# Німа смерть

Фолькер Кучер

«Німа смерть» — другий детектив блискавичного циклу про комісара Рата, який було розпочато романом «Мокра риба». Він продовжує серію кримінальних романів Фолькера Кучера, чудово екранізованих під назвою «Вавилон — Берлін».

І знов Берлін. Весна 1930 року. Європейське місто, сліпучі вогні реклами, тріумфальна поява звукового кіно. Його вже називають новим мистецтвом. Але є й ті, для кого звукові фільми тільки дешеве потурання невибагливим смакам глядачів.

Конкуренція між звуковим і німим кіно стає все жорстокішою. І ось з’являється він — той, хто в ім’я «великого німого» здатен піти будь на що. Чи він просто прикривається цим?

Ґереон Рат намагається розплутати одночасно кілька загадок. І, звісно, знов ризикує і своїм життям, і своїм добрим ім’ям, і своєю кар’єрою. Ще крок — і відкриється правда… Чи то буде тільки новий поворот драми?..

## П’ятниця. 28 лютого 1930 року

1

Промінь світла танцює в темряві ще неспокійніше, ніж зазвичай — так йому здається. Аж ось мерехтіння вщухає й виникає образ.

Світло окреслює на білому полотні тендітні обриси обличчя.

Її обличчя.

Її очі розплющуються.

І дивляться на нього.

Навічно вирізьблена зі світла, на всі часи збережена від забуття. Будь-якої миті і так часто, як забажає, він може спроектувати її в цю темну кімнату, у це темне життя.

У своє життя, у жалюгідній темряві якого є тільки один промінчик світла: неспокійний потік від кінопроєктора на полотні екрану.

Він бачить, як вона широко розплющує очі. Він бачить, і він знає. Він точно знає, що вона відчуває. Щось таке їй чуже і таке йому знайоме. Він почувається надзвичайно близьким до неї. Майже як в ту мить, яка увічнилась на целулоїдній плівці.

Вона дивиться на нього і розуміє, чи вважає, що зрозуміла.

Вона хапається руками за горло, наче боячись захлинутися.

Вона не відчуває сильного болю, просто помічає, що щось не так.

Їй чогось бракує.

Голосу.

Зараз вона збагне, що його більше немає.

Того нестерпного їй неналежного фальшивого голосу. Він звільнив її від того голосу, що раптом був пойняв її, як чужа зловісна сила.

Вона намагається щось сказати.

В її очах більше здивування, ніж жаху, вона нічого не розуміє.

Вона не розуміє, що він її кохає, що він так вчинив тільки з любові до неї, до її справжньої янгольської природи.

Зрештою, річ не в її розумінні.

Вона розтуляє вуста — все, як раніше. Нарешті він знову чує. Він знову чує її голос! Її справжній голос, вічний, який ніхто не може забрати, який стоїть поза часом і не має нічого спільного з брудом і вульгарністю сьогодення.

Її голос, який зачарував, коли він почув його вперше. Її голос, що промовляв до нього — тільки до нього самого, попри масу тих усіх, що сиділи поруч і довкола.

Нестерпно, як вона дивиться на нього. Вона зазирнула через край, вона побачила все, і ось зараз вона вже втратить рівновагу.

Мить, коли вона опускається додолу.

Її погляд, що вмить зробився таким незнайомим.

Передчуття смерті в її очах.

Усвідомлення смерті.

Упевненість — вона зараз помре.

Безповоротність.

Смерть.

У її очах.

І це прийшло.

2

Чоловік у смокінгу спокійно всміхнувся жінці у зеленій шовковій сукні. Одну руку він встромив у кишеню, у другій тримав келишок з коньяком. Він ледве встиг кліпнути очима, як вона зупинилася у лічених сантиметрах перед ним.

Зелений шовк тремтів від її збудженого дихання.

— Я правильно почула? — прошипіла жінка.

Він відсьорбнув з келишка.

— Дивлячись на ці чарівні вушка, я ледве можу уявити, що вони недочувають!

Його сміх так само, як широка посмішка, показував, що чоловік відверто кпинить із неї.

— Ви справді вважаєте, що можете так мене третирувати?!

Її гнів явно тішив його: що більше вона розпалювалася, то нахабнішою робилась його посмішка. Він зробив паузу, ніби серйозно обмірковуючи відповідь.

— Насправді, так, — поважно кивнув він. — Якщо не помиляюся, саме так ви дозволяєте ставитися до вас пану фон Кесслеру?

— Не думаю, що це має обходити вас, мій любий графе Торвальде!

Він єхидно спостерігав, як вона зупинилась, уперши руки в боки. За вікном сяйнула блискавка.

— Це не відповідь, — зауважив він, дивлячись у келишок.

— А це вам буде за відповідь?

Вона змахнула рукой, навіть перш ніж закінчити. Він заплющив очі в очікуванні дзвінкого ляпаса. Але ляпас не пролунав. Гучний вигук, долинувши, здавалося, з потойбіччя, враз змусив їх заціпеніти.

— Знято!

На частку секунди обоє закам’яніли на місці, непорушні, як постаті на світлині. Потім вона опустила руку, він розплющив очі, і обоє одночасно повернули голови і подивилися в один бік, у темряву — туди, де паркет, на якому вони стояли, переходив у брудну цементну долівку. Долаючи межу світла і темряви, її погляд розрізняв постать чоловіка у складаному кріслі, який зупинив усе одним владним словом. Тепер, підвівшись, він повісив навушники на бильце крісла і ступив у світло — жилавий чолов’яга: вузол краватки ослаблений, рукава сорочки закасані. Попри те, яким громом щойно розляглася команда, його голос зараз лунав оксамитово м’яко.

— Бетті, янголе мій, ти вимовила останні слова не в той бік, — звернувся він до неї, — повз мікрофон.

— Мікрофон, мікрофон! Джо, мені набридло це слухати! Це не має нічого спільного з кіно.

Вона скинула оком у бік звукорежисера, що морочився над апаратурою, і той збентежено почервонів.

— Кіно, — вела вона далі, — кіно це гра світла і тіней… Навряд чи я маю це пояснювати великому Йозефові Дреслеру! Моє обличчя на целулоїді, Джо! Мій образ не промовляє через… мікрофони!

Вона вимовила останнє слово так, ніби йшлося що про нещодавно виявлений і особливо огидний вид комах.

Перш ніж відповісти, Дреслер глибоко зітхнув.

— Я знаю, Бетті, що раніше ти не потребувала голосу, — сказав він, — але це в минулому. Цим фільмом починається твоє майбутнє! І майбутнє має голос!

— Казна-що! Маса людей, які ще не втратили здоровий глузд, і далі знімають пристойне кіно без жодних мікрофонів. По-твоєму, що, великий Чаплін не тямить у своїй справі? Хто може заперечити, що звукові фільми — це данина моді, за якою всі намагаються встигнути, і про яку забудуть, щойно з’явиться щось новіше?

Дреслер вирячився на неї так, ніби це казала не вона, а хтось інший.

— Я можу, — ствердив він. — Будь-хто з нас. Ти, зокрема. Звукове кіно створене для тебе так само, як ти створена для звукового кіно. Звукові фільми зроблять тебе славетною. Все, що тобі треба — це пам’ятати, що маєш промовляти в правильному напрямі.

— «Пам’ятати»? Коли я граю роль, я маю жити нею!

— Згода. То живи своєю роллю. Але говори в напрямку Віктора, і не змахуй рукою, доки не закінчиш репліку.

Бетті кивнула.

— І не бий із такою силою, як на репетиціях. Тобі треба тільки торкнути його. Передбачається, що буде чути не ляпас, а тільки грім.

Усі розреготалися, включаючи Бетті. Напруження враз минуло, і атмосфера знову зробилася дружньою. Так умів тільки Джо Дреслер. І Бетті любила його за це.

— Всі по місцях. Знімаємо сцену від початку!

Режисер повернувся до свого крісла і знову надів навушники. Бетті стала в дверях, а Віктор залишився біля каміна і відтворив потрібний вираз обличчя і поставу. За лаштунками тривали гамірні приготування, але Бетті зосередилась на ролі. Вона працівниця готелю, і зараз намагається дати раду наслідкам того, що, була, зображала на дочку мільйонера заради свого шефа. Вона обурюється інсинуаціями, які висуває цей шахрай. Шахрай, якого вона таки має поцілувати в кінці сцени і який, зрештою, виявляється геть не таким зарозумілим хитруном, а втіленням скромності.

Звук і камера знову ожили, у студії запала тиша, як у церкві перед благословенням.

Клацання хлопавки розітнуло тишу.

— «Буря кохання», сцена п’ятдесят три, дубль два!

— І-і-і… Мотор! — скомандував Дреслер.

Віктор вимовив свою репліку, і Бетті занурилася в кіноакторський екстаз. Вона, як завжди, точно знала, де камера, але діяла так, ніби не усвідомлювала, що скляне око фіксує кожен її рух.

Вона рушила до каміна і знов напосілася на Віктора. У того над головою висів масивний мікрофон, який вона ігнорувала так само, як ігнорувала камеру. Вона просто мала промовляти до Віктора, і це справді було так просто, як запевняв Джо. Вона знала: грає блискуче. Якщо тільки Віктор не переплутає свої репліки (ймовірність чого завжди лишалася високою), сцена в них у жмені. Бетті зауважила, що блискавка за вікном спалахнула в потрібну мить. Сцена досконало розгорталася за її власним ритмом; відраховуючи подумки, Бетті вчасно вимовила останні слова сцени:

— А це вам буде за відповідь?

Зараз!…

Дати йому ляпаса.

Вона відчула, як її долоня обпекла його щоку. Таки заміцно приклалася! Що ж, Віктор виживе. Це тільки додасть їхній сцені більшого реалізму.

Аж тепер вона зрозуміла: щось не так.

Не було грому.

Натомість високий, металевий звук, легенький дзвін. Напевне, якась невелика металева деталька впала позаду неї на підлогу.

Вона заплющила очі. Ні, тільки не це!

Не якась дурна технічна зачіпка! Не тоді, коли вона так добре зіграла!

— Холера, — вилаявся Дреслер. — Знято!

Хоча очі її були заплющені, вона помітила зміну освітлення. Потім наче велетенський молоток вдарив її по плечу, по руці, по шиї з несамовитою силою, а коли Бетті знову розплющила очі, то зрозуміла, що лежить на підлозі. Що сталося? Вона почула тріск і зрозуміла, що він іде з її тіла. Вона, мабуть, щось зламала. Біль охопив так раптово, так жорстоко, що на мить в очах потьмарилося. Над собою вона побачила полотнища і сталеві ферми студійного даху, і спотворене жахом обличчя Віктора, що, подивившись, зникло з поля зору.

Вона намагалася підвестись, але не могла — щось пекло їй обличчя, вогнем палило волосся, весь лівий бік, пекло нестерпно. Вона нездатна була навіть повернути голову, щось притискало її до підлоги, наче окропом ошпарюючи тіло. Їй хотілося тікати від болю, але ноги не слухалися — вони більше не рухалися, жодна її частина більше не слухалася, наче армія заколотників, відмовляючись виконувати її команди. Вона відчувала запах смаленого волосся і присмаленої шкіри, чула, як хтось кричить. То мав бути її власний голос, однак здавалося, то волає хтось інший, не вона. Той, хто кричав, і корчився, і відмовлявся рухатись, уже був не її частиною, а окремою сутністю, яка тепер нічого не могла вдіяти — могла тільки кричати, кричати, кричати…

Знову над нею обличчя Віктора — не обличчя, а суцільна гримаса, з якої вирячились на неї його широко розплющені очі. Рот у нього дивно перекривлений — не як у його екранних героїв, але таки рішуче. Тільки коли вона побачила воду, яка наближалась до неї безформною медузою, яка, здавалося, навічно повисла в повітрі, перш ніж опуститися на неї — тільки тоді, у цю нескінченну мить, вона зрозуміла, що він робить.

І усвідомила, що це останнє, що вона бачить.

Далі було тільки світло. Тільки сяйво, що цілковито огорнуло її. Вона сама була світлом: на часточку секунди вона стала частиною яскравого світіння, відчувши його так виразно, як ніколи досі. А наступної миті вона зрозуміла, що саме це світіння занурить її у морок, назавжди і безповоротно.

3

Ш. пручалася відчайдушно. «Баумґарт», однак, повалив її на спину і намагався стягнути з неї панталони. У відповідь на погрозу Ш. закричати, якщо він її не відпустить, «Баумґарт» саркастично зауважив, що вона може кричати, скільки їй заманеться — ніхто не почує. У подальшій боротьбі Ш. заявила, що скоріше помре, ніж поступиться його волі, на що «Баумґарт» відказав: «Тоді ти помреш…».

— Щось іще пан бажає?

— Тоді ти помреш, — пробурмотів він.

— Перепрошую?

Рат відірвав погляд від журналу. Коло його столика стояв кельнер, тримаючи в руці тацю з брудним посудом.

— А… пусте, — сказав Рат. — Нічого такого.

— Подати панові щось іще?

— Наразі ні, дякую. Я на декого чекаю.

— Як пан бажає.

Кельнер забрав зі столу Рата порожню чашку з-під кави і рушив геть із виглядом ображеного пінгвіна. Рат подивився йому услід — як той балансує з тацею між рядами столиків. У кав’ярні потроху робилося дедалі людніше. Невдовзі він змушений буде обороняти вільний стілець за своїм столиком.

Вона запізнювалася. Зазвичай вона не запізнюється. Може, вона не зрозуміла, про що йдеться? Хоча, може, зрозуміла, і саме тому вирішила знехтувати побаченням?

Їй не слід було телефонувати йому в відділок. Вона цього не зрозуміла. Вона намагалася зробити йому приємність, у такий спосіб, як вона завжди намагається зробити йому приємність, про яку він ніколи не просить. Це була єдина причина, з якої вона хотіла піти з ним до «Резі»[1]. Звісно, як вихідцю з порейня, йому має бути приємно, заявила вона, показуючи два квитки на костюмований бал.

«Фашінґ»!

Саме тільки слово чого варте!

Саме так називають Карнавал у Берліні — «Фашінґ». Рат здогадувався, що там на нього чекає: обов’язковий костюм, обов’язкове вино, обов’язковий гарний настрій, обов’язкове «я-тебе-кохаю», обов’язкове «ми-навіки-разом-ніщо-не-розлучить-нас».

Цей недоречний телефонний дзвінок став жорстоким нагадуванням про те, якими насправді були їхні з Каті стосунки: випадкове знайомство на Сильвестра, яке надміру довго перетривало новорічні свята.

Він познайомився з нею за кілька хвилин до півночі — вони разом посмакували прийдешній рік, і обоє були вже добряче напідпитку, коли враз, цілком спонтанно, поцілувалися. Далі вони разом подалися до чаші з пуншем, де якийсь розумник розбив усі їхні сподівання щодо нового десятиліття. Він стверджував, що насправді воно почнеться з 1931 року, оскільки, математично висловлюючись, 1930 рік насправді є лише завершенням двадцятих.

Рат похитав головою і наповнив келихи, доки Каті слухала математика, зачарована його місіонерським завзяттям. Рат змушений був мало не силоміць тягнути її назад, у сад на даху, в темний закуток, де знову її поцілував. Навколо них усі сміялися і щось вигукували, а в нічному небі над Шарлоттенбурґом свистіли і вибухали феєрверки. Він цілував її так завзято, що вона, зрештою, аж зойкнула з болю: губа в неї закривавилася, і Каті подивилася на нього так ошелешено, що він почав вибачатися. Та згодом вона засміялася і знову пригорнула його до себе.

Вона сприйняла це як вияв пристрасти, а насправді то була лють, невимовна агресія, що виривалася назовні власним шляхом, атакуючи невинну особу — так само згодом, коли вона привела його до своєї маленької кімнатки на мансарді, і він накинувся на неї так жадібно, ніби не був із жінкою впродовж ста років.

Вона назвала це «кохатися».

А його лють вона назвала пристрастю.

Так само вона помилялася щодо всього, що відбувалося згодом — щодо їхнього «кохання», як вона це називала, і на що він не знаходив належного визначення, що почалося феєрверками і побажаннями на майбутнє і від самісінького початку не мало жодного майбутнього. Він це відчув вже під час перших поцілунків, попри те, що алкоголь і гормони змивали геть будь-які застереження. Він це знав напевне новорічного ранку, коли вона принесла йому каву в ліжко і закохано всміхалася до нього.

Спершу його приємно схвилювали пахощі свіжої кави. Але потім він побачив її закохане обличчя.

Він випив каву і втомлено посміхнувся їй.

То була перша брехня. Перша з багатьох, яким судилося прийти слідом за нею. Іноді він брехав, не маючи наміру, не вбачаючи сенсу в брехні, а іноді навіть не усвідомлював, що бреше. Щодня брехня розросталася, щодня ставала нестерпнішою. Він давно вже мав би серйозно з нею поговорити.

І ось тепер, її голос у слухавці, її позірно весела балаканина про «Фашінґ», про побачення, про танці й розваги, про карнавальні костюми й інші недоречності розкрили йому очі. Настав час покласти цьому край — але не по телефону.

І, звісно, не по робочому телефону. Рат зиркнув на детектива Ґрефа, який пильно переглядав якесь досьє, а тоді навпростець запропонував Каті зустрітися в кафе «Уланд Ек». Задля розмови.

— Чого тебе тягне на Кудамм[2]?Нам треба їхати до Шенеберґа, — озвався Ґреф, не підносячи голови.

— У Шенеберґ поїдеш ти.

Рат віддав детективові ключі від машини, а сам подався до «Уланд Ек». Каті працювала неподалік.

Попри те, вона досі не показалася.

Рат знову розгорнув часопис «Місячник Криміналіста», який читав до того, як підійшов кельнер. Радник кримінальної поліції Ґеннат, його начальник в Інспекції А на Алексі[3], доповідав про вражаюче розслідування серії нерозв’язаних справ про жахливі вбивства в Дюссельдорфі — він із кількома обраними берлінськими колегами надавали послідовну допомогу місцевій кримінальній поліції. Рат відмовився від нагоди поїхати з ними, попри те, що його відмова розчарувала Будду і, ймовірно, загальмує подальшу кар’єру: стати обранцем радника Ґенната було честю, якої не можна так просто зректися. Проте батько радив Ратові не повертатися до Рейнської области, хоч би навіть ішлося про Дюссельдорф, а не Кельн. Надто небезпечно, твердив начальник поліції Енґельберт Рат: Леклерк і його газети можуть рознюхати, що Ґереон Рат досі працює в поліції, і всі зусилля, докладені рік тому, підуть намарно.

Прикро! Дюссельдорфська справа роками залишається найбільш вражаючою в усій Пруссії: дев’ять доконаних убивств, пов’язаних з цілою низкою замахів на вбивства, що коїлися впродовж кількох місяців. Дюссельдорфська поліція, припустивши, що їх вчиняє той самий злочинець, спричинила некеровану істерику в цілому місті. Ґеннат, не схильний приймати поспішні висновки колег, виокремив особливі риси в кожній справі з серії дюссельдорфських убивств і замахів.

Така ситуація досконало вдовольняла «Місячник Криміналіста»: у кожному черговому випуску Ґеннат повідомляв про стан розслідування, яке, попри гучно розрекламовану допомогу його берлінської команди, геть не посувалося. Не маючи конкретних результатів, він ретельно змальовував історії потерпілих — дев’ятьох загиблих, а також чотирьох осіб із серйозними травмами і п’ятьох з легкими: усі жертви в Дюссельдорфі, впродовж останніх кількох місяців. Двадцятишестилітня покоївка Ш., долю якої Ґеннат так яскраво змалював, вижила — вона відбулася тяжкими травмами, завдяки тому, що злочинцеві перешкодили.

Рат уважно вивчав кожен з описуваних епізодів, полишений на господарстві на Алексі і змушений вести дріб’язкові справи, які йому нишком підсовував старший комісар Бьом. З усіх людей саме бульдогу Бьому, на час своєї відсутности, довірив Ґеннат керівництво Інспекції А на Алексі. Для Ґереона Рата це означало виконання виснажливих нудних доручень або, у кращому разі, розслідування справ, до яких ніхто більше не бажав братися. Як справа Ізольди Геєр, яка два дні тому ввімкнула свою газову плиту в Шенеберзі, не запаливши вогонь: суїциди, розслідування яких завжди вимагає купи клопоту, але ніколи не додає слави й шани слідчому. Наразі таких випадків не бракувало — цієї зими спостерігався справжній бум самогубств. Здебільшого давали собі раду місцеві відділки, але, раз у раз, деякі з цих справ мандрували до Управління поліції на Алексі, а потрапивши туди, гарантовано приземлялися на столі Ґереона Рата.

Він погортав часопис, шукаючи місця, на якому був перервав читання. Ось.

Після цього, Ш. раптово відчула, як лезо ножа ковзає по горлу і стала голосно гукати по допомогу. Їй здалося, що на її крики хтось негайно відгукнувся. «Баумґарт» завдав їй кілька ударів ножем навмання, серйозно поранивши в спину. Як уже згадувалося, у цей момент кінчик ножа зламався і застряг у хребті…

— Комісара Рата до телефону!

Хлопчик ішов між рядами столів, високо підносячи картонну табличку, на якій великими літерами виведено було «До телефону».

— Комісара Рата до телефону!

Рату знадобилося кілька секунд, щоб збагнути, кого мав на увазі хлопчик і піднести руку. Достоту як школяр на уроці. Кілька клієнтів обернулися в бік Рата, коли хлопчик підійшов до його столу.

— Якщо ваша ласка, прошу за мною…

Рат поклав журнал на стіл, першою сторінкою обкладинки додолу, щоб зберегти своє місце. Напевне, Каті вирішила скасувати побачення по телефону, думав він, ідучи за картонним вказівником до телефонної будки. Що ж, коли вона обирає такий стиль… Вони змушені будуть з’ясувати все по телефону.

— Друга кабіна, — сказав хлопчик.

Рат ураз опинився перед двома громадськими телефонами за заскленими дверима темного дерева. Над правою кабіною світила лампа. Хлопчик показав на блискучу латунну табличку з цифрою «2» поруч із лампою.

— Вам треба просто підняти слухавку, — сказав він. — Ваш абонент уже чекає.

Рат зачинив за собою двері. Гамір із зали кафе зараз було ледь чути. Він підняв слухавку, глибоко вдихнув і назвався.

— Рате? Це ви? Ну, нарешті!

— Пане старший комісаре? — перепитав Рат.

Суто риторично. Лише одна людина мала звичку так несамовито волати в телефон.

Старший комісар Вільгельм Бьом.

Бульдог мав неабиякий хист підловлювати підлеглих на порушенні дисципліни.

— Що ви там робите, чоловіче? Вам слід докладніше інформувати своїх колег щодо ваших планів. Фройляйн Фосс навіть не змогла мені сказати, чого вас занесло в західний район!

— Ізольда Геєр, — промимрив Рат. — Її самогубство підтверджено. Звіт практично готовий. Завтра лежатиме на вашому столі.

— Ви зробилися богемним літератором? Чи є інше пояснення, чому ви складаєте свої звіти в кафе?

— Свідок працює тут, неподалік, тож запропонував нам зустрітися у…

— Гаразд, байдуже. Облиште все це лайно — хай лежить, де лежить. Натомість, беріть свого помічника…

— Ви маєте на увазі детектива…

— …і притьмом на Марієнфельде. Кіноательє «Терра». Нещасний випадок зі смертельним наслідком. Наші колеги з двісті другого попросили допомоги. Здається, справа складніша, ніж вони собі уявляли.

«Або колеги з двісті другого не такі прості — не хочуть, щоб робочий день затягнувся», — подумав Рат.

— Нещасний випадок, — повторив він за Бульдогом вголос. — Це інтригує. Як, кажете, називається ательє?

— «Терра». Кіноательє. Хтось там зірвався з риштовань, чи на кшталт того. Я надіслав машину, колеги знають куди їхати.

— Не знаю, навіть, чим я зможу вам віддячити.

Бьом удав, що не помічає сарказму Рата.

— Так, стривайте, пане комісаре! — похопився Бульдог. — Іще одне.

Холера! Ніколи не слід дрочити начальство.

— Так?

— Завтра о п’ятій ховатимуть того… Весселя. Я хотів би, щоб ви простежили, як усе минатиме. Таємно, ясна річ.

Ясна річ! Щоб Бульдог та не знайшов способу зіпсувати йому вихідні! Безпрограшна комбінація — невдячне завдання, ідеально приурочене до суботнього пополудня з гарантовано малоцінним для подальшого розслідування значенням.

— Що саме я маю вистежувати, пане старший комісаре?

Рат не бачив жодного сенсу товктися на кладовищі заради політично мотивованої справи, послідовність подій у якій давно встановлено. Можливо, там щось могла б накопати політична поліція, але аж ніяк не відділ із розслідування вбивств.

— Не думаю, що маю пояснювати вам, як працює кримінальна поліція, — відрубав Бьом. — Це рутина! Не ловіть там ґав, і край!

— Так, є, пане старший комісаре.

Останнє було зайвим — Бульдог уже поклав слухавку.

Відвідування похоронів жертв убивства справді бувало рутинним елементом у роботі Інспекції А, однак цього разу здавалося очевидним, що суботній похорон більше нагадуватиме політичну акцію, і в жоден спосіб не проллє нового світла на справу, в якій і без того все було ясно як божий день. Кілька тижнів тому сутенер всадив кулю в пельку молодому командирові штурмовиків, який визволив із секс-ярма одну з його «конячок». Сутенер перебував під вартою шість тижнів і вже зізнався, посилаючись на самооборону, хоча, насправді, саме він зі своїми комуністичними дружками вломився до квартири жертви. У неділю штурмовик помер, а газета Геббельса «Дер Анґріфф» піднесла молодика, який закохався у хвойду та сплатив за це своїм життям, в сонм святих. «Дер Анґріфф» зробили з нього мученика за рух, або «блутцойґе», як це називають нацисти. Громадський настрій розпалився. Поліція, передбачаючи сутички між нацистами і комуністами, тримала напоготові кілька сотень своїх людей. Саме в цей киплячий казан і посилав його Бьом. Імовірно, оберкомісар сподівався, що якийсь «ґеноссе» чи «товариш» випадково випре з Рата дух.

Рат залишився на лінії і, зателефонувавши до Шенеберґа, відшукав Ґрефа в квартирі Ізольди Геєр. А п’ять хвилин по тому вже чекав на тротуарі перед «Уланд Ек». Каті так і не показалася. Втім, зараз починати серйозну розмову було вже запізно.

Бьом не надіслав йому фургон відділу вбивств: у другому ряду Кудамма припаркувався зелений «Опель» з загального автопарку. Детектив Червінскі випхав своє опасисте тіло з пасажирського місця спереду і відчинив задні двері. За кермом сидів помічник детектива Геннінг.

Рат зітхнув. Нероздільний дует, відомий в Управлінні як Пліш і Плюм[4], навряд чи можна було назвати парою найбільш амбітних слідчих — імовірно, саме тому Бьом так уперто нав’язував їх Рату. Геннінг злегка підніс капелюха, доки Рат влаштовувався на задньому сидінні. Довжелезна дерев’яна тринога і чималий ящик не залишали для нього аж надто багато простору.

— Що це за чортівня?

— Фотоапарат, — пояснив Геннінг. — У сраному «Опелі» багажник для нього замалий!

— У фургоні вбивчого вмістився б!

Геннінг винувато стенув плечима.

— Бьом сказав, фургон потрібен саме йому.

— Нащо? До «Ашинґера»[5] їздити?

Геннінг реготнув голосно і щиро, як належить підлеглому, коли жартує начальник. Червінскі насилу спромігся увіпхатися назад, на пасажирське сидіння, після чого його партнер натиснув на газ. «Опель» розвернувся посеред бульвару і виїхав на зустрічну смугу, струснувшись так, що Рат стукнувся головою об металеву завісу. Коли авто повернуло на Йоахімшталерштрасе, Ратові здалося, що в дзеркалі заднього огляду він побачив червоне зимове пальто Каті.

4

Кіноательє розташовувалося біля іподрому. Геннінг припаркував машину в дворі, поруч із «Б’юїком» піщаного кольору. Ґреф квапився, підбадьорений перспективою працювати над чимось цікавішим за самогубство Ізольди Геєр. Смерть у кіностудії. Може, їм пощастить натрапити на Гені Портен.

Територію відгороджувала довга цегляна стіна. Студія як така височіла скляною горою трохи далі від шосе, подібна до величезної оранжереї, геть чужої посеред прусської промислової забудови довкола. При вході вартував «шупо» — шуцполіцай з 202-ї дільниці, тримаючись так делікатно, що вони не одразу помітили з дороги його синю уніформу.

— Прошу сюди, панове, — сказав він, показуючи на великі сталеві двері, коли Рат продемонстрував свій жетон. — Ваш колега вже всередині.

— Що там трапилося? — поцікавився Рат. — Ми тільки знаємо, що стався нещасний випадок.

— Актрису грець ударив. Просто посеред зйомки. Це все, що я знаю.

У Рата за спиною крекнув Геннінг, якому випало перти від машини важезне фотоприладдя. Шупо відчинив йому сталеві двері, і щуплий помічник детектива, маневруючи довжелезним штативом і ящиком з камерою, вступив у приміщення. Рат і Червінскі увійшли за ним.

Величезні вікна і скляна стеля, що знадвору надавали будівлі вигляду оранжереї, всередині виявилися цілковито запнутими довгими полотнищами цупкої тканини, тож Геннінг, зі своїм вантажем, мусив пильнувати, щоб не перечепитись у темряві — по всій підлозі в різні боки тягнулися якісь дроти й кабелі.

Обережно переступаючи через штучні «ліани», Рат роззирався по цих технічних джунглях: ліс приладів — прожектори на штативах, між яких засклена шафа, подібна до сповідальні. За товстою, але бездоганно чистою скляною перегородкою Рат упізнав силует кінокамери. Інша камера стояла на візку зі штативом, уміщена в масивний металевий корпус, з якого визирав самий тільки об’єктив. Поруч — футуристична на вигляд консоль із вимикачами, рурками й дрібними миготливими вогниками, на якій лежала пара навушників. Грубезний кабель тягнувся від консолі вглиб приміщення, де набір тонших кабелів з’єднував його з чимось на кшталт шибениці, з якої звисали два сріблясто-чорні мікрофони. Дорогий паркет, меблі з темного вишневого дерева і, на додачу, камін — все це мало вигляд елегантного готельного номеру, що заблукав у просторі і випадково приземлився в геть недоречному середовищі. На паркеті кабелів не було.

Скупчення людей здавалося так само невідповідним елегантного інтер’єру: техніки й робітники у сірих і білих комбінезонах поверх простих сорочок з закасаними рукавами. Єдиний респектабельно вбраний чоловік, блондин у смокінґу, сидів у розкладному кріслі між прожекторами на штативах і джгутами кабелів і голосно ридав, затуливши обличчя долонями. Молодиця в сірому англійському костюмі схилилася над чоловіком, пригортаючи до себе його голову. Юрма на паркетному майданчику тихесенько гомоніла — ніби вперто дотримуючись вимоги мерехтливого застереження «ТИША!» над дверима. Мовчання, мовляв, триває зйомка.

Позаду Геннінга на знімальний майданчик повз масивний прожектор на штативі протиснувся Рат. Помічник детектива на підлогу скинув важку підставку для фотоапарата камери — гупнувши нею так, що всі озирнулися. Натовп розступився, коли Рат побачив Ґрефа в компанії двох «шупо». Він зрозумів, чому ніхто не наважувається порушувати тишу чимось гучнішим за шепіт. Темно-зелений шовк у ногах у Ґрефа блищав елегантними, майже художньо — ніби для портрету — укладеними згортками, але насправді вишукана тканина огортала неприродно скорчене тіло жінки. Половина її обличчя була вкрита пухирями та спотворена глибоким опіком, що оголив підшкірну плоть. Інша половина лишалась у тіні, але дозволяла здогадатися, яким вродливим це обличчя мало бути до катастрофи. Рат не зміг уникнути мимовільних асоціацій із дволиким Янусом, а тоді — з історією доктора Джекіла і містера Гайда. Світле волосся, ідеально укладене в зачіску з правого боку, майже повністю згоріло з лівого. Голова і верхня частина тіла волого блищали, мокрий шовк темними плямами прилипнув до грудей і живота. Важкий прожектор притискав до підлоги ліве плече і частину руки.

Ґреф обійшов тіло і рушив назустріч Рату.

— Привіт, Ґереоне, — сказав він і прочистив горло. — Кепська історія. То там лежить Вінтер.

— Хто?

Ґреф недовірливо подивився на нього.

— Бетті Вінтер. Не кажи, буцім ти не знаєш, хто вона.

Рат знизав плечима.

— Мені треба побачити її обличчя.

— Краще не треба, — Ґреф ковтнув. — Це сталося під час зйомки. Прожектор упав на неї зі стелі. Звідтіля-оно, бачиш? — детектив змахнув рукою, показуючи вгору. — Добрячих десять метрів, а вага чимала. До того ж, він був увімкнений. Розжарений, як пекло.

Рат закинув голову і подивився вгору. Під стелею над подіумом, на мережі сталевих риштовань були прикріплені рядами різного розміру прилади направленого світла, розділені темними полотнищами, подібними до похмурих, монотонних прапорів. У деяких місцях важка тканина провисала, опускаючись навіть нижче прожекторів, частково затіняючи їх. Безпосередньо над тілом у щільному ряду світильників була прогалина — тільки обірваний чорний кабель, імовірно, досі підімкнений до електромережі, свідчив, що на цьому місці теж щось висіло.

— Навіщо їм стільки прожекторів? — здивувався Рат. — Чому не скористатися з природного освітлення? Хіба не заради зовнішнього світла павільйони зводять зі скла?

— Звук, — мовив Ґреф таким тоном, наче це слово все пояснювало. — Скло має погані акустичні властивості. Тому вони все тут позавішували. Найшвидший спосіб перетворити ательє німого кіно на студію звукового фільму.

— Ти досконало поінформований!

— Я щойно говорив з оператором.

Прожектор, який упав на актрису, був набагато більшим, ніж ті, що криміналісти застосовували вночі для освітлення місць злочину. Сталевий циліндр за розміром був не менший, ніж басовий барабан в оркестрі. Електричний кабель ледве затримав би падіння приладу, не кажучи вже про те, щоб запобігти йому. Тільки ізоляційний кожух міг його уповільнити — це було видно з оголеного в кількох місцях дроту.

— Отже, смерть нещасної на совісті цього сталевого монстра? — запитав Рат.

Граф похитав головою:

— І так, і ні.

— Як це?

— Вона померла не відразу. Прожектор практично спалив її, дивно, що з’єднання не розірвалося і світло горіло. А її партнер стояв поруч…

— Нещасне створіння в смокінгу?

— Так, Віктор Майснер.

— Думаю, я його знаю.

Ґреф підняв брову:

— То ти таки буваєш у кіно?

— Я бачив його раз у кримінальному фільмі. Він цілу годину грізно вимахував пістолетом, рятуючи якихось жінок.

— Він, імовірно, цього разу теж уявив себе рятувальником. Тільки, замість пістолета, скористався з відра води. Відра з водою тут скрізь, через підвищену небезпеку пожежі. У будь-якому разі, скидається, що він завдав нещасній Вінтер удару електричним струмом. Принаймні, вона одразу перестала кричати, усі запобіжники спрацювали і світло згасло.

— Вона могла вижити після падіння на неї розпеченого прожектора?

Ґреф стенув плечима:

— Побачимо, що скаже медексперт. Так чи йнак, її акторська кар’єра урвалася тієї миті, як на неї впав прожектор. Навіть якби вижила, вона б навряд чи грала в романтичних комедіях.

— Схоже, наш горе-Едіп усвідомлює, що він накоїв, — кивнув Рат на заплаканого Майснера.

— Здається, що так.

— З ним уже розмовляли?

— Наші колеги намагалися… Безнадійна справа.

— Не відповідає?

— Нічого, що могло б якось придатися…

Гучний тріск змусив Ґрефа завмерти на місці. Він озирнувся на Червінскі й Геннінга, які почали доволі незграбно встановлювати штатив для фотоапарата.

— Гадаю, до фотографування варто взятися мені, — зауважив він, — доки ці двоє не розтрощили обладнання.

Рат кивнув.

— Так і зроби. А тим двом накажи зібрати і записати свідчення. Напевне хто-небудь що-небудь встиг побачити.

Ґреф знизав плечима:

— Оператор усе бачив. Режисер, звісно, теж. Це частина їхньої роботи, — детектив показав рукою на жилавого чолов’ягу, який тихо, однак доволі емоційно розмовляв із лисуватим, гарно вбраним паном років п’ятдесяти з хвостиком.

Рат кивнув.

— Я побалакаю з ними за мить. Де технік, відповідальний за прожектори?

— Жодного уявлення. Я не можу подбати про все одночасно.

— Скажіть Геннінгу, щоб його знайшов і привів до мене.

Ґреф відвернувся і пішов до Пліша з Плюмом, а Рат рушив у бік розчавленого горем Майснера. Коли Ґереон став просто перед ним, актор перервав ридання і звів очі на комісара. Жінка в мишачо-сірому заспокійливо погладила чоловіка по плечах. Коли Рат показав йому жетон, Майснер спершу благально подивився на нього, а тоді раптом вибухнув розпачем.

— Я вбив її! — істерично волав він. — Я вбив Бетті! Господи, що я накоїв!

Його руки судомно вчепилися в холоші Ратових штанів. Схоже, розмовляти з Майснером зараз не було сенсу.

— Ви нікого не вбивали, — переконував його Рат, — стався нещасний випадок.

Він марно намагався вирвати свої штани з чіпких пальців актора. Сіра мишка взялася допомогти йому, втихомирюючи Майснера.

— Все гаразд, Вікторе, — тихо примовляла вона, погладжуючи стрункі руки актора і змушуючи його відхилитися на спинку крісла. Він слухняно відкинувся і сховав обличчя в її сірій спідниці.

— Ви бачите, мабуть, що він не здатний зараз говорити, — звернулась вона до комісара. — Він у шоці! Сподіваюся, лікар скоро приїде.

Рат знав, що доктор Шварц уже в дорозі, але сумнівався, чи патологоанатом є саме тією особою, що зуміє погамувати ніжну душу Віктора Майснера. Він дав жінці свою візитну картку.

— Панові Майснеру немає потреби давати свідчення саме цієї миті. Він зможе прийти у відділок, коли почуватиметься ліпше. Але найпізніше — у понеділок.

У Рата було відчуття, що жінка дивиться крізь нього. Він записав на картці дату, а також час. Одинадцята ранку. Попри все своє бажання, він не міг дати бідоласі поблажки, більшої за цю.

— Догляньте його наразі, — сказав він сірій миші. — А найліпше було б таки завезти його до лікарні.

— Коро, зробіть, як пан комісар каже, — пролунав у Рата за спиною глибокий чоловічий голос. — Вікторові не варто лишатися тут більше часу, ніж необхідно.

Рат обернувся до лисуватого пана, що перед тим, був, спілкувався з режисером. Кора повела Віктора Майснера до виходу.

— Белман, — представився елегантний пан, — «Ля Бель Фільм Продюкцьйон». Я продюсер «Бурі кохання».

— «Ля Бель?» — потиснув Рат простягнуту руку. — Я думав, це «Терра Фільм»?

— Приміщення, але не виробництво. Не так багато кінокомпаній можуть дозволити собі власну студію. Ми не УФА[6],як ви розумієте, — ніби виправдовуючись, пояснив Белман, і показав на режисера, що саме підійшов до них. — Джо Дреслер, мій режисер.

— Джо?

— Йозеф звучить якось старомодно, — сказав режисер і простягнув руку. — Добрий день, пане комісаре.

— Просто в голову не увібгати все це! — бідкався Белман. — Просто на зйомці! Стрілянина!

Він видавався по-справжньому близьким до розпачу.

— «Буря кохання» мала вийти в прокат за два тижні.

— Так скоро?

— Час — це гроші, — відказав Белман.

— У нас було заплановано ще два дні зйомок, — уточнив Дреслер. — Сьогодні й завтра.

— То фільм уже майже закінчений?

Дреслер кивнув.

— Така трагедія… — проказав Белман, а тоді знервовано засміявся. — Я маю на увазі нещасний випадок. Те, що сталося — справжня трагедія. А фільм, звісно, комедія. Божественна романтична комедія, цілковито оновлений жанр. Божественна в буквальному сенсі цього слова.

Рат кивнув, попри те, що нічого не зрозумів.

— Ви бачили, як усе сталося?

Белман заперечно похитав головою.

— На момент мого приїзду вона вже нерухомо лежала на підлозі. Але, Джо… ти можеш розповісти панові комісару…

Режисер прочистив горло.

— Отож, як я вже казав вашим колегам… це сталося в кінці сцени. Ми її знімали вдруге, і все йшло добре. Вона мала дали йому ляпаса, одночасно гримів грім — і це кінець сцени…

— Грім?

— «Буря кохання» — це історія про те, як норвезький бог бурі й грому, Тор, закохується в дівчину з Берліна і залицяється до неї в образі графа Торвальда. Щоразу, коли вони контактують, розлягається грім.

Нічого не скажеш, хвацько закручений сюжет, подумав Рат. І цей фільм мав звеличити Бетті Вінтер у звуковому кіно?

— Отож, — вів далі Дреслер, — зі стелі раптом зірвався юпітер.

— Ще один, інший бог?

— Прожектор, що вразив Бетті. Він звалив її на підлогу й придушив своєю вагою. Господи! Вона лежала під цим залізяччям, кричала, і ніхто не міг їй допомогти! Це було просто жахливо…

— То чому їй ніхто не допоміг?

— Ви собі уявляєте, який розпечений прожектор по кількох годинах роботи? До нього не торкнутися — не те, щоб відтягти…

— Але одна людина намагалася щось зробити…

— Ви маєте на увазі Віктора? — знизав плечима Дреслер. — Не знаю, що його пойняло. Вони вдвох грали цю сцену, і він стояв просто поруч із нею. Зрештою, хто може знати, що в людини робиться в голові? Поруч із тобою інша людина, ти відчуваєш запах її спаленої шкіри, чуєш, як вона кричить — звісно, ти хочеш якось допомогти… А те, як розпачливо вона кричала… — Він потрусив головою так, ніби хотів цим рухом звільнити пам’ять від болісного спогаду. — Ми всі стояли, немов спаралізовані. Ніхто не усвідомив, що відбувається, аж доки Віктор уже перехилив над нею відро з водою.

Дреслер прочистив горло, тоді заговорив знову:

— Вона враз перестала кричати, і почала… все її тіло почало смикатися… ніби протестуючи… а тоді гахнуло. Спрацювали всі запобіжники, і світло згасло.

— А потім?

— Перше ніж ми знову щось побачили, минуло кілька секунд. Я кинувся до неї. Одразу після Віктора, я маю на увазі. Бетті була мертва.

— Як ви це визначили?

— Ну, я… помацав її сонну артерію. Пульсу не було. Вона була мертва.

— Не хочеться в це вірити, — озвався Белман. — Непоправна втрата для німецької кіноіндустрії.

Рат перевів погляд на продюсера.

— Часто трапляються такі речі?

— Які саме?

— Коли світильники падають зі стелі? Кріплення там наче не видаються хисткими.

Рат, мабуть, зачепив за живе, бо Белману вирвало клепку:

— Послухайте, пане комісаре, всі ці конструкції можуть мати вигляд тимчасових, але, повірте, все ретельно перевірено і схвалено. Запитайте своїх колег із Департаменту будівельних норм! — розпалюючись, продюсер дедалі підвищував тон. — Це скляне ательє ідеальне для зйомки німого фільму, але не для запису звуку. Оце причина деяких реконструкцій — так, ми їх ще не завершили остаточно. Звукоізоляція… ну, ви розумієте: для звукового кіно це так само важливо, як денне світло для німого, і на жаль, ми змушені перебутися без останнього. Але що стосується освітлення, у нас завжди було найкраще обладнання. Наші прожектори є одними з найсучасніших у галузі кіно. На сьогодні, лампами «Нітрафот»…

Белман урвав свою фразу на пів слові, відчувши, як недоречно вона пролунала — звісно, беручи до уваги загибель актриси під таким надійним і сучасним прожектором. Він збентежено прикусив язика.

Рат нічого не робив, щоб допомогти продюсерові викараскатися зі скрутного становища. Хтось на місці Белмана геть би знітився, але він одразу опанував себе — здатність, напевне, дуже корисна в його професії. Режисер, натомість, тримався менш упевнено, переминався з ноги на ногу, ніби йому треба в туалет. Він був розтулив рота, проте, перш ніж Дреслер устиг якось продовжити розмову, з’явився Геннінг у супроводі кучерявого чоловічка легкої статури, якого він представив як Ганса Люденбаха.

Рат зміряв поглядом техніка — той у своєму сірому робочому комбінезоні мав вигляд погано оплачуваного консьєржа.

— Ви освітлювач? — запитав у нього Рат.

— Старший інженер з освітлення.

— У такому разі, за прожектор, який вирішив діяти на власний розсуд, несете відповідальність ви?

Чоловічок розтулив рота, щоб відповісти, але Белман випередив його.

— Пане комісаре! Зрозуміло, що відповідальність за все, що відбувається на зйомках, лежить цілковито на мені.

Це пролунало, як заява чинного міністра, який намагається запобігти вимогам опозиції щодо його відставки.

— Я мав на увазі відповідальність безпосередню, — заперечив Рат. — Якщо хтось напартачив з освітлювальним обладнанням, і якщо це не виробник, то, мабуть, хтось із ваших людей, пане старший інженере з освітлення?

— Виключено, — відрізав рішуче Люденбах.

— Ви ж, мабуть, проводите регулярні перевірки, щоб упевнитися, що там, нагорі, усе гаразд і все надійно закріплено?

— Звісно, що так! Доки не налаштовано світло, жодна зйомка не починається.

— Отже, із прожектором усе було гаразд?

— Оптимальні налаштування. Світло було ідеальним. Я не можу вам зараз сказати, чому світильник міг упасти. Для цього мені треба оглянути все там, нагорі.

— Хочете сказати, що ви цього досі не зробили?

Люденбах заперечно похитав головою.

— Яким чином? Ваші люди нам заборонили. Ми не повинні були нічого торкатися — це найперше, що вони нам сказали.

— Авжеж, — кивнув Рат. — То огляньмо разом місце, де висів прожектор.

Люденбах приніс вузьку сталеву драбину, що, здавалося, вела просто в небо. Рат, глянувши на тоненькі щаблі, спитав себе, чи не слід кожному, хто видиратиметься ними, мати таку ж делікатну статуру, як у Ганса Люденбаха.

Висоти в десять метрів цілком вистачило, аби Ґереон вкрився холодним потом. Щоб не дивитися вниз, піднімаючись драбиною, він не спускав ока з сірого комбінезону в себе над головою, і так само намагався не дивитися долі, пересуваючись слідом за техніком по сталевих риштованнях, які гриміли і пищали, коливаючись у відповідь на кожен крок. Витягаючи руки вперед, він чіпко хапався за сталеві рейки, але не міг утриматися від того, щоб глянути на носок свого черевика, коли робив черговий крок. Підлога студії крізь залізну решітку в нього під ногами здавалася нереально далекою.

Згори чітко вимальовувався план павільйонів студії: поруч із камінною залою, де лежало тіло загиблої актриси, розташувались хол готелю зі стійкою реєстрації і службове приміщення обслуги, далі — кафе просто неба. Правда, двері камінної зали вели просто в відділок поліції з камерами для затриманих. Імовірно, це й був комплекс майданчиків для зйомок «Бурі кохання». Внизу спалахнув магній — Ґреф почав робити фотознімки. Рат змусив себе піднести голову. Старший інженер з освітлення зник.

— Агов! — гукнув Рат. — Куди ви поділися?

Лабіринт сталевих риштовань виявився набагато плутанішим, ніж видавався знизу — через довжелезні полотнища тканини, які затуляли більшу частину стельових конструкцій.

— Осьде воно! — приглушено, звідкись однак зблизька долинув голос техніка. — Де там ви забарилися?

Продибавши ще кілька метрів, Рат знову побачив Люденбаха — той присів навпочіпки над решіткою, десь за три метри від нього.

— Я вже йду! Нічого без мене не займайте! — застеріг він старшого інженера з освітлення.

Долоні щеміли від панічного чіпляння за металеві рейки, чоло зрошував піт, але Ґереон намагався не показати страху, наближаючись до Люденбаха.

— Ось, — він тицьнув пальцем, коли Рат присів поряд, — погляньте сюди. Тут нічого немає!

— Тобто?

— Тут має бути різьбовий болт. Якимсь чином він мав розгвинтитися. Але, насправді, це неможливо, бо гайки на всіх болтах додатково закріплюються шплінтами.

Рат придивився до монтажної конструкції.

— Болт міг просто зламатися.

Люденбах безпорадно стенув плечима.

— З іншого боку має бути такий самий.

З іншого боку — та ж таки історія — жодного різьбового болта…

Люденбах похитав головою.

— Повірити не можу, — скрушно проказав він. — Я просто не можу в таке повірити!

Обоє підвелися. Рат відчув, як коливається під ним платформа, і його спітнілі руки знову вчепитися в ребристі рейки. Йому починало паморочитися в голові, але сам Ганс Люденбах стояв коло перил упевнено, як шкіпер коло штурвала в бурхливому морі.

— Такі речі не повинні траплятися, — заявив Люденбах. — І тому прожектори закріплені подвійно.

— Можливо, хтось регулював прожектор і забув закрутити болт?

— Але ж не посеред зйомки!

— Однаково, кріплення мало бути ослаблене в той чи інший спосіб. Подвійна втома металу мені здається набагато менш імовірною, ніж імовірність чиєїсь недбалости…

— Мої люди не допускаються недбалости! — обурився Люденбах. — А Ґлазер понад усе! Він знає свою справу!

— Хто?

— Петер Ґлазер. Мій помічник з освітлення. Він відповідає за прожектори.

Рата починала дратувати впертість інженера.

— То чому, — запитав він крижаним голосом, — я досі не бачив цього працівника?

— Тому, що ви забажали видертися сюди зі мною! Ви гадаєте, я б із ним давно вже не поговорив, як сам знав, де він є?

— Тобто?

— Він був тут сьогодні зранку, і все налаштував.

— А зараз він де?

Люденбах знизав плечима.

— Зараз він десь пішов.

— Коли саме він пішов?

— Не знаю. Я не бачив його сьогодні від полудня, якщо не довше. Можливо, він захворів.

— Свою відсутність він пояснив саме так?

— Не мені, принаймні.

Ратові урвався терпець.

— Слухайте, чоловіче, — буркнув він. — Якщо хочете зробити сьогодні бодай щось корисне, покажіть мені, як звідси спуститися!

Пошуки Петера Ґлазера відбувалися не надто успішно: переконавшись, що зниклого безвісти помічника інженера ніде в студії немає, Рат вирядив Геннінга і Червінскі за його домашньою адресою, яку охоче надав Белман. Однак той же Белман підкреслив, що Петер Ґлазер, на його переконання, винятково надійний співробітник. Криміналісти, що прибули разом із медекспертом, уже повзали навкарачки по підлозі в пошуках двох зламаних різьбових болтів, а доктор Шварц тим часом схилився над тілом загиблої, оглядаючи опіки на її голові й плечах. Люди Кронберґа вели пошук так системно, як уміють лише спеціально навчені криміналісти, проте один із різьбових болтів зрештою знайшов-таки Ґреф — непомітний шматок чорного металу в мастилі закотився під штатив юпітера.

Люденбах підтвердив, що то болт із кронштейна прожектора. Болт не був зламаним, не мав ушкоджень і перекочував у жерстяну коробку для подальшого дослідження в лабораторії.

Однак другого болта виявити не пощастило, так само як цілого чи пошкодженого шплінта.

— Це ми що, марно своїми колінами всю підлогу кіношникам витерли? — бурчали криміналісти.

— Принаймні, маємо хоч один болт, — зауважив Ґреф.

Рат кивнув.

— Імовірно, у Ґлазера знайдеться інший, — докинув він. — Якщо той хотів знищити докази і просто не знайшов другого болта, перше ніж утекти з робочого місця.

— Ти справді думаєш, він навмисне влаштував аварію з прожектором? — запитав Ґреф. — Можливо, він лише допустився недбальства, а тоді побоявся визнати свою провину і тому втік?

— Припущення нам не допоможуть, — скривився Рат. — Хтось тут напартачив, це очевидно, а…

— Пане комісаре?

Рат обернувся і побачив молодика, який помахав жерстяною коробкою з кіноплівкою.

— Оператор, — представив його Ґреф, — Гаральд Вінклер.

— Пане комісаре, — знову озвався Вінклер, волосся якого, попри молодий вік, уже робилося ріденьким, і показав коробку з плівкою, — я подумав, вас це зацікавить.

— Що саме?

— Нещасний випадок. Якщо забажаєте, ви зможете самі побачити, як усе сталося, — знову помахав він коробкою. — Тут геть усе.

— Ви зафільмували нещасний випадок?

— Я знімав сцену. Камера не припиняла працювати. Я… Це щось на кшталт професійного інстинкту, я думаю. Я просто лишив камеру знімати. Аж доки світло згасло. Можливо, це вам якось допоможе. У будь-якому разі, немає кращого очевидця, ніж моя камера. Непідкупна!

Рат кивнув.

— Коли можна буде переглянути?

— Не раніше понеділка. Спершу треба проявити плівку. Я можу зарезервувати зал для перегляду, якщо хочете.

Вінклер подав Рату візитку.

— Зателефонуйте мені…

Раптом погляд оператор перемістився з очей Рата кудись за його плече. Ґреф теж витріщився в той бік. Рат обернувся, і йому в очі блиснули півдюжини лінз. Ціла зграя репортерів якимсь чином зуміла обійти вартового. Перш ніж будь-хто з поліційних офіцерів спромігся заперечити, спалахнули блищики. На щастя, тіло загиблої вже було накрите.

— Хто пустив сюди цю банду? — прошипів Рат до помічника.

Ґреф зреагував негайно.

— Панове, тут місце злочину, а не прес-клуб, — насварив він непроханих гостей, чітким рухом голови показуючи одному з шупо, щоб ужив заходів, але той уже й без наказу штовхав журналістів до дверей. Почулися перші протести.

— Гей! Ви не маєте права нас виганяти!

Належний момент, щоб додати кілька ввічливих слів. Рат підвівся.

— Панове, я просив би вас залишити приміщення, щоб не перешкоджати діям слідства, — почав він. — І, будь ласка, утримуйтесь від фотографування!

Він ніжно посміхнувся до змушеної відступати юрми, яка проти синіх мундирів не мала жодного шансу.

Однак найвпертіші, відступаючи, сипали запитаннями.

— Стався нещасний випадок, чи це вбивство?

— На чиєму сумлінні смерть Бетті Вінтер?

Вони зиркали навсібіч дикими поглядами, тим часом як їх безжально відтісняли до виходу. Сині мундири працювали злагоджено.

— Панове, — напучував Рат пресу наздогін, — дякую за розуміння. Ми своєчасно повідомлятимемо про перебіг розслідування.

— Це означає, на пресконференції? — запитав репортер, якого вже виштовхували в двері.

Останній спалах магнію засліпив Рата на кілька секунд, але він чув, як грюкнули сталеві двері, і метушня припинилася.

— Як ці люди потрапили сюди? — запитав Рат. — Я думав, двері під охороною!

— Вони теж так подумали, — запевнив його Ґреф. — І, мабуть, прокралися через аварійний хід.

— А там чому нікого немає?

— Вибачте, пане комісаре, — втрутився Белман, підійшовши ближче. — Ваші колеги про це нічого не знали. Я забув повідомити їм про запасний вхід.

— А звідки про нього знали репортери? Хто повідомив їм?

Белман розвів руками.

— Берлінські репортери винахідливі. Такі історії від них утримати в таємниці нереально. Тому, власне, я запланував пресконференцію. Просто тут, близесенько. Я був би радий, якби ви й ваш колега взяли в ній участь…

— Ви в здоровому глузді? — Рат не йняв віри власним вухам. — Тут загинула людина, а ви це використовуєте як нагоду потрапити в газети?

Белман видавався дещо ображеним.

— Дозвольте, пане комісаре! Ви маєте уявлення, що сьогодні сталося? Велика Бетті Вінтер мертва! Її поклонники мають право знати.

Рат суворо глянув продюсерові в очі.

— Ще одна така вихватка, любий друже, і ви матимете серйозні прикрощі!

— Як, коли, і чи повідомляти пресу щодо справ студії — це, мабуть, вирішувати мені, — зауважив Белман.

— Безперечно, — посміхнувся у відповідь Рат. — А вже я вирішуватиму, як і коли, і чи завдавати вам клопоту!

5

Він кличе кельнера і замовляє ще чергову порцію крижаного вина[7].Йому потрібно більше вина. Власне, він мав би давно почати їсти — його тіло вимагає цукру.

— Можу я запропонувати панові меню?

— Зачекаймо ще трохи, — хитає він головою, хоча починає підозрювати, що сьогодні залишиться на самоті.

Вона запізнюється вже більше, ніж на годину.

Він не знає, з якої причини вона знехтувала побаченням, але впевнений, це має бути щось важливе. Вона б не могла отак просто передумати — він знає, що вона вже проковтнула наживку. Йому не варто змінювати плани — вона прийде заради завтрашньої зйомки.

Де там забарився кельнер? Йому треба випити більше вина!

Чи звикне він коли-небудь до того, що цукор може врятувати йому життя?

Ти звикнеш до цього.

Усмішка матері.

Мусиш звикнути.

Він недовірливо дивиться на келих.

Чи я зможу?

Ти мусиш.

Я мушу.

Він зосереджено надпиває, смакує солодкість, відчуває, як вона біжить горлом.

Айсвайн. Солодке крижане вино.

Сон, що снився йому роками. Тепер насправді.

Вони з матір’ю сидять у ресторані, вдвох. Щоб відзначити подію. Перший самостійний укол. Першу ін’єкцію, що він зробив собі сам, першу по кількох днях у клініці. Після всіх випробувань інсуліном.

Знову живий. По всіх роках очікування. Очікування смерті.

Його друге народження.

Кельнер із закусками. Також він ставить кришталеві келихи на білу скатертину.

Усмішка матері.

Їж, мій хлопчику.

Він не може їсти, сльози течуть, він починає нестримно ридати, бачить її розгублене обличчя крізь пелену сліз.

Вона пестить його долоню, і він забирає руку — він не приймає її дотику, він не довіряє її любові, він не розуміє цієї любові, він любові не вірить.

Уже ж по всьому, скінчилося. Я все відшкодую. Ти мій славний хлопчик.

Він витирає сльози, бере виделку й ретельно береться до куштування. Його язик смакує свіжого краба, кріп, солодкі помідори. Солодкість переповнює його, розбігається його тілом.

Мати всміхається, тицяє виделкою в свою страву й не їсть. Вона тільки, знай, усміхається і тицяє в тарілку, і не зводить із нього очей, дивитися, як він підносить виделку до рота — вдруге, утретє. Їй не слід витріщатися на нього, він не ярмаркове видовисько, не слон, не потвора, не диво світу.

Ти зможеш жити, як усі. Жити з усіма іншими.

Нарешті вона теж береться до їжі.

Вони їдять мовчки, кельнер наповнює їхні келихи. Вона витирає рот серветкою і підносить свій келих.

За життя!

За життя.

Вони п’ють крижане вино, солодке крижане вино.

Що ти тепер робитимеш?

Я вчитимуся.

Це добре.

Вивчатиму медицину.

Знову вона хоче взяти його долоню в свою, але в останню мить рух її руки зупиняється, вона забирає свою руку. Смуток у її очах.

Мій хлопчику, мій славний хлопчику!

Кельнери приходять із переміною страв. Одночасно знімають срібні накривки тарелей.

Він досі не може повірити. Перший справжній обід. Його перший справжній обід по стількох роках нескінченного голоду.

Тепер по всьому. Тепер усе буде добре.

Він справді вірив у це.

Тоді.

Як він помилявся тоді, як глибоко помилявся…

Він дивиться на годинник. Ні, вона вже, звісно, не прийде. Він не може нічого їй закинути, він не може їй дорікати — така ціна таємности їхніх зустрічей. У разі, коли щось не складається, вона не має можливости повідомити йому. Насправді, це пусте.

Головне, щоб ніхто не дізнавався про їхні плани.

Головне, щоб вона прийшла завтра на зйомку.

Головне, щоб їхнє призначення здійснилося.

Нарешті кельнер приносить вино.

6

На ту годину на Берлінерштрасе машин було небагато, і Рат, безперешкодно розігнавши «Б’юїк», на шаленій швидкості помчав по просоченому дощем асфальту, через Темпельгоф, на північ. Ґреф на пасажирському сидінні непомітно вчепився в бильце — він, либонь, уже пошкодував, що не поїхав із Плішем і Плюмом.

За інших обставин Рат, можливо, керував би уважніше, але не зараз — швидкість його заспокоювала. Та й для чого, зрештою, будують спортивні машини, як не для швидкости?

— Ґереоне, я не поспішаю, — обережно озвався детектив.

— Такому автомобілю, як цей, треба часом дозволяти побігати.

— Слухай, мене цей засранець дійняв не менше, ніж тебе! Але це не підстава спускати весь свій гнів на педаль акселератора так, щоб, боронь Боже, наскочити на якийсь ліхтарний стовп!

Насправді, Рат саме сповільнився — світлофор на Флюґгафенштрасе засвітився червоним.

— Він щойно втратив свою найкращу актрису, і вже бачить у цьому нагоду поживитися, — прогарчав він. — А на додачу, оцей його театральний розпач! Як би я хотів запроторити бісового Белмана!

Гнів його мав конкретну причину — імпровізовану пресконференцію Белмана. Щоб тримати справу під контролем, вони змушені були взяти в ній участь, якомога ухильніше відповідали на запитання щодо обставин смерті актриси і тримали на оці Белмана. Журналісти не приховували свого обурення тим, як поліція витурила їх зі студії. Тим охочіше вони ловили кожне слово з вуст Белмана, який, до того ж, розщедрився на каву й печиво. Продюсер на всі спусти й заставки вихваляв акторську майстерність великої і незрівнянної Бетті Вінтер, передчасна смерть якої позбавила німецьке кіномистецтво одного з найбільших і найнадійніших його талантів.

— Ми зробимо все можливе, щоб передати в прокат «Бурю кохання», нехай навіть у фрагментарному вигляді, — завершив він, з очами повними сліз. — Це наш борг перед великою Бетті Вінтер. Ви можете так і написати! Цей фільм — її неоціненна спадщина! Він показує, яким могло б стати майбутнє німецьке звукове кіно, якби не…

Коли Белман перервав свою мову посередині речення і відвернувся, підносячи хусточку до своєї пики, Ратові хотілося гримнути на всю залу: «Х…ня!». Який паскудний фарс! А слідчі кримінальної поліції Рат і Ґреф виступили в ньому в ролі коміків-аматорів на розігріві публіки. Рат заприсягся тоді, що не дозволить кіношним паскудам удруге так із нього позбиткуватися.

Світлофор перемкнувся на зелене, і Рат знову натиснув на газ. Шини «Б’юїка» завищали по асфальту, і машина кулею вистрілила вперед.

— Який же виродок, — лаявся Рат.

— Белман стерво, поза сумнівом, — погодився Ґреф миролюбно й знову вчепився в бильце, — однак це не злочин. Так само, як його діловий цинізм. Ми не можемо нікого арештовувати за намагання розжитися на чиїйсь смерті.

— За винятком випадків, коли хтось цій смерті посприяв.

— Якщо хтось посприяв навмисне, так. Наскільки я бачу, смерть нещасної жінки лишається на сумлінні двох горе-персонажів — Ґлазера і Майснера. Трагічний збіг обставин. Останній розчавлений нещастям, а перший утік від відповідальності. Навіть якщо Бетті Вінтер загинула від удару електричним струмом, фактичним винуватцем її смерті є технік з освітлення, і він, мабуть, про це теж здогадується. Чолов’язі не позаздриш.

— Він утік із місця події — це одразу робить особу підозрюваною.

— Він раптом опинився в ситуації, коли на його сумлінні чиясь смерть, — розмірковував Ґреф. — Не кожен здатен дати собі раду з такою відповідальністю. От ти зміг би?

Рат мовчки дивився на дорогу перед собою. Попереду вигулькнуло таксі, і він відпустив педаль газу. Що далі на північ вони просувалися, то щільнішим робився рух. Хочеш не хочеш, треба скидати швидкість.

— Ще одне пиво в «Мокрому трикутнику?» — обережно запропонував Ґреф, коли вони від Галєшен Тор повернули на Шкаліцерштрасе.

Рат похитав головою:

— Не сьогодні. Але до Шорша я тебе можу завезти, якщо бажаєш.

— Я не готовий пити сам, — відказав Ґреф. — Тоді краще відвези мене додому.

Детектив мешкав у мебльованій кімнаті біля Сілезьких воріт. Для Рата це був не надто великий гак. Він попрощався з Ґрефом, торкнувши край свого капелюха, і повернувся до Луїзенуфера. Перетинаючи задній двір, він помітив, що у вікнах його квартирі на першому поверсі світиться.

Упродовж кількох останніх годин він не думав про Каті, а тепер згадав її червоне пальто в дзеркалі заднього огляду, згадав своє очікування в кафе. Він зробив хвилинну паузу перед дверима квартири і глибоко вдихнув, ніби готуючись до тривалого занурення.

Поруч із червоним пальто Каті на вішаку прилаштувалося інше, темне чоловіче пальто. З вітальні линула музика, приглушена зачиненими дверима. Одна з жахливих Катіних платівок. Зазвичай він знав, як зробити так, щоб вона не ставила оту популярну музику, але не тоді, коли вона була вдома сама.

Щоправда, зараз вона була явно не самотня. З вітальні долинав гучний регіт і хихикання — голосок Каті і глибокий чоловічий бас. Кого ще вона, в біса, притягла додому?

Рат, не скидаючи капелюха і пальта, подумки піднісши кулака, розчахнув двері й ступив у вітальню. Зрештою, вона сама цього домоглася: тепер він був у належному гуморі, аби дати їй відставку, готовий до жорсткої сцени.

Проте вигляд гостя одразу спрямував його гнів у геть інший бік.

Каті, сидячи спиною до Ґереона, досі реготала з якогось дотепу літнього пана з випещеними сивими вусами, що влаштувався навпроти неї з келишком коньяку. Старий, якого він не бачив уже замало рік, і який зараз очікувально звів на нього здивовані очі.

— Ґереоне, — озвався першим сивий чоловік. — Осьде й ти!

Не відповідаючи на привітання, Рат підійшов до програвача і вимкнув його.

— Ґереоне… — й собі озвалася Каті.

Більше ні слова. Вона, здається, почувалася винною щодо програвача — зазвичай він їй не дозволяв до нього наближатися.

Він так само нічого не відповів, а натомість поставив іншу платівку. «Біґ Бой» із партією корнета у виконанні Байдербеке — подарунок Северина. Після перших кількох тактів зробив голосніше.

Каті відразу відчула, що в повітрі пахне бурею. Вона поспіхом підвелася.

— Я вимию посуд, — сказала вона і прослизнула на кухню. Ідеальна домогосподарка.

Рат зачекав, доки зачиняться двері вітальні, потім сів у крісло, яке ще тримало тепло Каті, і подивився на сивочолого чолов’ягу.

— Добрий вечір, тату, — мовив він нарешті. — Почувайся, як удома.

Енґельберт Рат прочистив горло, перше, ніж заговорити.

— Може, для початку, трохи музику притишимо? — запропонував він, підводячись. — Власних слів не чути за цим гуготінням!

— Це я так відпочиваю після роботи.

Енґельберт Рат підійшов до програвача. Йому знадобився час, перше ніж він спромігся знайти потрібний важілець і обернути його, що зробилося тихше. Настільки тихо, що стало чути плюскіт води з кухні. Батьків погляд натрапив на колекцію платівок на долішній полиці, і він похитав головою:

— Досі слухаєш оту негритянську музику?

— Ти проїхав сюди, щоб це з’ясувати?

— Платівки з Америки?

— А, то ти, насправді, про Америку хочеш поговорити?

Енґельберт Рат пропустив повз вуха синів сарказм.

— У тебе нова справа? Фройляйн Пройснер мені сказала.

Напевне, кельнер з «Уланд Ек» їй повідомив.

— Смерть актриси, — сказав Ґереон. — Під час зйомок у павільйоні.

— Шкода, що ти не можеш приїхати в Дюссельдорф. Твоя мама переказує тобі вітання. І ще вона просила передати тобі… Ось… — він видобув пакуночок у барвистому обгортковому папері, перев’язаний кольоровими стрічками. — На твій день народження.

— Дякую, — сказав Ґереон, відклавши пакет убік. — Це ще за кілька днів.

— Мати сказала, щоб я віддав тобі подарунок заздалегідь. Так надійніше, ніж відправляти поштою.

— Отже, ти не приїдеш до мене?

Енґельберт Рат знизав плечима:

— Мама хотіла б до тебе приїхати, але ти сам знаєш, вона сама поїздом не зможе. — Він прочистив горло. — А я… Ну, з усіх днів року, саме на Попільну Середу, мені з Кельна вибратися нереально. Після вранішньої відправи, у мерії прийом, а ввечері — рибний стіл у казино[8]… Я справді не можу…

— Все гаразд. Тобі немає потреби переповідати мені свій графік.

Енґельберт Рат показав на пакет:

— Принаймні, ти отримаєш тоді наш подарунок.

Він знову сів на диван. Обидва мовчали.

З кухні долинало булькання й дзеленькання порцеляни. Все, що робила Каті, вона робила дуже голосно.

— Приємна дівчина твоя наречена, — сказав нарешті Енґельберт Рат.

— Ми не заручені.

Енґельберт Рат на якусь мить видався здивованим.

— Я, мабуть, ніколи не звикну до сучасних звичаїв, — визнав він. — Та хоч би там як, славна дівчина. Ти міг би бодай щось сказати! Я подумав, що помилився квартирою. Але фройляйн Пройснер одразу зрозуміла, хто я!

— Мабуть, тому, що знає тебе з фото, що стоїть в мене коло ліжка, на тумбочці.

Він таки дійняв його: Енґельберт Рат нарешті скривився ображено.

— Я не розумію, що відбувається, — поскаржився він. — Я в гості до сина, а він мене отак приймає!

— А чого ти очікував? Я майже рік живу в цьому місті, і ніхто з вас навіть ні разу не відвідав мене… Аж раптом ти, ні сіло ні впало, з’являєшся без попередження, і вважаєш, я маю вистелити тобі червону доріжку?

— Тому, хто мешкає в скляному будинку, не варто жбурляти камінці, — відказав Енґельберт Рат: слова його пролунали достатньо виразно, хоч він нітрохи не підвищував голос. — Чи ти сам колись гостював у нас, відколи живеш у Берліні? Ти навіть на Різдво не навідався до Кельна! Якби ти знав, скільки радости подарував би матері! Натомість ти зголошуєшся на чергування на всі свята, хоча Карл залюбки відпустив би тебе.

— Звідки тобі все це відомо? Ти шпигував за мною?

— Мені немає потреби шпигувати, щоб такі речі знати. Я таки в поліції служу.

— Чому я завжди про це забуваю?

Енґельберт Рат мав стомлений вигляд зараз, коли дивився на сина.

— Ми так рідко бачимося, Ґереоне, — мовив він. — Нам не слід щоразу сперечатися. Ти залишився моїм єдиним сином.

«Так, тому що ти відмовляєшся дати шанс Северину», — подумав Гереон.

— Навіщо ти тут? — запитав він вголос.

Енґельберт Рат учергове прочистив горло, перш, ніж говорити.

— У нас зустріч, — сказав він. — Другу потрібна твоя допомога.

— Я не пам’ятаю про жодну зустріч.

— Я вже розмовляв із фройляйн Пройснер, — кивнув Енґельберт Рат у бік кухні, де Каті, знай грюкала посудом. — Вона погодилася, щоб я тебе на пару годин викрав. Зрештою, багато часу це не забере. Ти повернешся на дев’яту тридцять. Шапку й пальто можеш лишити вдома. Нам треба у «Кайзергоф».

Саме це він так ненавидів у батькові — Енґельберт Рат мав геть усе тримати під контролем, смикати за всі нитки, знову і знову врегульовувати речі, про які його не просили. А себе Рат ненавидів іще більше за те, що проти батьківського авторитаризму завжди виявлявся настільки беззахисним. Та хоч би там як, щось у ньому блокувало будь-які спроби опору.

— Я знав, Ґереоне, що ти не підведеш мене, — сказав Енґельберт Рат, підводячись. — Якщо поквапимося, ми встигнемо вчасно.

Права рука батька підштовхнула його до дверей.

Він не здатний був опиратися. Він, як завжди, підкорився.

Коли вони вийшли в передпокій, батько і син, Каті стояла в кухонних дверях, з кухонним рушником у руці — пам’ятник німецькій домогосподарці — і всміхалася. Ґереон, прощаючись, глянув їй в очі.

Її погляд сказав йому все, що слід було знати.

Вона знала, що на них чекає, але не бажала цього визнавати.

На Моріцплац утворилася «тягучка» через постраждалу в аварії вантажівку, що перекрила майже всю смугу руху, і регулювальник пропускав кожну машину окремо, одну по одній, дуже повільно.

— Американська машина? — запитав Енґельберт Рат, щойно всівся на пасажирське сидіння «Б’юїка».

На його обличчі відбилося явне невдоволення, і Ґереон проігнорував батькову репліку суто зі стримуваного роздратування.

Тепер, коли вони застрягли на Моріцплац, батько знов порушив тишу:

— Треба було взяти таксі.

Ґереон сприйняв цю заувагу, як докір.

— Їхали б так само повільно, — сердито відказав він.

Нарешті надійшла їхня черга, регулювальник махнув рукою, даючи дозвіл, і «Б’юїк» проповз повз місце аварії на Оранієнштрасе. Щоб перетнути Ляйпціґерштрасе, вони мусили знову зачекати на світлофорі, однак далі їхня подорож пожвавішала. Принаймні, Ґереон робив усе від нього залежне. Втім, цього, очевидно, було недостатньо.

— Запізно, — нарікав Енґельберт Рат, виходячи з машини на Вільгельмплац. — Ми запізнилися майже на десять хвилин!

Ґереон, замикаючи машину, подумки послав батька під три чорти. А той уже прямував до входу в готель.

Готель «Кайзергоф» і його ресторан зажили популярности серед політиків і високих посадовців поближньої Вільгельмштрасе,[9] а отже відповідали смакам Енґельберта Рата, який впевнено повів сина в ресторан на першому поверсі. У декорованій дубовими панелями залі гомін голосів лунав цивілізованіше ніж деінде, келихи дзвеніли делікатніше, відвідувачі розмовляли, випивали і їли, наче на ручному гальмі.

Ґереон ішов за батьком. Енґельберт Рат, здавалося, добре знає шлях. Вони одразу попрямували просто до столу, за яким сиділи вдягнені в темне чоловіки, що виглядали так ніби прийшли сюди безпосередньо з засідання в Райхстаґу. І, звісна річ, одразу можна було визначити, хто тут керує. Чоловік, що сидів спиною до стіни, мав обличчя індійського вождя: високі вилиці, непроникний вираз, гострий погляд, який негайно впіймав обох Ратів. Вираз обличчя вождя залишився нерухомим, коли він щось проказав до решти товариства і підвівся.

Енґельберт Рат кинувся до вождя.

— Просимо пробачення за затримку, Конраде, — почав він, — але поліційна служба… Також у Берліні… мій син…

— Все га-азд, Енґельба-ате, все га-азд! Мій потяг, однаково ще аж за дві години, — демонструючи кельнський акцент, заспокоїв його чоловік у фраку, непроникні індіанські очі якого дивилися майже привітно. — То що? Як, молодший Рате? Нормально влаштувався в столиці райху?

Ґереон потиснув руку вождеві індіанців.

— Дякую за турботу, пане бурмістре!

— Забудьмо про посади. Жодного бурмістра чи президента Держради, будь ласка! Ми зустрічаємося суто приватно. Троє земляків-кельнців у Берліні.

Ґереон ввічливо посміхнувся.

— Ходімо до бару, — запросив вождь. — Я забронював.

Кельнер підвів їх до невеличкого столу, на якому на них уже чекала пляшка колекційного «Зельтінґер Кірхенпфада» у відерці з льодом поруч із табличкою «Зарезервовано». Бурмістр Аденауер нічого не полишав на волю випадку. Можливо, саме тому начальник кримінальної поліції Енґельберт Рат так добре ладнав із бурмістром (окрім того, що вони були членами однієї партії). Зрештою, батько завжди добре ладнав із будь-ким, хто міг допомогти його кар’єрі. Успішній, треба зазначити: свого часу наймолодший за віком старший комісар кельнської поліції, а нині начальник кримінальної поліції міста.

— Що ж! Тут ми можемо безперешкодно розмовляти, — жестом припросив їх сідати вождь індіанців.

Він зачекав, доки кельнер наповнить два келихи, а тоді заговорив знову.

— Приємно, Енґельба-ате, що твій син знайшов час на цю зустріч. Ти вже розповів йому, про що йдеться?

— У такій делікатній справі? Ні! — похитав головою Енґельберт Рат. — Я подумав, найкраще було б, якби ти сам…

— Ну, то спершу випиймо по келишку! — підніс індіанець склянку з водою.

Батько й син Рати піднесли свої келихи й випили. Вино, як на смак Ґереона, було аж надміру солодким, а батько, задоволено витягнувши губи, кивнув на знак поцінування:

— Розкішне вино, Конраде.

— Я знаю, що тобі до смаку, Енґельберте!

Аденауер поставив склянку на стіл і прочистив горло.

— Отже, я хотів би перейти до справи… — почав він. — Насправді, йдеться про неприємні… про досить неприємні речі…

— Пусте. Поліція займається майже винятково неприємними речами!

— Прошу, мій любий молодший Рате! Забудьмо наразі про поліційний апарат! Як я зазначив, у нас приватна зустріч.

— Ґереоне, нехай пан бурмістр спочатку все пояснить!

Батькові не знадобилося багато часу, щоб повернути його до давніх часів. Ґереон, дурний, зухвалий хлопчисько, якому варто тримати язик за зубами, коли дорослі обговорюють важливі речі.

— Ваш батько, любий пане Рат, допомагає мені в надзвичайно делікатній ситуації, і, маю зазначити, ті обставини, що сім’я Рат представлена також у Берліні, виявилися дуже доречними…

Тож кельнська кліка не забарилася вчепитися в нього посеред імперської столиці!

— Щоб не розводитися довго, — вів далі Аденауер, — скажу: мене шантажують.

— Наш пан бурмістр отримує анонімні листи, — пояснив Енґельберт Рат.

Бурмістр кивнув:

— Хтось погрожує мені… як би це сформулювати… зробити публічною певну інформацію, яка не надто сподобається публіці. А в результаті, добре ім’я Аденауера викачають у багні.

— Яка це інформація?

— Інформація, яка здатна покласти край моєму політичному існуванню, якщо потрапить у руки нацистам або комуністам.

— Я маю знати щось конкретніше. Якщо ви хочете, щоб я вам допоміг, розкажіть, у чому суть погрози.

Аденауер прочистив горло.

— Акції «Ґланцштоф», — сказав він.

— Акції американського «Ґланцштоф», виробника віскози, — уточнив Енґельберт Рат.

Аденауер кивнув:

— У мене їх багато. На дуже великі суми. На мільйони… Я маю на увазі, що, коли я купував їх два роки тому, вони саме коштували мільйони. Усі мої маєтності вкладені в ці акції. І не тільки. Кредит від «Дойче Банку»…

— Розумію, — кивнув Ґереон Рат. — Акції від жовтня впали нижче плінтуса.

— Акції падали вже давно. Але я ніколи не уявляв собі, що вони настільки знеціняться. Натомість, я сподівався, що вони знову почнуть рости. Однак останні кілька місяців… Коротко кажучи, мої борги перед банком зараз вищі за ринкову вартість моїх акцій. Значно вищі…

— Іншими словами, ви розорені, — підбив підсумок Рат, собі на втіху упіймавши гнівний погляд батька. — То як вас шантажуватимуть, коли це вже сталося?

— Дарма! Я ще не розорений! Усе буде врегульовано! У мене в банку є друзі, ладні допомогти, — заперечив бурмістр. — Я тільки не хочу, щоб про це дзвонили в усі дзвони.

— І саме цим погрожують вам в анонімних листах…

— І саме на щось подібне чекають мої вороги, як ліворуч, так праворуч. То був би для них бенкет. Момент для них просто ідеальний!

— Чому б вам офіційно не звернутися до поліції?

— Ви самі знаєте, що, на жаль, не всім офіцерам поліції випадає довіряти. З такою справою може впоратися тільки досвідчений працівник поліції, але не поліція як така.

Рат кивнув:

— Я, однак, досі не збагнув одного: чому ви хочете, щоб саме я вам допомагав? У мого батька набагато більше досвіду поліційної роботи.

— Листи приходять із Берліна, я впевнений у цьому. Не тільки тому, що їх досі надсилали тільки до мого берлінського офісу. Шантажист сидить десь у цьому місті. Подивіться самі… Ось.

Він витягнув невелику пачку паперів із внутрішньої кишені фрака і подав їх Рату.

Червоний олівець. Великі друковані літери. Літери кривулясті, але розбірливі. Чимось скидається на маленький саморобний плакат:

«Форд залишається в Берліні, або Аденауер іде до в’язниці!»

— Що це має означати? — запитав Рат.

— Це ціна, — пояснив мер. — Шантажист не хоче грошей, він не хоче нічого іншого. Він хоче врятувати виробництво Форда на Вестгафен.

— Автозавод?

Аденауер кивнув:

— На жаль, його дні вже злічені. Нічого не вдієш.

— Я нічого про це не знаю, ви маєте мені пояснити.

— Форд перебирається до Кельна, — сказав Аденауер. — Підписано всі папери. Ще цього року ми закладаємо підвалини в Рілі. Найсучасніший автомобільний завод у Європі. Берлінське виробництво виглядатиме застарілим, у порівнянні з ним. І тоді у Вестгафені згаснуть вогні.

— А шантажист хоче цьому запобігти.

Аденауер кивнув:

— Схоже на те. Однак він натрапив не на таку людину. Аденауера не можна шантажувати!… Втім, навіть якби захотів, я б нічого не зміг вдіяти! Так само, як не може бурмістр Берліна.

— У пана Бьома наразі свої клопоти, — зауважив Ґереон.

— Хто б сумнівався! Єдиний, хто міг би щось зробити, має ім’я Генрі Форд. Але, щойно в Рілі буде завершено всі приготування, він не дозволить жодному автомобілю скотитися з конвеєра у Берліні, щодо цього можете не сумніватися.

— У Берліні стане ще більше безробітних.

Аденауер стенув плечима.

— Що я маю на це сказати? Натомість будуть створені сотні робочих місць у Кельні. Так повелося в цьому світі! Так він влаштований! І шантажем цього аж ніяк не зміниш!

— А попри це — а може, саме через це — шантажист може завдати шкоди, і я маю запобігти цьому.

Аденауер кивнув:

— Твій хлопець швидко схоплює, — кинув він Енґельберту Рату.

Ґереон відчував щось подібне, коли мати хвалила шкільні успіхи сина перед гостями за кавою.

— Звідки вам відомо, — запитав він, — що шантажист справді має інформацію, яка становить реальну загрозу?

— Читай, — Аденауер подав йому інший аркуш. — То була перша сторінка, з вимогою, а це — друга з того ж листа.

Цей лист не був схожий на плакат, тут було набагато більше тексту — до того ж, друкованого на машинці, але теж червоним, як олівець на першому аркуші.

«Чи не прикро було б комусь, якби світ дізнався, що обговорювали під час засідання Наглядової ради «Дойче Банку» між собою члени цієї наглядової ради Аденауер і Блютґен, разом із директором банку Брюнінґом?».

— Що це має означати?

— Перш за все, це означає, що хтось точно знає, що і де відбувається, — відповів Аденауер. — Дізнайтеся, хто це, і дайте йому зрозуміти, що не я, а саме він піде до в’язниці, якщо бодай слово з будь-якої конфіденційної розмови просочиться в публічний простір!

— Як ви собі це уявляєте? Я служу у поліції, я…

— Точно. Саме тому ви знаєте найкращі способи, як це облаштувати! І вам не випаде про це шкодувати, любий друже. У мене досі добрі стосунки з вашим начальником поліції. Моє слово щось таки важить для Цьорґібеля[10], повірте мені! Ваш батько у вашому віці був уже старшим комісаром. Пора наслідувати його.

— Це складно. Міністерство внутрішніх справ наклало мораторій на промоції…

— Авжеж! Бо Пруссія змушена заощаджувати! Але повірте, завжди є винятки! Навіть у ці важкі часи за справжні заслуги треба винагороджувати. І гідні отримають свої винагороди.

Енґельберт Рат кивнув на знак згоди.

— Старший комісар Ґереон Рат — це звучить гідно, — підніс він свій келих. — За наступного старшого комісара в родині Ратів!

Ґереон підняв келих і посміхнувся, але тільки пригубив солодке вино. Старший комісар — це справді непогана перспектива. Хоча б уже й тому, що більше не муситиме слухати накази такої мавпи, як Бьом. Ніхто вже не попихатиме Ратом.

— Комісар Рат?

Голос кельнера нагадував йому його чинний статус. Простеживши погляди двох старших панів, спрямовані на молодшого, кельнер звернувся безпосередньо до Ґереона:

— Пане Рате, вас до телефону.

Телефонував Червінскі. Вони нарешті упіймали Ґлазера. Помічник інженера з освітлення увечері таки прийшов додому, і їм залишилося просто затримати його.

— У будь-якому разі, чолов’яга сидить упакований на Алексі й чекає на тебе, — доповів детектив. — Я подумав, ти, може, захочеш побалакати з ним іще сьогодні. Сподіваюсь, ми нічого тобі не перервали. Твоя подруга була настільки доброю, що сказала нам, де ти гаєш свої вечори.

Рат мало не зірвався на товстунові за його фамільярний тон, але стримався. Зрештою, Червінскі зробив щось путнє. Таке траплялося нечасто.

— Я зараз буду, — сказав він коротко і поклав слухавку.

— Служба, — вибачився він, повернувшись до столу в капелюсі й пальто. — На жаль, справа невідкладна.

Він потиснув руку вождеві індіанців у фраку.

— Дякую за частування, пане Аденауере, — сказав він, хоча, був, ледь торкнувся солодкого вина.

— Зачекайте! Візьміть листи!

Аденауер простягнув над столом пачку паперів, і Рат поклав їх у внутрішню кишеню.

— Що ж, мій хлопчику, — підвівся Енґельберт Рат, щоб попрощатися з сином. Начальник кримінальної поліції зробив невдалу спробу обійняти його, але, не спромігшись зі свого місця, незграбно потиснув синові руку. — Бережи себе. Ти сам даси собі раду, правда? Я маю щось іще обговорити з бурмістром.

— Все гаразд, батьку. — Ґереон прокашлявся. — Ми завтра побачимося?

У батька обличчя закам’яніло.

— Мати… ми… — затнувся він. — То я… я пообіцяв твоїй матері не залишати її довго на самоті. Я поїду нічним потягом.

— У Берліні — ні на секунду довше, ніж необхідно, правильно, панове, га?

Іронія мала приховати його розчарування, але посміхнутися він не спромігся. Хоч як його був роздратував несподіваний візит батька, ще більше допекло Ґереонові усвідомлення того, що Енґельберт Рат — посеред Масляної — приїхав до Берліна тільки для того, щоб зробити послугу своєму старому другові Конраду. Але він знав свого батька — чи й варто було очікувати чогось іншого?

— У такому разі, гарної тобі дороги додому! — кинув він і, не озираючись, вийшов із зали ресторану і збіг сходами просто під дощ.

На вулиці, перш ніж сісти в машину, він глибоко вдихнув і повільно видихнув. Потім, уже за кермом, деякий час дивився на нічний Вільгельмплац. За винятком кількох перехожих, які щойно вийшли з метро, і двох чоловіків у мундирах перед імператорським подвір’ям, площа Вільгельма була безлюдною — нічне життя відбувалося в інших місцях.

Рат не міг пригадати, що давав Аденауеру якусь обіцянку, але відчув вагу паку листів проти грудей, у внутрішній кишені, і знав, що отримав замовлення. Замовлення, що може піднести його на посаду старшого комісара.

Тоді, повернувшись думками до Каті, яка чекала на Луїзенуфер, він зрадів, що має привід поїхати на Александерплац. Можливо, коли він повернеться додому, вона вже спатиме… Це було б найкраще. Він запустив мотор і рушив. Йому тільки на користь буде на якийсь час зосередитися на чиємусь чужому житті.

Якою людиною може бути той Ґлазер? Людина, що має на своїй совісті чиюсь смерть і просто тікає. Тепер, чекаючи на допит у Замку, чоловік уже мав зрозуміти, що це не розв’язання. Неможливо здихатися такої провини, хоч би як швидко і далеко ти від неї тікав — ніхто не знає цього ліпше, ніж Ґереон Рат. Цей тягар ти несеш на собі все життя.

За парканами на Александерплац на тлі нічного неба темним громаддям височіла будівля Управління поліції, відома серед берлінців як Червоний Замок. Ця могутня споруда з червоної цегли, більша навіть за ратушу, на відміну від останньої, досі мала чітко окреслені функції. Колеги називали своє робоче місце просто Замком, і ця назва цілком задовольняла Рата, як цілком доречна, попри те, що його попереднє місце роботи на Кребсґассе в Кельні — замок, башта якого підносилася над Ноймарктом, — мав набагато більш середньовічний вигляд, ніж Червоний Замок Берліна, фасад якого насправді відображав безперечний уплив флорентійської доби Відродження з її палацами. Але прусакам якось таки вдалося з філігранних ренесансних мотивів скласти фортецю середньовічного типу.

Рат припаркував «Б’юїк» в освітленому дворі, де в машині сидів тільки рейдовий загін. На сходах Рат не зустрів жодної живої душі. У нескінченних коридорах другого поверху теж було безлюдно, лише зрідка звідкись долинали кроки, окремі голоси, грюкання дверей. У відділі вбивств чергувала тільки нічна зміна в складі комісара і детектива — відповідно, Бреннера, одного з підлабузників Бьома, і Ланґе, що перевівся з Ганновера лічені тижні тому.

— Добрий вечір, — привітала Рат колег. — Де Червінскі й Геннінг?

— Я відправив їх додому, — заявив Бреннер.

Гарний початок!

— Якого лисого ти наказуєш моїм людям, що їм робити?

— Що означає «твої люди»? Я керую нічною зміною. І наскільки мені відомо, ті двоє не мають нічного чергування. «Уникати зайвих понаднормових робіт». Така інструкція.

— Ті двоє в моїй слідчій групі! І привезли сюди підозрюваного! Я сподіваюся, його ще не відправили додому!

— Спокій, колего Рат, — зухвало посміхнувся Бреннер йому в обличчя, — твій затриманий сидить, надійно упакований.

— То на що ти чекаєш, колего Бреннер? — тихо і ввічливо запитав Рат.

— А що?

— Підніми свою сраку — і до телефону! — просичав він раптом із такою люттю, що в Бреннера посмішка вмить зійшла з обличчя. — Щоб я мав свого підозрюваного за п’ять хвилин!

Бреннер покірно зняв слухавку.

Уже в дверях Рат обернувся.

— І ще одне, шановний колего, — сказав він, знову привітно, — якщо ти ще раз, через мою голову, втрутишся в роботу моїх людей, я тобі таких прикрощів завдам, що тобі навіть старший комісар Бьом не допоможе. Затямив?

— На твоєму місці я б не корчив із себе велике цабе, — пробурмотів Бреннер, але його вже з’єднали з арештантським крилом.

Щоб дістатися свого кабінету, Рат мав пройти трохи далі коридором, оскільки, коли він прийшов на службу в відділ А, то було єдине вільне приміщення, трохи віддалене від решти кабінетів «убивчого» відділу. Тут було доволі прохолодно через слабке опалення, тож він ніколи не скидав пальта. Рат сів у приймальні за стіл своєї секретарки й переглянув особове досьє Ґлазера, що Червінскі залишив там із рештою паперів техніка. Дані досьє збігалися з даними паспорта.

Не минуло десяти хвилин, як у двері постукали.

На порозі з’явився конвойний, який завів до кабінету сором’язливого на вигляд блідого чоловіка.

— Ось він, пане комісаре.

Рат наказав конвойному чекати за дверима, і придивився до чоловіка, що до нього привели. Ґлазер стояв коло дверей і невпевнено роззирався. Для допиту він цілком дозрів. Тим краще, що йому випало якийсь час помаринуватися під вартою.

— Сідайте, — запропонував Рат, гортаючи папери. Чолов’яга ступив уперед і сів. Рат змусив його чекати якусь хвилину, тоді мовив раптово, не піднімаючи очей від паперів:

— Вас звати Петер Ґлазер…

— Так.

— Дата народження 25 вересня 1902 року.

— Так.

— Мешкаєте на Рентґенштрасе, 10, у Шарлоттенбурзі.

— Так.

— З 1 листопада 1929 року ви працюєте освітлювачем у «Ля Бель Фільмпродукцьйон» у Марієн…

— Що?

Чоловік, що досі сидів камінцем, раптом аж підскочив.

— У вашій справі немає ні слова про втрату слуху.

— Бо в мене все гаразд зі слухом.

— Я запитав вас, де ви працюєте.

— Дарма, — голос його пролунав так, ніби він щойно прокинувся. — Ви прочитали мені, де я нібито працюю. Щось із фільмом. Але це неправда.

— То звідки ваше ім’я в особовій справі відділу кадрів?

Ґлазер знизав плечима і, сердито зиркнувши Ратові в очі, огризнувся:

— Про це треба спитати в того, хто оформив цю справу. Моя особова справа лежить у відділі кадрів компанії «Сіменс і Гальске». Я електрик в «Ельмоверк».

— Що?

— Повторити, щоб ви записали? — Ґлазер потроху бадьорішав, він, попри холоднечу, навіть перестав тремтіти. — Я працюю в «Сіменс»! На заводі електромоторів. Я саме повертався зі своєї зміни, коли ваші колеги вхопили мене. Просто перед дверима квартири: з наручниками, пістолетом і рештою ваших прибамбасів. Сподіваюсь, сусіди не встигли сповна навтішатися виставою. Пані Кнауф, із квартири навпроти, цікава, як стерво.

Рат зазирнув у паспорт Ґлазера. Чоловік на фото в документі й людина перед ним були однією особою поза будь-яким сумнівом.

— Що, не того злапали? — уїдливо поспівчував Ґлазер.

Рат згорнув папери.

— Це ми за мить з’ясуємо.

Мить затяглася на дещо триваліший проміжок часу: Рат почастував гарячим чаєм дедалі більш непосидючого Ґлазера. І аж по нескінченних трьох чвертях години охоронець нарешті проштовхнув у двері Гайнріха Белмана, який мав дещо розкуйовджений вигляд. Навіть раніше, по телефону, Белман не справляв враження тверезої людини, а тепер наповнив кабінет густим алкогольним духом.

— Добрий вечір, пане комісаре, — процвенькав кінопродюсер, марно намагаючись триматися рівно. — Не знав, що ви теж… працюєте н-ночами.

— Сідайте, будь ласка! — запросив його Рат, підсунувши стілець до свого столу.

Белман сів.

— Вибачте мій стан. Я трохи перебрав… Взагалі, це не мій стиль… Але смерть Бетті… Я ж таки жива людина!

— Все гаразд, — зупинив його Рат. — Ви не хочете привітати мого гостя?

Здається, Белман тільки зараз помітив Ґлазера.

— Дуже приємно, — сказав він, простягаючи через стіл свою правицю, — Белман.

— Ґлазер, — відрекомендувався інший, потиснувши йому руку.

— Хіба ви не знайомі з ним? — запитав Рат Белмана.

— Ні, — роздратовано відказав той. — А маю бути?

— Це Петер Ґлазер.

— Як?

— Ваш освітлювач.

— Казна-що! Я знаю своїх людей!

— Ви принесли фото, про яке я просив?

— Авжеж, — Белман сягнув рукою в кишеню піджака. — Хоч це було не так просто… — Ось… Це з різдвяної вечірки, — сказав він, якось винувато потискаючи своїми масивними плечима.

На світлині показаний красень із келихом пуншу в руці щасливо всміхався на камеру, іншою рукою обіймаючи жінку. Рат ніколи раніше не бачив цього чоловіка, але впізнав жінку — то була Бетті Вінтер! Тривожний дзвіночок тихо, але наполегливо задзвонив у нього в голові.

— Ось, — сказав Белман, розгладжуючи світлину, — оце Ґлазер. Він добре ладнав із Бетті. Особливо того вечора, — додав він, похитавши головою. — Досі не можу повірити… Я маю на увазі, повірити, що її більше немає…

Петер Ґлазер, який весь цей час придивлявся до фотографії, зараз витягнув шию і вибалушив очі.

— Що ви верзете? Це бісів Фелікс! Як це він опинився коло Вінтер?

Тепер уже справа справді швидко з’ясувалася: зниклий освітлювач Белмана звався Фелікс Кремпін — він, очевидно, скористався з особових даних свого приятеля Петера Ґлазера, щоб найнятися в «Ля Бель Фільм Продукцьйон». Насправді ж, за словами Ґлазера, Кремпін працював директором із виробництва в компанії «Монтана Фільм».

Щойно Ґлазер згадав назву «Монтана», Гайнріх Белман наче оскаженів. Продюсера неможливо було вгамувати, попри — а може, саме через — те, що він був добряче напідпитку. Він, не вгаваючи, торочив про шпигунство, саботаж, диверсії, а, може, й щось гірше.

— Ці кримінальники! Я мав би передбачити! Не зупиняються навіть перед убивством!

Рат покликав охоронця, щоби той випровадив Белмана. Та навіть коли за ними зачинилися двері, ще довго було чути прокляття і лайку продюсера. Тим часом Рат якомога детальніше розпитав електрика про його приятеля. Він занотував адресу Кремпіна, а потім особисто відвіз Петера Ґлазера додому.

— Дякую за допомогу, — сказав йому Рат на прощання. — І не ображайтеся. Здається, ваш приятель своїми пустощами пошив у дурні і вас, і нас.

Пустощі? Белман був дещо іншої думки. На момент, коли Рат повернувся до свого кабінету, продюсер уже трохи опанував себе, але не змінив своїх тверджень. Зрештою, він мав, чим обґрунтувати свої підозри. Зокрема, він повідомив, що в «Ля Бель» часто виникали з «Монтаною» суперечки. Ці суперечки неодноразово закінчувалися судовими позовами, і звинувачення в плагіаті були найневиннішими з приводів до конфронтації. Белман також звинувачував конкурента в переманюванні виконавців, саботуванні прем’єр та безлічі інших брудних трюків, а той, своєю чергою, неодноразово позивав власника «Ля Бель» за подібними звинуваченнями — надуманими, як запевняв сам Белман. Цього разу Гайнріх Белман мав підстави включити до списку претензій саботаж зйомок і вбивство своєї найціннішої актриси.

Умисне вбивство, як засіб саботажу, видавалося Ратові деяким перебільшенням, але він міг зрозуміти гнів кінопродюсера. Зрозуміло, що не заради жарту Кремпін найнявся в «Ля Бель» під фальшивим прізвищем. Цього типа належало розшукати неодмінно.

Попри смертельну втому, у Рата прокинувся мисливський інстинкт.

Завтра з самісінького ранку він потрусить «Монтану», перш ніж Бьом знайде привід усунути Рата від справи. А цього можна було очікувати, оскільки справа виявилася цікавішою, ніж уявлялося Бульдогу.

Пошуки Фелікса Кремпіна вже почалися, коли Рат повернувся до відділу вбивств, але Бреннер із Ланґе десь завіялися. Замість них за столом сидів товстун, заглибившись у вивчення досьє.

— Пане раднику!

Товстун звів на нього очі.

— Рате! А ви що тут робите о такій порі?… Навіть не сподівайтеся! Мого ліжка ви не отримаєте — воно мені самому знадобиться!

Будда частенько залишався ночувати в Замку: поруч із його кабінетом, який більше нагадував вітальню, була маленька кімната, де стояло ліжко.

— Приємно знову бачити вас тут, пане раднику, — сказав Рат. — Щойно приїхали з Дюссельдорфа?

Ґеннат кивнув:

— І якось шлях від вокзалу завжди приводить мене просто на Алекс. Скажіть, кумедно? Я мав би одружитися, і тоді зі мною цього би не відбувалось.

— Не факт, — похитав головою Рат. — Як просувається ваше розслідування?

— Не питайте! Ви не повірите, скільки ми зібрали матеріалів, скільки свідчень дійшло до нас від дюссельдорфської людности. Ми зараз точно знаємо, як були вчинені окремі вбивства, але чи це просунуло нас хоч на крок далі?

Ґеннат витягнув зі шкіряного кофра свіжу «Берлінер Цайтунґ» і незграбно розгорнув газету.

— Ви тим часом теж не лінувалися, як твердять газети, — сказав він, поклавши газету на стіл перед Ратом. — Цю я щойно купив на залізничному вокзалі. Можете мені щось пояснити?

Рат ошелешено дивився на першу шпальту. Спеціальний полуденний випуск. Жирний заголовок із двома світлинами.

«Смерть у студії! Бетті Вінтер убита прожектором! Саботаж?»

На одній світлині ідеальний портрет Бетті Вінтер, на другій, злегка розмитій, Ґереон Рат на тлі кіностудії. На задньому плані можна розгледіти навіть частину накритого тіла — за умови, що ви знаєте, що то тіло.

— Тут небагато випадає пояснювати, — знизав плечима Рат. — Актриса загинула, а продюсер дуже хотів потрапити в заголовки. Тіло ще не охололо, коли він влаштував там пресконференцію.

— А ви допомагали йому складати заголовки? Чи чому вас тут цитують?

— Зграя шакалів примчала на запах крові. Я наказав негайно усунути всіх репортерів із місця події, але поліція не може заборонити проводити пресконференцію. Ми з колегою Ґрефом взяли в ній участь, щоб тримати справу під контролем, — пояснив Рат. — Щоб уникнути аж надто диких спекуляцій з боку преси.

— То ви чудово з цим упоралися.

Рат пробіг очима текст і побачив, що в статті викладалася в розгорнутому вигляді Белманова теорія диверсій. На пресконференції продюсер нічого такого не казав, але журналіст, напевне, знав про малу війну з «Монтаною», хоча прямо назва компанії в статті не згадувалася.

Рат знервовано ковтнув: його власні заяви були включені в текст настільки хитро, що в читача мало скластися враження, ніби поліція офіційно підтримує версію саботажу.

— Я жодним чином цього не санкціонував, — буркнув Рат.

Ґеннат співчутливо кивнув.

— Гаразд, любий Рате, все гаразд, ніхто вам цього не закидає. Треба бути дуже обережними, маючи справу зі столичною пресою. Насправді, репортери можуть бути дуже корисними для поліції, просто не дозволяйте собі ілюзій щодо того, буцімто ви можете тримати їх під контролем.

— Іноді мені б хотілося потримати декого з них за горло.

— Це не так складно, в разі чого, — посміхнувся Ґеннат. — Розкажіть своїми словами, що сталося в тому кіноательє. Бетті Вінтер — це не абихто. Бьом щось мав на думці, довіривши вам цей фатальний випадок.

Рат розповів містко і лаконічно. Аж до історії з фальшивим освітлювачем.

— Використання чужого прізвища й утеча роблять його дуже підозрілим, — підсумував він. — Зараз насправді все свідчить на користь версії саботажу. Не факт, що Вінтер мала неодмінно загинути, але схоже, що хтось хотів навмисне завдати акторам серйозної травми. І цей хтось вважав прийнятною чи бажаною ймовірну смерть, інакше не дозволив би, щоб такий величезний прожектор упав на людину. І наразі схоже, той хтось має ім’я Фелікс Кремпін.

Ґеннат кивнув:

— Звучить цікаво. І цілком схоже на правду. Однак остерігайтеся квапливих висновків! Чи, принаймні, не дозволяйте їх оприлюднювати! Бо падати носом у землю буває боляче, — показав він поглядом на газету.

— Помилок допускаються, щоб на них учитися, пане суперінтенданте.

— Звідки ви це взяли? Такого нині навчають у школі поліції?

— Так мій батько каже, пане раднику.

— Розумний чоловік ваш батько. Він, здається, служить у поліції?

— Начальник кримінальної поліції, — кивнув Рат.

— Тоді дотримуйтесь його порад і не повідомляйте пресі надміру багато. Краще діліться своїми висновками з нами. З Інспекцією А.

Ґеннат суворо дивився на нього. Рат знав, що Будда його цінує. І що не вірить у самоправство.

— Скільки часу ви залишатиметесь у Берліні?

— До середи. Однаково зараз у Дюссельдорфі нестерпно, — зітхнув Ґеннат. — Карнавал. Цьорґібель втішається тими «Гелау!», а для мене це нічого не означає.[11]

— Начальник поліції родом із Майнца, — пояснив Рат.

— А ви? Хіба ви не рейнець?

— Я з Кельна, — відповів Рат. — У нас гукають «Алааф!», замість «Гелау!». Але цього року, завдяки поточним справам, я маю нагоду уникнути цього видовища. У Берліні все набагато спокійніше.

— Що ж, якщо відчуєте ностальгію, у Берліні цими вихідними теж більш ніж достатньо карнавальних балів.

Перш ніж Рат устиг відповісти, задзвонив телефон.

Ґеннат зняв слухавку.

— Так, — кивнув Будда. — Комісар Рат іще. Одну мить… — Він передав слухавку Рату. — Розшук. Схоже, ваш підозрюваний дійсно переховується.

## Субота. 1 березня 1930 року

7

Рат почувався смертельно втомленим, коли вже нарешті на Луїзенуфер сходами піднімався до себе. З благословення Ґенната, він посилив пошук утікача Кремпіна — від ранку, кожен поліційний відділ Берліна отримає його фото: нічну зміну фотолабораторії криміналістичного відділу залучили до тиражування світлини з різдвяної вечірки, що надав Белман. Фелікс Кремпін, схоже, справді переховується. Хоч би якою була причина падіння важезного прожектора на тендітну актрису, причетність керівника виробництва «Монтани» до цього випадку явно була не випадковою.

У цьому контексті підозри Белмана видавалися Ратові досить переконливими, навіть якщо продюсер убачав у цій історії, перш за все, намагання «Монтани» перешкодити зйомкам. Рат подивився на годинник. Пів на дванадцяту. Виспатися як слід він уже не зуміє — він хотів навідатися в «Монтана Фільм» завтра зранку, якомога раніше.

Він уже тримав ключ напоготові, щоб відчинити двері, коли усвідомив, що чекає на нього за цими дверима.

Каті.

Рука з ключем зупинилася і навіть брелок завмер, наче хто зупинив час.

Він не міг отак просто вкластися поруч і вдавати, що все йде як завжди! На якусь мить він подумав, чи не повернутися в машину — поїхати до Сілезьких воріт і влаштуватися в Ґрефа на дивані. Можна було б збрехати детективові, що загубив ключі, і попросити про тимчасовий притулок. Потім він облаяв себе боягузом і повернув ключ у замку, дивуючись, як голосно клацнуло. Він якомога тихше причинив двері і, не вмикаючи світла, прокрався по коридору до дверей вітальні. Там теж тихенько зачинив двері і навпомацки дістався до свого крісла. Торшер стояв поруч, і Ґереон швидко налапав вимикач. Кімнату наповнило тьмяне світло. Він кинув капелюха і пальто на сусіднє крісло. Каті келихи прибрала, але пляшка коньяку залишилася на столі. Рат дістав із шафки чисту склянку, опустився в крісло і налив собі. Який же ти дурень, подумав він, скрадатись отак у власній квартирі, наче хтось чужий, наче злодій! Ці прикрі думки він запив коньяком. Стало легше. Ще одна склянка. Він не пішов би спати з Каті, не відчувши, що хильнув достатньо.

Його візаві — нечітка, розмита постать у теплому, жовтавому дзеркалі віконної шибки — теж підніс свою склянку.

— Будьмо! — пробурмотів Ґереон відображенню, єдиному, чиє товариство він здатен був зараз витерпіти.

…Він здригнувся, сонний, у своєму кріслі, чимсь наче стривожений. Він спав чи тільки на мить закуняв? У будь-якому випадку, він щось почув. Склянка, мабуть, випала з руки — вона лежала на килимі поруч із кріслом, на щастя, він осушив її до дна. Насправді він, мабуть, спав деякий час: язик у роті був наче ряднина.

Рат підвівся й наштовхнувся на двері. Йому треба було вгамувати спрагу. Тільки вже йдучи на кухню, він зрозумів, що, мабуть, багато випив. На кухні, намагаючись не здіймати зайвого шуму, дістав склянку з буфету і підставив її під кран. Він дозволив холодній воді деякий час бігти по руках, перш ніж повернути кран. Це було приємно. Він випив воду за одним духом, і знову підставив склянку під кран.

Ґереон побачив листа аж тоді, коли зі склянкою води йшов до дверей. Посередині столу лежав невеличкий аркуш паперу з блокнота — з того, в якому вона, зокрема, робила списки покупок. Рат здивувався, взяв листа і прочитав.

> «Вибач, кохання моє, — прочитав він і відчув, як щось наче стиснулось у шлунку від цих слів, — але я більше не витримувала.

> Я почуваюся такою самотньою в цій квартирі, коли тебе немає. Любити поліцейського насправді непросто, але я майже звикла до цього. Майже. Сьогодні вже, мабуть, ми не побачимося. Я викликала таксі, щоб їхати до сестри, якій потрібен хтось, щоб її потішити.

> З тобою ми побачимося завтра на балі. Спробую повернутися до тебе о пів на шосту, тоді ми могли б поїхати туди разом.

> З любов’ю,

> Каті.

> PS: На плиті ще є м’ясне рагу. Ти в курсі: найкраще смакує підігрітим.»

Рат поклав листа на стіл.

З одного боку, він відчув величезне полегшення, з іншого — тепер, коли він узнав, що її в квартирі немає, його огорнула така самотність, від якої йому майже фізично боліло. Його били дрижаки, попри те, що вона залишила увімкненим обігрівач. Щойно він уникав її, втік від неї в своє крісло з коньяком, ладен був відіслати її до дідька. А тепер йому аж до туги, до болю її бракувало.

Що ж, принаймні, тепер можна вкладатися. Адже він цього хотів?

Раптом, від гострого відчуття страху, йому перехопило в горлі. Ніч іще не закінчилася. Вона тільки починалася.

Він повернувся до вітальні, поставив платівку Коулмена Гокінса і відкоркував пляшку коньяку.

8

Він дивиться на заголовок і намагається переконати себе, що то тільки літери. Жирні чорні літери на дешевому газетному папері.

«Смерть у студії! Бетті Вінтер убита прожектором!»

Це тільки літери.

Літери — це не реальність.

За якийсь день він дізнається, що вони брешуть. Смерть не могла її здобути, смерть безсила проти неї, бо вона вже давно стала безсмертною.

Він кидає газету. Пахощі свіжозвареної кави пливуть до нього і раптом вони здаються йому ще менш реальним, ніж літери на папері, ніж те, про що говорять літери на папері, і дедалі відчутнішою стає знемога, відчуття, якого він не знав уже віддавна, роками.

Він був звільнений від цієї знемоги.

— Має ласкавий пан інші побажання?

Альберт стоїть собі там, як завжди стояв, усі роки — навіть у ті темні холодні роки. Ті роки, які він хотів би стерти з пам’яті, стерти зі свого життя.

Альберт завжди є, завжди присутній. Щодня, що-божого-дня.

Того дня, коли світ…

Того дня, коли світ прощається зі своїм життям. Альберт стоїть коло вікна, запинає важкі штори зеленого оксамиту. У кімнаті лише тьмяне газове світло. Западає напівморок.

У них стурбовані обличчя, суворі обличчя, і дивляться на нього так, ніби своїми поглядами хочуть навічно припечатати його в цій кімнаті.

Вони його упіймали.

У коморі.

Що вони собі думали? Чого вони очікували від п’ятнадцятирічного хлопчика?

Від п’ятнадцятирічного хлопчика, що геть знесилений і голодує! Він голодує в одному з найбагатших будинків міста, де на кухні працюють шестеро кухарів! Де комора може посперечатися з коморами найдорожчих ресторанів!

Він робив це тижнями. Він знав, коли в кухні нікого немає і шлях до неї вільний. Він стояв перед усіма тими ласощами, в животі йому бурчало, і він потроху куштував від кожного з усіх тих смаколиків, які йому не дозволяли їсти.

Від солодощів.

Хоч би скільки він того з’їдав, він не гладшав — так було від того часу, коли ця недуга вразила його.

Однак вони таки помітили.

Батько влаштував йому цю підступну пастку. Власному синові!

Соромно стояти з вимазаним червоним ротом, у коморі, з пляшкою соку в руці, під їхніми очима. Якби ж вони хоч дорікали йому. Але в їхніх очах саме тільки розчарування. Вони стоять і мовчки дивляться на нього.

— Ричарде, він ще дитина, — каже мати. У неї сльози в очах.

— Ми зобов’язані захистити його від самого себе, — каже батько. — Інакше він ніколи не виросте.

Слуги мовчать.

Альберт зачиняє важкі двері, ключ дзвінко обертається в замку, відтак це починається. Полон почався, від зовнішнього світу він відрізаний.

Звісно, його ще пускають за двері — але тільки під наглядом двох охоронців, які постійно біля нього. Ні, від цього він радше відмовиться.

Він кориться своїй долі.

Мириться з тим, що більше не має друзів.

Що не знайде більше любові в цьому світі.

П’ятнадцять років, над якими тяжіє суцільна темна завіса.

Не допускай цього! Створи свою власну реальність!

Без болю. Без голоду. Без недуги.

— Має ласкавий пан інші побажання?

Альберт так само стоїть там — єдина константа в його житті, єдине, що залишається. Він заперечно хитає головою, і старий слуга мовчки виходить із кімнати.

Він складає газету, як робить завжди.

На мить, лише на коротку мить, він може стати геть іншим, опинитися в іншому світі, як довгими вечорами перед екраном, але реальність не відпускає його, не цього разу, ні.

Можливо, то просто сон? Хто вирішує, що є реальність, а що є сон?

Біль крає йому серце, а сон це чи реальність, давно вже не має значення.

«Бетті Вінтер убита прожектором!»

А тоді він бачить одне слово, одне дуже велике слово зі знаком питання.

«Саботаж?»

Його біль перетворюється на гнів, безмежний гнів, який не знаходить виходу. Він тягнеться до ретельно складеної газети і дере її на клапті, на крихітні шматочки, і жбурляє їх у повітря. Вони кружляють навколо нього, як неприродно великі сніжинки.

Хто заподіяв це йому?

Хто?

Він так любив її!

9

Бюро компанії «Монтана Фільм» розташувалося в престижному дорогому відтинку Кантштрасе. Білявка, що впустила Рата — не припиняючи базікати по телефону без ком і крапок, — помахом руки запросила його сісти і гостинно підморгувала, не міняючи виразу обличчя.

Рат опустився в одне з модерних шкіряних крісел, розставлених перед столом у невеликій зоні відпочинку, і змушений був слухати її розмову.

— …безперечно, ви також можете демонструвати наші звукові фільми на американському обладнанні, однак маєте сплатити невеличку ліцензійну комісію, яку ви, звісно…

Її співрозмовник, очевидно, зумів нарешті вставити кілька слів. Білявка, не стуляючи рота, вислухала, чекаючи на зручну нагоду, і знову перехопила ініціативу.

— Безперечно! Тоді ми вам надішлемо копії, разом з усіма необхідними паперами, вам залишається тільки підписати, це аж ніяк не проблема. Решта запуститься автоматично, я зроблю все необхідне, і ми негайно знову з вами зв’яжемося!

Вона поклала слухавку і всміхнулася Рату.

— Що я можу зробити для вас? — запитала вона.

Рат зачекав, побоюючись чергового сплеску балаканини, але білявка цього разу обмежилася шістьма словами ввічливого запитання.

— Я хочу поговорити з керівником вашої компанії, — почав він.

— З якого питання?

Рат витягнув свій жетон.

— Кримінальна поліція.

— Відділ розшуку зниклих осіб?

— Ні, відділ розслідування вбивств.

Вона підняла брови.

— Перепрошую, але пана Оппенберґа на місці ще немає.

— Коли на нього можна очікувати?

— Це може забрати деякий час, — знизала вона плечима. — Цими днями він, зазвичай їде одразу на знімальний майданчик. Нині щодня виникає стільки справ, які потребують негайного врегулювання, і графік зйомок доводиться змінювати щодня, бо чудова фройляйн Франк…

— Да відбуваються зйомки? — перервав білявку Рат.

— У Нойбабельсберзі. Але ви туди зараз не можете поїхати.

— У мене своя машина.

— Ні, ні, там знімають звукове кіно, їх не можна турбувати.

— Всім, крім поліції.

— Можливо, я могла б вам допомогти?

— Дуже люб’язно з вашого боку, але мені треба особисто поговорити з вашим керівником, — відрубав Рат. — Де саме його можна знайти в Бабельсберзі?

— У студії УФА. У великому павільйоні. Норд Ательє. Просто біля будівлі Тонкройц.

— «Монтана» є частиною концерну УФА?

Вона засміялася.

— Боронь Боже! Але УФА, у своїй величі, настільки люб’язна, що дозволяє нам орендувати її студії. Тепер, коли Поммер зняв новий фільм із Яннінґсом, деякі павільйони стоять порожні. Але, як я вже сказала, ви не можете перешкоджати зйомкам!

— Ви, я думаю, будете настільки добрі, що вчасно повідомите керівництву про мій візит, — відповів Рат, — і таким чином, я не перешкоджатиму.

Було помітно, що білявка невдоволена, проте вона знову всміхнулася йому і підняла слухавку.

— Побачимо, — сказала вона. — Можливо, пан Оппенберґ зможе приділити вам п’ять хвилин. Але я нічого не обіцяю.

Рат підвівся з крісла, надів капелюха і коротко постукав по його крисах.

— Не треба нічого мені обіцяти, — всміхнувся він їй, ідучи геть. — Скажіть панові Оппенберґу, що я буду десь за пів години.

У машині він опустив бічне скло і дозволив вітру обдмухувати обличчя. Рат жадібно вдихав свіже повітря, як наркотик, вітер вдував життя в його втомлені кістки. Він уночі майже не спав і багато випив. Коли в голові дзвіночок задзеленчав тривогу, він відчув певне полегшення. Бо в такий спосіб, він міг залишити позаду жахливу ніч.

Одна з тих ночей.

Одна з тих ночей, коли уві сні він зазнавав панічного страху. Бо знав, що ті сни повернуться. Сни, що не припиняли переслідувати його. Тобто, бували тижні, коли він майже забував їх, ночі, коли він спав міцно й тихо, але потім, неминуче й упевнено, як пори року, ті сни поверталися. Він завжди знав наперед, коли знову випаде така ніч. Коли він бував настільки збуджений, що не міг спати, не хотів спати. Бо йому варто було заплющити очі, щоб побачити їх: демонів, що переслідували його, мертвих людей, людей, яких він знав, людей, яких пізнав. Смертельно бліді люди, з продірявленими грудьми, з порожніми очними ямами, з пошматованою шкірою, що звисала з тіла, як поїдений міллю плащ. Знову й знову він підхоплювався в холодному поту, намагався відволіктися, читав, випивав чергову порцію спиртного… То якоїсь миті він нарешті заснув, віддавшись на милість своїх демонів.

І вони переслідували. Скільки живими ці люди уникали його і, здавалося, рятувалися від нього знову й знову, стільки мерці бігали за ним і не давали звести дух.

Потім, прокинувшись від жаху, з калатанням серця, у просоченій потом піжамі, він був вдячний за це пробудження, хоч почувався в тисячу разів більш втомленим і виснаженим, ніж до сну. Тільки холодний душ і міцна кава повернули дух життєвої сили назад у його тіло.

А тоді білява секретарка назвала йому це прізвище.

Оппенберґ.

Рат не показав, наскільки це прізвище налякало його.

Манфред Оппенберґ.

Людина, що затягнула його в нелегальний ресторан на Східному Вокзалі. Кінопродюсер у компанії німфоманки. Відтоді не минуло й року. Ніч, коли все вийшло з-під контролю. І в кінці якої мав постати ще один мертвяк, що відтоді переслідує його в нічних жахах.

Оппенберг був тим знайомим, якого Ґереон радий був би забути. І треба ж було в цій справі знову з ним зіткнутися!

Принаймні, Рат сьогодні в дорозі сам. Сьогодні він не показувався в Замку на Алексі, щоб не потрапити на очі Бьому, який, переглядаючи за сніданком ранкові газети, либонь, виявив уже, що випадково доручив Ратові видовищну справу. Тому Ґереон скористався телефоном і, сидячи у власному кріслі у вітальні, передсвітом підняв своїх людей із ліжок і дав усім доручення, вирядивши Геннінга й Червінскі до Марієнфельде — опитати решту працівників Белмана, усіх, від продюсерів до прибиральниці в туалеті, а Ґрефа — до доктора Шварца, на Гановершештрасе. Сам він, після такої ночі, не був готовий до присутності на розтині. Вигляд закривавленого тіла Бетті Вінтер на прозекторському столі… Рат навряд чи зміг би витримати сьогодні морг, запах крові й дезінфікуючих засобів і ще дещо гірше. І точно не чорний гумор доктора Шварца.

Попри втому, він почувався добре. Самостійно йому працювалося найкраще! Він згадав слова Ґенната: «Краще діліться своїми висновками з нами».

Авжеж, неодмінно. Згодом.

Вулиці на заході міста зручні, він міг натиснути на газ, виїхавши на Кайзералеє. На Шльосштрасе рух став щільнішим, але що далі він виїжджав за межі міста, то більшу міг дозволити собі швидкість. Рат був зачарований: там, де Берлін «врізався» в живі ландшафти, місто ставало майже ідилічним — навіть у такий тоскний день, як сьогодні, коли краплі дощу падали з голих гілок і стукали по даху машини. Просто канікули на селі.

На Ванзеє він повернув ліворуч від Райхштрасе і через Кольгасенбрюк виїхав до Нойбабельсберґа.

Рат припаркував «Б’юїк» на Штансдорферштрасе і роззирнувся. Вхід на територію студії був схожий на прохідну великої фабрики: ворота з шлагбаумом і будками охорони обабіч і будиночок воротаря. Набагато солідніше, ніж «Терра» в Марієнфельде. Охоронець в однострої уважно придивився до фото Ґереона в службовому посвідченні. Рат запитав дорогу до павільйону.

Охоронець показав рукою кудись углиб території.

— Пройдете повз скляний будинок отам і далі, через майстерні, і вийдете просто до великого павільйону. Там зараз знімають для «Монтани».

— Великий павільйон?

— Еге. Повз не проскочите.

Будівля одразу за воротами, вся засклена, нагадувала кіноательє в Марієнфельде, за нею тяглися будинки казарменого типу, з яких долинали удари молота й вищання циркулярної пилки. Рат на якусь мить втратив уважність і раптом опинився в лабіринті східного базару, що, наче примарна картина з «Тисячі й однієї ночі», розкинувся серед зимового ландшафту Бранденбурґа. Попетлявши алеями ринку, він вийшов назовні через великий портал мечеті і побачив її зворотний бік — грубу дерев’яну конструкцію, що утримувала східне диво, не даючи йому розвалитися. Рат трохи відхилився від стежки, але, глянувши ліворуч, одразу зрозумів, що мав на увазі охоронець, кажучи, що павільйон «не проскочиш повз». У нічим не декорованому цегляному ангарі, що височів за бараками майстерень, можна було без проблем умістити дирижабль.

Споруда здавалася розташованою доволі близько, але Ратові знадобився певний час, щоб дістатися його. Поруч із ним цегляними стінами без вікон стриміла в небо нова будівля.

— Тут великий павільйон? — запитав Рат у прусського стрільця часів семирічної війни, який курив цигарку і читав газету, притулившись до муру.

— А ти десь бачиш більший? — зиркнув на нього спідлоба чолов’яга. — Що, теж статист?

— На кшталт того. Мені треба «Монтану».

— За рогом побачиш, великі двері — такі, що повз не проскочиш. Норд Ательє.

Зворот «не проскочиш повз» був тут, схоже, загальнопоширеним. І цього разу теж виявився цілком виправданим. Проти величезних сталевих розсувних дверей комірні ворота видались би скромною хвірткою. Інші сталеві двері, звичайного розміру, вбудовані в основні, у порівнянні з ними нагадували котячу лазівку. Вони з легким вищанням відчинилися, і Рат ступив усередину.

За котячою лазівкою на нього чекав охоронець.

— Хальт! — собакою гаркнув він. — Сюди не можна! Триває зйомка!

— Саме тому я тут, — зауважив Рат.

На охоронцеві був такий самий хвацький однострій, як на його колезі коло воріт студії. Він дивився згори вниз на непроханого гостя, ніби намагаючись оцінити його поважність і, здається, не зміг дійти чіткого висновку.

— Зйомки звукового кіно, — показав він на сталеві двері, чорні літери над якими складалися в напис «Середня Зала ІІ Норд», а поруч із написом горіла червона лампочка. — Сюди не можна аби кому отак вламуватися!

— Я не хочу вламуватися. Хочу поговорити з містером Оппенберґом.

— Зараз? Просто посеред зйомки?

Вискочка в уніформі. Він починав дратувати Ґереона.

— Що, якби ви прогулялися туди і запитали в Оппенберґа? — нетерпляче запропонував він.

— Хіба що ви мені назветеся, бо інакше я не знаю, про кого повідомити, — пробурчав охоронець.

— Рат. Кримінальна поліція.

Чолов’яга негайно виструнчився.

— Чому ж одразу не сказати? Ви не схожі на нишп… на співробітника поліції. Зачекайте, будь ласка.

Охоронець зник у дверях, над якими враз згасло червоне світло. Рат розважував, чи не піти просто за ним, але зрештою утримався і став чекати, коли двері знову відчиняться. Охоронець, розчахнувши двері, притримав їх для чоловіка, якого Рат побачив спершу зі спини і сріблясто-сивої потилиці, бо той, обернувшись, гукав щось у павільйон:

— …тоді ви просто граєте далі сцену тридцять дев’ять, ясно?! Ми маємо раціонально використати час, навіть якщо це означає більше сцен. Отже, почніть репетирувати тридцять дев’яту: майстерня Шредера, барон Суец і Шредер. Черні може переодягатися. Даю вам півгодини. Коли я повернусь, я хочу, щоб ми одразу почали!

Оппенберґ здивувався, упізнавши Рата.

— Мій любий друже, — він радісно потиснув Ґереонові руку, — це ви! Що я можу зробити для вас?

Рат реагував на дружні вияви кіношника підкреслено стримано:

— Йдеться про вбивство.

Усмішка на обличчі Оппенберга вмить поступилася крижаному заціпенінню.

— Вівіан? Вона…

Вівіан. Рат пригадав вродливу супутницю Оппенберґа в «Пивничці Венери».

— Я шукаю вашого директора з виробництва, Фелікса Кремпіна, — повідомив він, залишаючись привітним, як старший кельнер, що не отримав на чай.

— Я не розумію, а кого вбили?

— Ви не читаєте газет? Бетті Вінтер.

— Хіба то не був нещасний випадок? Я подумав, ви приїхали з приводу Вівіан.

— З якого б це дива?

Продюсер невдоволено скосив очі на охоронця, що дивився нібито просто себе, і відтягнув Рата вбік.

— Обговорімо це десь конфіденційно. У мене тут немає свого кабінету, але ми могли б зайти в гримерну — там ми будемо наодинці.

Відтак Оппенберґ завів комісара в темну кімнату без вікон. Стіни завішані кіноафішами; величезне видовжене горизонтально дзеркало, обрамлене лампочками.

— На жаль, тут я не можу нічого вам запропонувати, — вибачився Оппенберґ. — Мені приємніше було б вас приймати в своєму офісі, але наразі я навряд чи можу бодай на годину залишити студію. Треба перебудувати весь знімальний графік, без мене вони не впораються. Якщо сам про все не подбаєш, на гарну роботу не сподівайся… А втім… так, — похопився він раптом, — оцього, я тобі, звісно, можу трохи запропонувати.

Продюсер витягнув із кишені піджака плоский срібний футляр. Рат на мить перелякався, що кіношник запропонує йому кокаїн, та коли Оппенберґ відкинув кришечку, у футлярі виявилися тільки акуратно напаковані, незаймано білі цигарки.

— Дякую, — похитав головою Рат, — але я вже два місяці…

— А, розумію! Від Нового року — нове життя? Але ви дозволите?

Рат кивнув.

— Тоді скажіть мені, — повів Оппенберґ, запалюючи цигарку, — навіщо ви приїхали до мене, якщо не з приводу зникнення людини, про яке я позавчора заявив вашим колегам?

— Відділ розшуку зниклих осіб?

— Вівіан пропала. Я не сказав? Ми почали зйомки в понеділок, і відтоді її ніде немає. Ось чому тут такий безлад.

Рат подумав про молодицю, чиїх мацаків він тоді, у «Пивничці Венери», насилу зміг уникнути. Те, що вона втекла від такого типа, як Оппенберґ, його нітрохи не дивувало.

— Змушений вас розчарувати, — мовив він уголос. — Як я вже казав, я тут із приводу іншої особи. Фелікс Кремпін. Адже такий працює на вас?

Оппенберґ відреагував цілком спокійно — ні цікавости, ні здивування, не кажучи вже про почуття тривоги, не відбилося в виразі його обличчя.

— Боюся, я теж змушений вас розчарувати, — похитав він головою. — Кремпін був моїм директором із виробництва. Але він пішов із посади три чи чотири місяці тому. Я не знаю, чим він займається відтоді. Від того часу я не зустрічав у нашій сфері.

— Навіть у «Ля Бель Фільм»?

— У Белмана? З ним у мене не так багато спільного.

Рат зважився на лобову атаку.

— Пане Оппенберг, облишмо гру в хованки, дозвольте висловити відверте припущення: ви заслали Фелікса Кремпіна під фальшивим іменем своєму конкурентові Белману. І він там спричинив аварію, яка коштувала життя Бетті Вінтер.

— Про що ви говорите? Це Белман такого наплів? На вашому місці, я б не повірив людині з надміру буйною уявою.

— Не вдавайте невинне ягня! Ваш Кремпін диверсант! Він із цієї справи сам не викараскається; і, відповідно, вас теж покривати не зможе, це я вам гарантую!

— Він не мій Кремпін, шановний пане Рат. Фелікс Кремпін вільний агент, який змінив свого роботодавця. Тепер дозвольте висловитися відверто мені! І вислухай мене уважно!

Рат таки витягнув Оппенберґа з мушлі його незворушности, і чолов’яга «поплив».

— Перш за все, — почав продюсер, знервовано гасячи навіть наполовину не викурену цигарку, — вам не варто аж так надуживати моїм дотеперішнім благородством. Не думаю, що ваше начальство буде в захваті щодо вашої схильности до вживання кокаїну, навіть якщо ви того разу робили це у вільний від служби час!

— Кокаїном ви мене й частували!

— Я можу жити зі своїми вадливими звичками, — знизав плечима Оппенберґ. — Як, можливо, ви і з вашими. Але начальнику поліції останнє точно не сподобається.

— Ви намагаєтесь мене шантажувати в такий нікчемний спосіб?

— Я просто хочу, щоб ми повернулися до основ нашої дружби. Я залюбки співпрацюватиму з вами, якщо ви пообіцяєте не застосовувати проти мене інформацію, яку я сам проти себе вам даватиму.

— Такої обіцянки я дати вам не можу, — відрізав Рат. — На справі про вбивство дружба закінчується.

— А я кажу, що мова не йде про вбивство.

Оппенберг запалив іще одну цигарку. Він глибоко затягнувся, перш, ніж почати знову.

— Ви маєте слушність щодо одного: Фелікс Кремпін справді найнявся до Белмана за моїм дорученням. Але ніколи не йшлося про диверсію чи, тим паче, вбивство! Дозвольте, я коротко поясню…

— Я слухаю.

— Ви, либонь, знаєте, що наша галузь зараз зазнає кардинальних перетворень. Хто хочете залишитися в бізнесі, має знімати звукові фільми; а це задоволення не з дешевих. І знайдете небагато компаній настільки фінансово потужних, як гігант УФА. Більшість — це невеличкі творчі підприємства, для яких перехід з одного типу виробництва до іншого створює величезні проблеми.

— Як вам.

— Виробництво звукового фільму набагато складніше і дорожче, ніж виробництво звичайного, німого. І тут ми наближаємося до суті справи. Нехай я не надто високої думки про Белмана і його фільми, в одному треба віддати йому належне — він знімає значно дешевше, ніж будь-хто. Ось чому Фелікс мав покрутитися там, у них, розкрити кілька виробничих секретів і застосувати їх у «Монтані». Оце й усе. — Оппенберґ знову глибоко затягнувся. — Можливо, я не мав права провокувати його: я закидав йому недбалість, як керівникові виробництва.

— Тож мова йде про шпигунство.

— Називайте це, як вам до вподоби. Ситуація, звісно, не кошерна, пане Рате, проте не така, щоб покласти край нашій дружбі.

— Чому ти мені допомагаєш? Твого працівника підозрюють у вбивстві і переховуванні…

— Саме тому! Я сам його шукаю. Не знаю, що саме сталося в Белмана, однак можу сказати одне — Фелікс Кремпін не вбивця! І йому точно не ставилося за мету зривати зйомки в Белмана. А надто — комусь завдавати шкоди чи вбивати!

— Чому я маю вам вірити?

— Поставте питання навпаки: навіщо мені брехати? — посміхнувся Оппенберґ. — Коли я знаю, що мені нема чого боятися з вашого боку, любий друже.

— Я вам не друг.

— Тоді діловий партнер.

— Я б не називав шантаж партнерством!

— Облиште повторювати це слово! Але якщо справа дійсно для вас важлива, ми можемо облаштувати партнерство належним чином. Я роблю вам пропозицію: працюйте на мене! Я добре плачу.

— Заради вас я точно не підроблятиму результати розслідування!

— Хто про таке говорить? Ні, нормальна робота, за яку кожен приватний детектив облизував би пальчики.

— Тоді я не зовсім розумію…

— Ми вже згадували про це, — Оппенберґ загасив цигарку. — Вівіан. Допоможіть мені знайти її.

— Це радше компетенція колег із відділу розшуку зниклих осіб.

— На жаль, вони й пальцем не ворухнули.

— Ймовірно, вони мають на те свої причини. Ви впевнені, що Вівіан просто не пішла від вас?

— То ви хочете працювати на мене? Чи хочете просто з мене збиткувати, як ваші колеги?

— Якщо я працюватиму на вас, я повинен мати можливість ставити питання. То чому ви так впевнені, що вона просто не пішла собі?

— Тому що не така вона дурна. Новий фільм знімається спеціально для неї. «Вражений блискавкою» буде її першим повнометражним звуковим фільмом, це буде її прорив. Хто від такого тікатиме? Ваші колеги цього не второпали, та я думав, що ви б мали більше розумітися…

Рат міг зрозуміти колег. Він бачив перед собою старого пердуна, який не хотів визнати, що юна вродливиця банально втекла від нього. Однак чому не поставитися до Оппенберґа прихильно і, принагідно, рознюхати, що й до чого в цій історії? Можливо, через продюсера він міг би дотягтися й до Кремпіна.

— То ви знімаєте з понеділка? — уточнив він, і Оппенберґ посміхнувся.

— Атож. Вівторок мав бути її першим днем зйомок, і вона не з’явилася.

— Ви самі її шукали?

— Ясна річ. Я не кинувся відразу в поліцію заявляти!

— І?…

— Ми перевірили все, всіх родичів і знайомих, усі бари й ресторани, в яких вона виступає. Нічогісінько. Ніхто її не бачив, відколи вона поїхала в гори.

— Поїхала в гори?

— Вона влаштувала собі зимові канікули. Після зйомок останньої картини. Вівіан любить кататися на лижах.

— То, може, вона зламала ногу і зараз десь у лікарні?

— Якби з нею щось таке сталося, ми б давно про це дізналися. Вона не чужа людина!

— Куди саме вона поїхала?

— Я не знаю, — розвів руками Оппенберґ. — Вівіан любить незалежність, і не терпить, щоб її контролювали.

— То насправді, як ви можете знімати без провідної актриси?

— Ми змінили графік зйомок. Поки що в роботі сцени, в яких вона не грає.

— Тоді все буде добре.

— Легко вам казати! А ми змушені безнастанно міняти інтер’єри, декорації… Ви здогадуєтеся, скільки це коштує? Часу і грошей! А головне, ми поволі вичерпуємо резерв сцен без Вівіан — у цьому фільмі їх не так багато. Зо дня на день вони закінчаться, і я не матиму, що знімати, а оренда дорога як холера!

— Іншими словами, ви хочете, щоб я чимшвидше сказав вам, чи треба вам шукати нову провідну актрису…

— Ні, — Оппенберґ подивився йому просто у вічі, вигляд він мав дуже серйозний. — Я хочу, щоб ви повернули мені мою провідну актрису.

10

Коли цього разу Рат зайшов до офісу на Кантштрасе, білявка так само базікала по телефону. Особова справа Кремпіна лежала на столі — секретарка несамовито замахала вказівним пальцем, показуючи на неї. Чи не видалила вона кілька сторінок із теки, за вказівкою свого шефа? Рат не знав, чи може він довіряти продюсеру. Втім, чим він ризикує? У будь-якому разі, Оппенберґ чимало розповів про свого колишнього співробітника. За його словами, Кремпін був одержимий кінематографом, він, як ніхто, захоплено сприйняв появу звукового кіно. Оппенберґ також стверджував, що то була його, Кремпіна, власна ідея — найнятися до Белмана, щоб розкрити виробничі секрети компанії-конкурента. Востаннє, коли Кремпін з Оппенберґом бачилися, з тиждень тому, шпигун не так багато зміг розповісти про Белмана, а про жодні диверсії навіть мови не було. А тепер Оппенберґ не мав жодного уявлення, де може перебувати його людина. Рат подумав, що варто поміркувати над різдвяною світлиною від Белмана: Кремпін поруч із Бетті Вінтер. Може, у красеня це таке захоплення — затьмарювати голови юним кінозіркам? Що, як він закрутив роман із Вівіан Франк, і вони разом десь завіялися? Рат цілком міг уявити, що вони в такій ситуації більше не хочуть стикатися зі своїм старим роботодавцем.

Білява секретарка Оппенберґа дещо здивувалася, коли Рат, узявши з письмового столу досьє Кремпіна, замість іти геть, влаштувався в одному з шкіряних крісел. Однак це не змусило її припинити телефонну розмову. Рат cкористався з часу балачки, щоб переглянути папери. Нічого особливого. Кремпін здавався технічно обдарованим молодиком. Перше, ніж стати директором із виробництва, він працював у того ж Оппенберґа техніком з освітлення й кінооператором. Офіційне працевлаштування закінчилось у грудні 1929 року, коли його фактично звільнили: теперь між Феліксом Кремпіном і Манфредом Оппенберґом більше не було жодного зв’язку. Рат не міг визначити, чи справді це так, чи Оппенберґ щойно подбав про появу такого запису. Чорнило на паперах було сухим, і білявка, що вже нарешті поклала слухавку, ніяк себе наче не виказувала. Однак документи про звільнення Кремпіна однаково видавалися підозрілими.

— Я ще щось можу для вас зробити? — запитала секретарка.

В її голосі було набагато більше щирої цікавости, ніж щирої привітности.

Рат кивнув:

— Мені треба зробити телефонний дзвінок. Одна чи дві хвилини. Сподіваюся, ви зумієте стільки часу перебутися без апарату.

Вона знизала плечима.

— Чом би й ні? У мене й інших справ не бракує.

Вона пересунула по столу до нього чорний телефонний апарат, повернулася до машинки і почала передруковувати рукопис — очевидно, якогось сценарію.

Рат зняв слухавку і найперше зв’язався з кабінетом судово-медичної експертизи на Гановершештрасе, але Ґреф уже звідти виїхав. Рат додзвонився до детектива в Замку — той уже сидів за своїм столом.

— Швидко ти впорався! Що казав патолог?

— Вульгарні дотепи.

Рат ясно уявив собі, якими жартами цинічний експерт розважав молодого детектива. Початківці у священних залах смерті завжди мали відбути в доктора Шварца іспит на стійкість, незалежно від того, ким вони були — студентами чи молодими поліціянтами.

— Шварц міг одразу віддати мені протокол — він давно був написаний. Натомість, він… Мені досі робиться зле, як подумаю про це.

— Але він, мабуть, сказав щось про причину смерти…

— Він підтвердив те, що ми підозрювали: зупинка серця від ураження електричним струмом. Попри опіки й зламані кістки вона здатна була вижити, але сплатила б за це тяжку ціну.

— Подібність до Макса Шрека?[12]

— Це теж. Втім, ні, ще гірше: Бетті Вінтер приречена була б, імовірно, на все життя лишатись в інвалідному візку — прожектор перебив їй хребет.

— Холера.

— Прожектор також міг її вбити. Доктор Шварц каже, питання вирішували лічені сантиметри. Якби прожектор упав їй на голову, то вбив би на місці.

— Що ж, їй пощастило.

Слова злетіли з язика, перш ніж Рат збагнув, що каже.

— Ти вживаєш майже ті слова, що доктор Шварц, — зауважив Ґреф. — Але, з усією повагою, я вважаю ваш цинізм недоречним. Ми тут обговорюємо трагічну смерть.

— Таке з нами роблять роки служби. Цього не уникнути. Та, щойно тебе перестане нудити в моргу, ти будеш подібним до нас.

— Дякую. Тоді нехай краще завжди нудить, — відказав Ґреф. — Ґереоне, ти коли повертаєшся до Замку? Бьом тебе хоче бачити.

— Звісна річ! Бо має намір зняти зі справи.

— Він просто хоче взяти на себе керівництво.

— Ти чудово знаєш, що це означає: ми вдвох виконуватимемо поточну роботу, а він привласнить весь успіх…

— Якщо вже згадали про поточну роботу: Геннінг і Червінскі досі балакають із кіношниками. Як завжди, не квапляться.

— Ти тримай там оборону.

— А що я маю сказати Бьому?

— Що я наступаю на п’яти Кремпіну. Що ж іще?

— Скільки часу ти наміряєшся Бьому дурити голову?

— Доки Бьом не може мене відкликати, справа залишається в нас. А нам трішечки фортуни, і ми її швиденько розв’яжемо.

— То кому тоді вся слава?

— Ти гадаєш, наскільки я егоїстичний? Ти вже забув, кому завдячуєш своїм просуванням?

Ґреф мовчав.

— Ну ж бо! Протримайся тільки один день! Хіба я так багато прошу? Я підібрався до Кремпіна дуже близько, — переконував його Рат. — Можливо, я ще сьогодні його впіймаю. А документацією не переймайся: з чим не впораєшся сьогодні, ми зробимо разом у понеділок. Якщо Бьом захоче нам тоді допомогти, я не опиратимусь!

— У понеділок увечері за рахунком у «Трикутнику» сплачуватимеш ти.

— Можливо, нам на той час уже буде що відзначити. Я перетелефоную тобі пізніше. Скажімо, о першій. Бьом тоді буде в їдальні. І Фосс теж.

Він поклав слухавку і пересунув телефон по столу назад, до Оппенберґової білявки. Та не піднімала голови від рукопису.

— Дякую, — озвався Рат до неї, машинка знай стукотіла. — Я можу проставити вам ще кілька запитань?

Стукотіння припинилося.

— Я не знаю. Спробуйте — мо’ й зможете.

Вона в такий спосіб фліртувала? Чи просто ввічливо демонструвала своє роздратування? Майже рік пропрацювавши в столиці, Рат досі плутався в тонкощах берлінського мовного етикету.

— Кілька питань про Вівіан Франк, — усміхнувся він білявці.

Та знизала плечима:

— Якщо я в курсі.

— Давно ви знайомі з фройляйн Франк?

— Відколи вони прийшла до нас за контрактом — близько двох із половиною років.

— І що? Надійна особа?

— Професійно, так. Приватно… таке…

— Тобто вона, що, недостатньо віддана Манфредові Оппенберґу?

Білявка знову потиснула плечима.

— Найкраще запитати в Руді, який її знає майже так само добре, як бос. Можливо, навіть краще. Якщо ви розумієте, що я маю на увазі.

— Руді…?

— Черні. Наш інший герой-коханець. Ви його не бачили? Він теж зараз знімається там, у Бабельсберзі.

— Можливо, ви дасте мені його адресу. І фото.

— Ви не повірите, як багато я можу зробити, — сказала вона, не дивлячись на нього і без сліду посмішки на обличчі, і написала адресу на бланку «Монтани».

Рудольф Черні мешкав у Шарлоттенбурзі, так само як його зникла колега Вівіан Франк. Та перш ніж братися до винюхування на користь Манфреда Оппенберґа, Рат заїхав на Герікештрасе, сподіваючись застукати там Фелікса Кремпіна. Той мешкав на півночі Шарлоттенбурґа — у кількох кварталах від свого приятеля Петера Ґлазера. Зелений «Опель» стояв припаркований через дорогу по діагоналі від будинку Кремпіна. Рат припаркував свій «Б’юїк» одразу за «Опелем» і вийшов. Він підійшов до машини і постукав у вікно, яке одразу опустилося.

— Доброго полуденка, Мертенсе, — привітався Рат. — Щось тут відбувається?

— Щодо полуденка, пане комісаре, то це ви правильно вгадали, — відгукнувся чоловік із водійського сидіння. — Єдине, що відбувається, то це в Грабовські в череві бурчить дедалі гучніше.

— Нічого підозрілого?

Мертенс похитав головою.

— Нічого, крім занепокоєних поглядів. Я думаю, дехто з тутешніх мешканців підозрює, що ми двоє гомиків. Я не дивуватимуся, якщо найближчим часом нас відвідають колеги з відділу громадської моралі.

— То припини дивитися на мене закоханими очима, — озвався чоловік із пасажирського сидіння.

Рат усміхнувся. Настрій у машині здавався цілком бадьорим, хоча стеження належить до найнудніших заходів, які щодня випадають працівникам кримінальної поліції. Мертенса і Грабовскі, двох новачків, щойно прибулих зі школи поліції Айхе, порекомендував йому Ґеннат. Зрештою, Рата влаштовували будь-які працівники, що не входили до кола Вільгельма Бьома, а з усіх таких ці двоє здавалося чи не кращими.

— На Берлінерштрасе є «Ашинґер», — порекомендував він. — Поїдьте на пів години. Поїсте й зігрієтеся, а я на цей час вас підміню.

Хлопці вийшли з машини. Рат знав, що заробляє бали в очах підлеглих. У Замку не часто траплялося, щоб начальник піклувався про своїх співробітників, а надто, якщо заради цього треба було братись до чорнової роботи. «Несолідно» це.

— Вам щось узяти, пане комісаре?

— Дякую, не треба.

— Тоді ми пішли, — сказав Мертенс.

І вони неквапом рушили. Рат сів за кермо «Б’юїка» і дочекався, коли молоді колеги завернули за ріг. Потім перейшов вулицю і зник у під’їзді. Всередині панував спокій, на сходах нікого. Рат не мав великого досвіду з відмичками, тож неабияк упрів, доки спромігся відімкнути замок. Він тихо зачинив за собою двері. Тієї ночі колеги вже побували тут, аби переконатися, що Кремпін не спить у своєму ліжку чи не лежить мертвий на дивані; але Рат бажав перевірити все на власні очі. А чекати ордеру на обшук не хотів.

Квартира давала не так багато підказок. Типове холостяцьке житло, просте і чисте — можливо, трохи надміру чисте. Ліжко застелене, стіл прибраний: не схоже на раптову втечу. Радше наводить на думку про регулярні відвідини економки. Оппенберґ, здається, добре платив своєму директорові з виробництва, про що свідчив, зокрема, програвач платівок у вітальні. Рат мимоволі свиснув, упізнавши модель. Деякі з платівок він би залюбки позичив. На столі навіть стояв телефон.

На книжкових полицях переважала технічна література, видання з електротехніки й техніки фотографії, і тільки лічені художні книжки. На столі припадала пилом друкарська машинка, поруч із нею стояв у підставці паяльник і кілька ящиків із викрутками й іншими інструментами й електричним приладдям — вимикачами, лампами, запобіжниками. Рат прочитав застереження на упаковці з лампами: «Для звукової кіноапаратури застосовувати лампи (підсилювачі, випрямлячі й перетворювачі) винятково з маркуванням «ЗВУКОВА» на колбі й упаковці. Використання інших ламп може спричинити пошкодження і перешкоди. Використання інших ламп заборонено також із патентних причин».

Рат зазирнув до шафи і почув грюкотіння деревини — більшість вішаків порожніми гойдалися на перекладині. Шухляди в комоді також були майже порожні, тільки якийсь дріб’язок. Кремпін тихо й акуратно все спакував і спокійно залишив квартиру.

Такий стан речей дозволяв зробити тільки два ймовірних висновки: або Кремпін мав достатньо часу, відколи покинув студію, або він завчасно все підготував.

Невідомим у цій задачі виступав час. Коли саме Кремпін зник зі студії?

Хрипко задзеленчав дзвінок, і Рат здригнувся. Не дзвінок.

Телефон!

Він підійшов до чорного апарату, але завагався і на мить невпевнено завмер. Перш ніж зняти слухавку, він витягнув хусточку з кишені. Бракувало ще лишити відбитки своїх пальців на телефоні підозрюваного!

— Так, — проказав він якомога нейтральнішим тоном.

На іншому кінці ніхто не відповів, але Рат почув, як хтось дихає.

— Прошу! Хто там? — Запитав він.

Жодної відповіді. Ще дві чи три секунди він не чув нічого, крім тихого дихання.

Клац. Слухавку поклали.

Дивно.

Рат далі оглядав квартиру, але нічого істотного так і не знайшов. За десять хвилин він знову був у машині. Мертенс і Грабовскі були ще в дорозі і не помітили конспіративну виправу свого шефа.

То хто телефонував на квартиру Кремпіна? Спочатку Рат побоювався, що це міг бути хтось із його колег, залучених до пошуків, однак розважив, що всі вони знали: квартира під спостереженням, тож телефонувати туди немає сенсу. Крім того, співробітник поліції відповів би щось — можливо не став би розкривати себе, називатись, але щось би сказав. Неодмінно б намагався з’ясувати, з ким розмовляє. Як, зрештою, намагався сам Ґереон. От тільки його спроба не була успішною.

Рат почувався неспокійно. Раніше, впродовж нудних годин стеження, у квартирі чи машині, він принаймні міг курити, але тепер мав призвичаюватися, як перебуватись без цигарок. Здається, він помітив жерстяну коробку «Муратті Форевер» у Грабовскі, коли той пішов із Мертенсом.

Де вони взагалі валандаються! Рат глянув на годинник. Минуло майже півгодини. Їм би вже час повернутися, адже Ґереону належить перевірити ще дві адреси. Чого вони, звісно, не могли знати. Нарешті він побачив сіре зимове пальто Грабовскі в дзеркалі заднього огляду, і вийшов із машини.

11

Квартира Вівіан Франк була сучаснішою, ніж навіть офіс Оппенберґа. Три кімнати з садом на даху високо над Кайзердамом. Величезне ліжко, накрите золотистою атласною ковдрою, до нескінченности відтворювалося двома дзеркалами. Простора спальня, безсумнівно, була найважливішою кімнатою в цій квартирі, хоча Рат почувався набагато комфортніше в порівняно невеликій вітальні, крізь панорамне вікно якої можна було бачити Берлінську радіовежу.

Меблі видавали смак Манфреда Оппенберґа — прості, сучасні, елегантні і, звісно, дорогі. Дерево цінних порід, багато шкіри, багато хрому, без надмірності. Очевидно було, що Вівіан Франк не сама обладнала цю квартиру. І не сама, напевне, за неї сплачує. Жінка, яку Манфред Оппенберґ називав Янголом, не могла так багато заробляти, граючи в фільмах. Якщо тільки вона не походила з багатої родини — у той час, коли Рат познайомився з нею, вона поводилася, як розбещена дочка шляхетних батьків. Пропаща принцеса, якій Манфред Оппенберґ запропонував розкішне життя, щоб утримати коло себе? Рат не міг уявити, що б іще пов’язувало таку життєлюбну молоду жінку, як Вівіан Франк, із таким стариганом, як Оппенберґ, крім, можливо, обіцянки зробити її безсмертною на екрані.

Квартира справляла таке враження, наче тут ніколи не мешкали, вона мала вигляд так само бездоганний і неживий, як декорації на знімальному майданчику; тільки велика скляна попільничка на низькому столику у вітальні і вбудований у шафу — тобто, стримано прихований — бар із чималим вибором спиртного натякали на можливі гріховні слабкості.

Рат ретельно обшукав усі шухляди й шафи, однак ніде не надибав кокаїну. Він зауважив, що думка про білий порошок викликає в нього пожадливе бажання, хоча після того прикрого досвіду Ґереон давав собі обіцянку триматися від нього якнайдалі. Йому пригадалася Вівіан Франк, її знуджений вираз обличчя, мертві очі, які почали світитися тільки тоді, коли вона взяла дозу «снігу». Ні, крім спальні, ця квартира виказувала не так багато звичок мешканки. Єдине, що Рат зауважив, це кілька несподівано порожніх вішаків у, в цілому, щільно наповненій шафі. Оппенберґ уже повідомив, що бракує з десяток суконь, дві валізи і дорожній кофр.

Куди поїхала Вівіан Франк?

І чому не повернулася?

Рат ретельно замкнув двері і спустився ліфтом. Портьє в мармуровому холі — чолов’яга, на вигляд такий старий, наче він тут стоїть на варті ще з часів Старого Фріца[13], — заговорив лише тоді, коли побачив жетон прусської кримінальної поліції.

— То пан Оппенберґ таки звернувся до поліції, — прорипів він, знімаючи окуляри. — Так воно ліпше. Бо, бувало, по двадцять разів на день телефонував, щоб запитати про Франк.

— Коли ви востаннє бачили фройляйн Франк?

Він потиснув вузькими плечима.

— Ну, коли вона поїхала.

— А трішечки конкретніше?

— Це мало бути три чи чотири тижні тому, коли вона викликала таксі. Водій допомагав їй із валізами, тож минув якийсь час, доки вони нарешті поїхали.

— А далі що?

— Я ж кажу, далі вони собі поїхали.

Дотепник! Рат злегка посміхнувся.

— Куди саме?

— Хіба я знаю? На будь-який із вокзалів, я б сказав. Чи в аеропорт. Куди б ви поїхали з двома великими валізами?

— Хіба вона нічого не сказала?

— Кому сказала, мені? Франк на мене навіть не дивилася! Хоча прожила тут два роки! Ми, звичайні смертні, для них не існуємо.

Рат кивнув.

— Ви більше нічого не помітили?

Чолов’яга похитав головою:

— Нє.

— А по тому вже її не бачили?

— Ні. — Портьє замислився. — Хіба що… Так, раз іще тільки…

— Де?

— …у «Люті», її останньому фільмі.

Портьє, здається, вважав це дотепом. Він розреготався.

Рат, навіть не посміхнувшись, повернувся й пішов до виходу. Регіт позаду нього раптом урвався.

— Зачекайте! — гукнув швейцар.

Рат зупинився біля дверей і обернувся:

— Моя потреба в жартах на сьогодні цілковито задоволена!

— Ні, я не жартую. Серйозно, було щось того дня, коли вона поїхала.

— Що? — Рат так і стояв біля дверей.

— Близько полудня хтось зателефонував і питав її. Насправді нічого особливого, але…

— Хто? — запитав Рат.

— Він не назвався, — сказав швейцар. — Але я однаково його впізнав! — посміхнувся він, пишаючись такою своєю проникливістю.

— То хто ж?

— Він ніколи до того не телефонував, а завжди приходив особисто. Напевне, навіть у дуже особистих справах…

Швейцар підморгнув. Він починав діяти Ратові на нерви. Комісар підвищив голос.

— Хто?

— Я не знаю, як його на ім’я, проте голос його я впізнав. Хоча він, мабуть, телефонував із залізничного вокзалу чи на кшталт того — там було дуже галасно.

Тепер Рат відступив від дверей. Він підійшов до портьє, витяг фото, яке взяв у секретарки Оппенберґа, і поклав його на конторку.

— Просто скажіть, то був цей чоловік?

Швейцар придивився до глянсової світлини усміхненого Руді Черні і аж рота роззявив.

— Честь-хвала! — проголосив він, на мить забувши свою верхньонімецьку вимову. — Прусська поліція знає свою справу! Ніколи б не подумав!

Рудольфа Черні не було вдома. Ясна річ. Актор мешкав неподалік, на Рейхсканцлерплац, і тому Рат поїхав туди, хоча знав, що Черні ще на зйомках у Бабельсберзі. Попри те, комісар тричі подзвонив і голосно постукав у двері квартири, аж доки цілковито впевнився, що вдома справді нікого немає. Лише тоді він витягнув із кишені відмичку. Він поступово набував практики. Довелося пригадувати, як Бруно Волтер, його перший начальник у Берліні, показав, як поводитися з таким інструментом. Рат попервах опирався — нечувано! Поліціянт із грабіжницьким знаряддям! Життя довело, що крадійський інструмент для нишпорок буває дуже помічним.

Рудольф Черні жив набагато скромніше за свою кохану. Його не утримував Манфред Оппенберґ, тож акторові належало за все сплачувати з власної зарплатні.

Рат, обережно, щоб не наробити безладу, обшукував квартиру. Він не знав точно, що шукати, не сподівався знайти Вівіан Франк у шафі чи в ліжку — але, можливо, якийсь доказ любовного зв’язку між нею і Черні, можливо, якусь ознаку її перебування. Цілком імовірно, що вона втекла. А Черні? Має намір згодом із нею зустрітися в умовленому місці? Чи вона грала з ним так само, як своїм покровителем Оппенберґом? Якщо історія у викладі швейцара є правдивою, вона поїхала без нього три тижні тому. Або він без неї.

Тому що Черні й сам начебто був у горах. На столі у вітальні Рат надибав кілька туристичних проспектів, що рекламували відпочинок у швейцарських Альпах, у шафі висіло нещодавно вимите лижне спорядження, і нарешті Рат знайшов у ванній кімнаті рушник із вишитим логотипом «Готель Шац-Альп, Давос». Рудольф Черні, здається, за сучасною манерою, сувеніри з відпустки вибирав передусім серед готельного майна.

Рат дивився у вікно на широке коло Райхсканцлерплац і на Радіовежу. Потроху сутеніло, спалахнули перші неонові вивіски.

І тоді він вирішив просто зачекати на Руді Черні.

Рат підійшов до телефону і зателефонував у Замок. Йому одразу відповів Ґреф.

— Ти наче хотів ще о першій зателефонувати?

— Не було як — за клопотами нема коли дихнути. Бьом після того не озивався?

— «Після того»? Він що п’ять хвилин озивається. Зараз знову навідається, бо лінія зайнята.

Рат прочистив горло.

— Слухай! Я знаю, що зараз кінець дня і тижня… але ти однаково ще маєш зробити щось важливе.

— Гм…

— О п’ятій годині похорон отого Весселя. Бьомового мертвого нациста. На Ніколаї Фрідгоф.

— Так?

— Сходи, подивися, що там і як.

— До чого це?

— Бьом призначив нас спостерігачами.

— Відколи ти так ревно виконуєш його накази?

— Хтось із нас має піти. А я поки що не можу залишити справу. Я тобі детальніше розповім у понеділок вранці.

— Як накажеш, шефе.

Рат, уже не маючи нагоди побажати Ґрефу приємних вихідних, поклав слухавку. Безперечно, Рат зіпсував суботній вечір своєму детективові, але й сам не надто втішався, сидячи в чужій холодній квартирі на Рейхсканцлерплац.

Ключове слово «втішатися» повернуло його до думок про бал у «Резі», до якого він ще не мав костюма. Він більше не міг ухилитися від запрошення — бо проґавив цей шанс, і тепер змушений буде піти; Каті перевернула гори, щоб роздобути квитки. Рат усвідомлював, що вона це зробила винятково для того, щоб йому було приємно, але це нічого не міняло в їхніх стосунках.

Якщо Черні не з’явився найближчим часом, іти на бал разом із Каті уже не складається. Але йому й потім іти не хотілося. Він на службі, у нього справи, вона це зрозуміє. Як, зрештою, вона завжди все розуміла. Тоді йому доведеться таки навідатись у «Резі» — у пристойній машкарі й не надто пізно. Він іще не знав, як поводитися з Каті.

Черні звільнив його від очікування незабаром, о пів на п’яту. Зручно сидячи в одному з крісел, Рат почув, як обертається ключ у замку. Він залишився сидіти, щоб достатньо драматично розіграти сцену. Адже Рудольф Черні актор…

Двері відчинилися, світло в передпокої засвітилося. З безпечно зануреної в сутінки вітальні Рат крізь щілину трохи прочинених дверей бачив, як невисокий стрункий чоловік скидає і вішає в гардеробну пальто карамельного кольору і коричневий капелюх.

Двері вітальні широко відчинилися, і господар увімкнув світло. Тепер Рат не був захищений напівмороком. Він дивився на Рудольфа Черні, але той його ще не помітив — переглядаючи якийсь сценарій, він навпомацки наблизився до бару. Рат прочитав на титульній сторінці назву «Вражений блискавкою».

— Добрий вечір, пане Черні.

Актор поморщився.

— Як ви потрапили в мою квартиру?

У голосі, яким він це запитав, не було переляку — скоріше, обурення і агресія. Цей чоловік знав, як відбити напад. Ратові требу було діяти обачно.

— Через двері, — сказав він, показуючи посвідчення. — Не хвилюйтеся. Я тільки хочу вам поставити кілька запитань.

— І для цього треба мене спершу на смерть налякати? Це частина поліційної роботи, вламуватися в чужу квартиру? Я називаю це порушенням закону!

— Насправді, я прийшов цього разу не як поліціянт, — запевнив його Рат. — Цього разу ми маємо спільного роботодавця…

— Я актор…

— …і працюєте на Манфреда Оппенберґа.

Черні кивнув.

— От бачите: я теж, — вів своєї Рат. — Принаймні тимчасово.

— Що це має означати?

— Ваш шеф хоче, щоб я повернув йому його провідну актрису, В…

Черні ніяк не відреагував, коли Рат ніби вагався, чи говорити далі, але було зрозуміло, що він наміряється вимовити ім’я Вівіан.

— …вашу коханку.

Актор пополотнів, ніби Рат щойно оголосив йому смертний вирок.

— Тому Оппенберґ підсилає вас до мене? — спитав він, трохи оговтавшись. — Тому що я лягаю з Вівіан? Я бачився з ним півгодини тому. Чому він сам мені нічого не каже?

— Тому що суть справи не в тому, — похитав головою Рат. — Пан Оппенберґ розуміє, що Вівіан вряди-годи тулиться до молодших коханців…

— «Вряди-годи»? — скривився Черні. — Це він так висловився? Авжеж, продюсеру подобається роль ліберального джентльмена, який дозволяє улюбленій іграшці бігати на довгій шворці. Але повірте, його ліберальність має межі! Звісно, його не надто зачіпають її інтрижки, доки вона залишається його іграшкою. Але він би виставив мене на вулицю просто зараз, якби я бодай торкнув її поза тим, що передбачає сценарій.

— Але сталося так, що саме це ви зробили?

— Я не думаю, що це треба обговорювати!

— Не хвилюйтесь, панові Оппенберґу немає потреби щось від мене дізнаватися. Принаймні, я не бачу причин для цього, доки ви готові співпрацювати…

— Як благородно з вашого боку, — криво посміхнувся Черні, — але я не дозволю себе шантажувати. І крім того, я не єдиний, з ким Вівіан…

— Я знаю, — перервав йому Рат, — я теж з нею знався.

Черні спантеличено витріщився на нього: Рат бачив, як ревнощі заповзають бідоласі в серце і шукають виходу. Він не став розповідати акторові, що сам того разу дав відкоша Вівіан. Черні побуряковів, ладний вибухнути.

— Насправді ніхто не знає Вівіан! — вигукнув він. — Усі вважають, буцімто знають її, але це ілюзія — всі бачать тільки позірне в ній, але не те, яка…

— Ніхто не знає, крім вас, — знову перервав йому Рат.

Черні пильно подивився на нього.

— Я так вважав якийсь час, — повів він далі, вже тихіше. — Я бачив такі її риси, що нікому більше не були відомі, які їй ніхто навіть у сценарії не здогадувався приписати. Зрештою, в цьому взагалі проблема: більшість людей плутає її з ролями в фільмах!

— А ви?

— Я кохав її.

Мабуть, він відчув, що фраза прозвучала, як репліка однієї з його ролей.

— Я знаю, це звучить патетично і наївно. Зрештою, на те воно й вийшло.

— Як це?

— Вона зацурала мене. Я чекав її зі спакованими валізами на вокзалі Ангальтер, а вона так і не прийшла. Ми хотіли разом поїхати в Давос, на два безтурботних тижні серед снігів. Ласкаво просимо! Ніколи ще я не почувався в горах так паскудно.

— Тепер візьміть собі чогось випити і сідайте, — запропонував йому Рат. — А тоді спокійно розповісте мені, що сталося.

Черні, здається, змирився з думкою про те, що в його кріслі сидить непроханий гість. Він кивнув, дістав із шафи дві склянки і пляшку віскі і поставих усе це на стіл.

— Мені зараз треба випити, — сказав він, наливаючи.

— А мені, дякую, краще звичайної води, — попросив Рат.

Черні пішов на кухню і повернувся з глечиком.

— Прошу, наливайте собі, — припросив він, сідаючи.

— Дякую. Відтак, до справи. То ви однаково поїхали до Швейцарії? Без неї?

— А що я мав робити? Все було наперед заброньовано. Коли вона не з’явилася, і я не зміг ніде її розшукати, то просто сів у наступний потяг. Я знав від швейцара в її будинку, що вона сіла в таксі зі своїми валізами; я подумав, може, вона сіла на інший поїзд і вже десь на місці. Або приїде пізніше.

— Але вона не приїхала?

Черні похитав головою.

— Я не бачив Вівіан ось уже майже чотири тижні. І від неї жодної звістки.

— Ви не були занепокоєні?

Черні знизав плечима.

— Що ви називаєте занепокоєнням? Треба приймати правду такою, яка вона є. Почекавши три чи чотири дні серед снігів, я змирився з тим, що Вівіан банально кинула мене.

Рат задумливо кивнув.

— Якщо це так, ви не єдиний. Манфред Оппенберґ, у такому разі, теж знехтуваний. Однак він у це не вірить.

— Те, що вона не з’явилася на зйомки — це справді не є в її стилі. Вівіан надійніша, ніж ви собі уявляєте.

— У професійному сенсі, я так розумію?

— Я знаю небагатьох наших колег, які б так важко працювали, як вона.

— Крім того, вона пропускає зйомки фільму, який Оппенберґ робить спеціально для того, щоб побудувати їй золотий міст у майбутнє? Чому? Тільки щоб не стикатися з вами і її покровителем Оппенберґом? Ні, це не тримається купи! Вона таким чином ставить під загрозу свою кар’єру!

— Вона б так не вчинила. «Вражений блискавкою» — це її другий звуковий фільм! Вона до цього вже показала в «Люті», що не належить до когорти примадонн німого кіно, які бояться звуку, бо він розкриває їхні мовні ґанджі й акторські вади.

— Як ви гадаєте, де Вівіан?

— Звідки мені знати? — стенув плечима Черні.

— А ви просто розкажіть мені все, що знаєте. — Рат відчув, що актор щось замовчує. — І все, що ви думаєте, що, можливо, знаєте.

Черні вагався лише коротку мить.

— Було таке, що… Гаразд, вона мені сама сказала якийсь час тому, що когось зустріла.

— Коханець?

— Ні, тоді вона б мені не сказала. Продюсер.

— Ви маєте на увазі, Вівіан могла зрадити Оппенберґа в тому, що йому насправді дошкульне?

Черні знизав плечима.

— Думаю, це вразить його більше, ніж якби вона втекла з молодим коханцем. Він зробив ставку на неї. Чимало вклав у неї, і сподівається, що невдовзі його інвестиції відплатяться.

— Тоді навіщо б їй тікати?

— Завжди є щось краще за те, що маєш зараз.

— Оппенберґ, схоже, геть не передбачає такої ймовірности.

— У Вівіан контракт з Оппенберґом, він знає, що вона не може так легко відійти від нього.

— Однак, ви вважаєте, що це можливо?

— Якщо вона десь, де жоден німецький юрист не зможе до неї дотягтися…

— У Голлівуді, наприклад…

— Я не знаю. Однак її англійська достатньо хороша.

Рат задумливо кивнув головою і відпив води.

— Гаразд, — мовив він по невеличкій паузі.

— Що ви маєте на увазі? — Черні підлив собі трохи віскі. — Ви знайдете Вівіан?

Рат знизав плечима.

— Якщо ви відповісте на вирішальне для мене питання: куди вона поїхала після того, як сіла в те таксі?

— В усякому разі, не на вокзал Ангальтер, — ствердив Черні.

— Тоді ми повинні запитати в таксиста. Маєте номер телефону Вівіан?

— Так, але…

— Зателефонуймо туди, мені треба поговорити з портьє в її будинку.

Невдовзі Рат мав на лінії старого з мармурового фойє на Штріппе. Той виявив непогану пам’ять.

— Таксі, яким поїхала пані Франк? — перепитав він. — То був великий таксомотор, з подвійною бубновою стрічкою.

— Це мало бути восьмого лютого, — підказав йому Рат.

— Ви впевнені? Зачекайте, я швиденько гляну…

Рат почув у слухавці глухий гуркіт — то портьє висував шухляду своєї конторки, — потім зашурхотіли аркуші.

— Гм… тут справді щось є. Атож: трест Панске, гаразд?

Рат намагався зберігати спокій.

— То ви все записували? — лагідно запитав він.

— А що я кажу! Ясна річ. Я замовив машину о дев’ятій, і вона стояла під дверима вже за пів години.

— Водія зможете пригадати?

— Не так щоб дуже виразно. Бо він сам був не дуже показний. Ті важкі валізи ледве пхав, бідолашний!

Дама в диспетчерській таксі видавала інформацію не так охоче.

— Звісно, ми можемо перевірити, — заявила вона, — якщо ви назвете точний час і адресу. Але як мені знати, що ви справді з поліції? Я можу, наприклад перетелефонувати до вас у комісаріат?

— На жаль, це неможливо. Я зараз на оперативному виїзді.

— Тоді я нічого не можу вам повідомляти. Ви маєте звернутись особисто. Бель-Альянс штрасе, шістнадцять.

— Будь ласка, розшукайте для мене інформацію. Я за хвилину приїду особисто.

— Так хто завгодно може заявитися.

— Ви мене впізнаєте. Я покажу поліційне посвідчення.

— Приходьте, покажіть своє посвідчення, і я побачу, що я можу зробити для вас. Але не раніше. Ви вважаєте, нам бракує іншої роботи?

Рат поклав слухавку.

— Є надія, — сказав він Черні. — Я думаю, ми знайдемо водія.

— Ви мене триматимете в курсі? Я маю на увазі, якщо ви почуєте щось нове про Вівіан?

Рат ствердно кивнув.

— Все це ще не розв’язує моєї найбільшої проблеми цього вечора, — пожалівся він. — Мене запросили на Карнавал. Костюмований бал. Ви маєте якесь уявлення, де я зараз можу знайти машкару?

Черні спершу зиркнув на нього здивовано, тоді посміхнувся.

— Чого б я не знав? Я ж таки актор. Але нам доведеться знову повернутися в Бабельсберґ.

12

— Гляньте лишень на гауптмана Кепеніка![14] Ви хочете конфіскувати касу?

Чоловік біля входу явно був великим дотепником — інакше він би не здогадався доповнити баварський костюм зі шкіряними шортами матроською шапочкою.

— Моє прізвище Рат. Для мене має бути запрошення.

— Яволь, гер гауптман! — клацнув підборами і виструнчився жартівник. — Подивись там, Ліссі, — гукнув він до Раушґольененґель[15], що сиділа за касою. Та швидко знайшла і передала баварцеві вхідний квиток, який той надірвав і простягнув Ратові, зауваживши:

— Ви запізнилися.

— Це я сам знаю.

— Але вільних дам лишилось достатньо, — підморгнув баварський моряк.

— У мене побачення.

— Ну, тоді скажу просто: поринь у розваги!

Повітря в залі було насичене нікотином. У сіро-блакитному серпанку блукали тонкі промені світла від десятків обертових дзеркальних куль, і їхні відблиски ковзали по стінах і головах. Простір був щільно напакований людською масою. Гомін голосів майже заглушав музику. Якийсь співак пародіював найостанніші шляґери. Кілька гостей за своїми столами підспівували йому, погойдуючись у такт, але решта, як здалося Ратові, геть його не слухала. Більшість присутніх розмовляла, танцювала або цілувалася. Він насилу виокремив гостей у справді тематичній машкарі: було, щоправда, чимало піратів або пристрасних іспанців, кілька моряків, кілька ковбоїв і лічені індіанці, однак більшість обмежилися барвистим капелюхом або тоненькою пів маскою. Вбрання всіх жінок мало спільну особливість — його було якомога менше.

Рат більше знав «Резі» як міщанський осередок легкого флірту з перспективою шлюбу, але сьогодні буржуазія, здається, вирішила побавитися в дикі пристрасті.

Він почувався безнадійно старим, простуючи між рядами столів у пошуках свого місця. Однострій прусського гауптмана, позичений за допомоги Рудольфа Черні з колекції костюмів Бабельсберґа, стискав його тіло наче корсет, роблячи відчуття кожного руху таким жорстким, ніби він проковтнув тротуар. Крім того, він постійно чіпляв шаблею ніжки столів, стільців чи ноги гостей. Вечір обіцяв ті ще веселощі! Добре, що половина його вже минула. Було майже пів на десяту.

Йому довелося ще раз зазирнути у свій квиток. Стіл 28. Осьде він, просто біля бару. Проте Каті за столом не було. Насправді за столом 28 сиділа тільки пара, що самозабутньо цілувалася, нічого й нічого навколо себе не помічаючи. Рат оглянув постаті на танцполі — там панувала неймовірна тиснява, тож не випадало надто багато розгледіти. Він помітив двох циганок, але з лиця жодна з них не була схожа на Каті.

Він влаштувався за столом із парою, яка, здається, й досі нічого не помічала. Врешті-решт тут має з’явитися Каті. Тепер він, принаймні, змушений трохи на неї зачекати, й це певною мірою заспокоїть його провинне сумління. Спочатку, натомість, з’явився кельнер. Рат замовив пляшку «Мозель-Рислінгу» — єдиний алкогольний напій, щодо якого вони з Каті могли дійти згоди, як уже показав досвід Нового року. Кельнер приніс вино і два келихи, а вона й досі не показалася. Вона сидить за іншим столом і спостерігає за ним? Тут, у «Резі», є можливість зателефонувати зі свого столика на інший або скористатися пневматичною поштою. Мекка для сором’язливих і «для тих, хто має потребу», як колись визначив це Ґреф, згадуючи Червінскі, що регулярно ходить до «Резі». За допомогою пневматичної пошти особливо обережні відвідувачі навіть обмінювалися своїми світлинами, перш ніж узяти участь у першому танці.

Кельнер поставив келихи і заходився наливати. Рат прикрив долонею келих Каті, кельнер поклав пляшку у відерце з льодом і щезнув. Цілувальники нарешті перервалися. Дівчина встала, розгладила на собі зім’ятий костюм наложниці з гарему і пішла геть. Чолов’яга вдоволено відповів на її усмішку і поправив на голові лискучого барвистого капелюха. Теж один із тих, «хто має потребу», подумав Рат, глянувши в закаляне губною помадою розпашіле обличчя сусіда.

Той потягнувся по своє витхле пиво і випростав спину.

— Доброго здоров’я, гер гауптман! Коли ви окупували наш стіл? А я й не помітив, що мене переможено!

Він розреготався власному жарту, Рат у відповідь криво посміхнувся:

— Я щойно сюди дістався.

— Ви, бачу, оптиміст? — показав сусід на порожній келих. — Одразу приготували приманку…

— У мене побачення, — відказав Рат: сусід був йому неприємним із першої миті. — Втім, наразі, за столом мало що відбувається.

— Вам треба було прийти з годину тому — оце атмосфера у нас тут панувала! Тут сидів один пірат — ото жартівник, скажу я вам! Дотепами сипав без упину. А циганка, що тут сиділа, від келишка до келишка робилася дедалі веселішою. Класна така кі…

— Циганка?

Чолов’яга замовк на пів слові й подивився на Рата. Тоді ніби щось збагнув.

— Бачу, циганка була твоя, — сказав він, голосно сміючись. — То не ображайся, але ти трохи запізнився.

— Я знаю, — сухо мовив Рат.

— В усіх сенсах запізнився, якщо можна так сказати. Боюсь, ти сьогодні циганку більше не побачиш. Вона пішла з піратом десь пів години тому. Разом з іншою парою. Думаю, вони хотіли продовжити в якомусь іншому місці.

Рат змушений був це проковтнути. Він чекав чого завгодно, але не цього. Каті прип’яла йому роги. Чи як це назвати? Це було так вульгарно! Новина його приголомшила, незважаючи ні на що. У своїй безглуздій уніформі він почувався особливо паскудно.

— Не журись, приятелю! — весело поплескав його по плечу сусід. — Не роби з цього трагедії. Тут достатньо дівчат. І настільні телефони, — сміявся він. — Я саме так зі своєю познайомився. Приємно, що тут парочка місць звільнилася. Принаймні, є, куди нам своїх кізочок припнути.

— Я, насправді, не козопас, — скривив рота Ґереон.

— Гаразд, гаразд! Ми не такі, ми норд-дойчі, німецькі лорди!

На щастя, повернулася дама з гарему і потягла свою красунчика до танцполу. Рат хотів був розпитати власника лискучого капелюха, куди саме пішла Каті зі своїм супутником, але, мабуть, запізно схаменувся, бо парочка вже зникла з його поля зору.

Зрештою, бігати за Каті не дуже й хотілося. Якщо судилося саме в такий спосіб її здихатися, що ж… Якщо Каті сама так вирішила — тим краще! Якби вона хотіла! Принаймні, коли її немає поруч, йому похватніше буде набратися. Навіть набагато краще. Рат спорожнив свій келих і підвівся. Витяг пляшку вина з відерця і пішов до бару.

Він знайшов вільний барний стілець і побачив, що навіть у барі є настільний телефон і пневматична пошта. Наливши собі черговий келих вина, він покликав до себе дівчину, що продавала цигарки.

— Одну «Оферштольц»[16] шістку, будь ласка.

— Ми продаємо тільки десятки.

— Теж добре. І сірники, будь ласка.

Пальці дівчини швидко виловили з лотка потрібний крам.

— П’ятдесят пфенігів, — сказала вона.

Рат поклав марку в її долоню й кинув:

— Решти не треба.

На подяку отримав приголомшену посмішку, яка дещо його розвеселила. Власник лискучого капелюха міг бути огидним, але щодо одного він мав слушність: жіноцтва на балу не бракувало! Навіть якби цієї-таки миті їх усіх у нього викрали. Рат одразу розпакував коробочку і взяв цигарку в рот. Він намагався зробити це якомога більш невимушено, але помітив, що навіть руки йому трохи трусяться з хвилювання. Навіть коли відірвав сірник. Він контролював себе цілий день, і тим більше втіхи відчував зараз від своєї поразки. Так, він хотів знову курити! К лихій годині всіх некурящих! К лихій годині Каті! Перша затяжка вдарила нікотином по мізках, наче обухом по голові, й приємна, хоч злегка й болісна, хвиля розійшлася з легень по всьому тілу. Він почувався зараз майже, як тоді — у свої дванадцять чи тринадцять, — коли поцупив кілька цигарок і викурив їх разом із приятелями в їхньому сховищі в Клеттенберзі. Він тоді теж гарно почувався. Щоправда, тільки на початку. Потім усі четверо пішли до котловану і вишикувалися навпочіпки на краю, як чемпіони з бігу на старті. Рат усміхнувся, згадуючи про те, як Пауль, який тримався найкраще з усіх, допоміг йому повернутися додому.

— Фрау комісарше, я думаю, у Ґереона зі шлунком негаразд. Що у вас було сьогодні на обід?

Занепокоєне обличчя матері. Батька, на щастя, не було вдома — той би вмить розкрив брехню. За рекомендацією Пауля, Ґереон боровся з тютюновим запахом, жуючи щавель, що, зрештою, викликало новий напад блювоти.

Хто міг би передбачити, що за кілька років, попри ту науку, він таки почне курити завдяки службі в прусському війську.

Рат обережно витягнув цигарку з рота — йому, насправді, треба було тепер знову потроху звикати до тютюну. Втім, час у нього є — щоб набратися як слід, поміркувати собі на втіху; а додому він може поїхати на таксі. Правильна доза алкоголю відіганяє демонів і забезпечує спокійний сон.

Він витяг наступну цигарку і помахав барменові. Замовив коньяк, а тим часом притьма спорожнив усю пляшку вина. Якщо розважити, день минув гарно, розмірковував Рат. Він успішно уникнув Бьома і зробив чималий поступ у справі Вінтер. Щойно вони злапають Кремпіна — що було суто питанням часу, — все з’ясується. А Оппенберґ давав йому вихід на Фелікса Кремпіна надійніший за всі поліційні розшуки. Тож справа дійсно посувається досить добре.

І схоже, він сьогодні навіть здихався Каті. Принаймні, на один вечір.

Рат вихилив коньяк одним ковтком і замовив іще один. Бармен поставив келишок на шинквас, і тієї таки миті щось задзеленчало і замиготів вогник: прибуло відправлення на пневматичну пошту 51. Усі зацікавлено дивилися на пакет, що бармен витягнув із комірки; тільки Рату було байдуже, хто там кому надіслав квіти чи солодощі — він потягнувся по свій келишок і випив. Бармен прочитав супровідну нотатку, і простягнув невеличкий пакет Ратові.

— Гер гауптман? Ось, це для вас.

Гер гауптман мало не впустив келишок. Знизавши плечима, він узяв пакуночок і прочитав супровідну нотатку. «Для гауптмана з Кепеніка». Невже Каті ще тут? Рат озирнувся. За столом 28 знову цілувалася ота парочка, більше нікого.

Він розірвав пакет, під цікавими поглядами інших костюмованих відвідувачів бару. Всередині виявилося світло-зелене перо і аркушик паперу.

Рат прикрив текст від сторонніх очей обабіч і прочитав: «Сьогодні вже танцювали? Якби гер гауптман хотів поплакатися на грудях у ніжної курочки…».

— Звідки це надійшло? — запитав він у бармена.

Той показав на дальній кінець бару:

— Столик п’ятдесят два.

Рат озирнувся, але навряд чи можливо було щось до ладу розгледіти в тьмяному світлі, серед такої кількости людей. Він поклав у кишеню лист і зелене перо, взяв свій келишок коньяку і пішов на танцмайданчик, де стовпище було, як удень на Потсдамплац.

Він одразу її побачив. Світло-зелена курка в короткій спідниці й пір’яному боа справді пострибувала на паркеті. Вона мала доволі привабливі сідниці й ніжки, але обличчя — незалежно від костюму — аж надто нагадувало куряче. Рат швидко сховався за однією з колон. Курка за своїм танцем не встигла його помітити.

«Що ти тут загубив? — сказав він собі. — Ще один коньяк, і додому». За колоною він почувався безпечно і стежив звідти за прихильною до прусського королівського офіцерства стрибучою куркою, яка, ймовірно, чекала, коли з’явиться і аплодуватиме їй бравий гер гауптман. Раптом йому здалося, що він побачив певне обличчя, якому тут не належало бути.

Дарма, подумав він, ти знову бачиш привидів.

Однак те обличчя промайнуло знову. Обличчя в облямуванні індіанського пір’яного убору.

Що, в біса, їй тут треба? У крамничці, що торгує компанією для тих, хто не хоче лишитися на самоті? Він перехилив коньяк. Тепер у нього було дві причини, щоб чимшвидше піти звідси. Однак він не міг відвести очей. І коли побачив, як вона всміхається своєму партнерові, Рата пойняв такий біль, що він одразу забув свій гнів щодо Каті.

Що то за гібон у ковбойському костюмі з торочками, що наважився милуватися усмішкою Шарлі?

Шарлотти Ріттер.

Він не бачив її кілька місяців. Фройляйн Ріттер мала подбати про свій іспит, сказали колеги з Алекса, і Рат побачив у цьому знак долі, нагоду нарешті забути Шарлі. Але навіть маючи Каті поруч із собою в ліжку, досі не спромігся.

То за яким лихом вона зараз прийшла сюди?

Лише почувши знайомий голос, він зрозумів, що він увесь час п’яв на неї очі, як дурний.

— Шефе? Оце діло! Тебе підвищили до гауптмана?

Він обернувся і побачив гладуна Червінскі, що стояв позаду й шкірив зуби. Машкара в’язня, у яку вбрався детектив, не робила його привабливішим.

— Очам не вірю: ти, і без Геннінга?

— Він не має нічого спільного з Фашінґом.

— Як і я.

— Гарний жарт! — Червінскі штурхнув його під бік.

Рат лаштувався вже пояснювати різницю між кельнським Фастеловендом і берлінським Фашінґом, коли з мороку вигулькнув другий каторжанин з двома кухлями пива в руці. Комісар Франк Бреннер, упізнавши колегу в уніформі гауптмана, глянув на нього менш привітно. Не мовивши ані слова, він подав Червінскі його пиво, вони цокнулися кухолями і почали цмулити.

— Гляньте лишень, що робиться, — озвався натомість Рат. — Тепер ти ще й після роботи відволікаєш моїх людей.

— З якого дива вони твої люди? — пирхнув Бреннер. — Якщо ми комусь належимо, то хіба що Вільгельмові Бьому — всі, включаючи тебе. З нетерпінням чекаємо понеділка. Шеф на тебе розлючений!

— Недоділка я ніколи не любив.

— Гей! — Червінскі показав своїм кухолем на танцпол. — Чи то не Ріттер там утинає?

Рат не відповів.

— Справді, вона, — підтвердив Бреннер. — Одначе, з неї вийшов пікантний Ільчі! Правильно кажу?

— Ільчі звати коня,[17] жлоб ти рогатий, — буркнув Рат.

Бреннер не зважав.

— Гостра штучка, ця мала, — гнув він своєї. — Пружна дупка, маленькі цицьки — саме на мій смак. Як вона в ліжку?

Рат промовчав. Він відчув, як у ньому наростає гнів, який він уже ледве стримував.

— Подейкують, що вона тобі давала, — явно намагався його спровокувати Бреннер. — То як вона була? У рот теж брала?

Рат блискавично вхопив товстуна за барки, згрібши його каторжанську робу. Пивний кухоль упав на підлогу, з мокрим дзвяком розлетівшись на скалки і змусивши Червінскі відскочити вбік.

— Стули свій паскудний писок, доки не сталося гірше, — просипів Рат Бреннеру просто в пику.

Його обличчя було в кількох міліметрах від обличчя Бреннера.

— Агов! Це що має означати? — прохрипів товстун, задихаючись. — Пожартувати вже не можна? Думаєш, ти єдиний, хто пер цю сучку?

Рат вклав весь свій гнів у точний несамовитий удар Бреннеру під дих. Комісар у костюмі в’язня склався навпіл, і Рат підкинув його вгору лівим гуком, і аж тоді ззаду хтось вхопив його зап’ястя. То був Червінскі. Він міцно тримав його, тим часом як Бреннер стогнав і цідив прокляття. Опасистому комісарові кров бігла і з носа, і з рота.

— У своїх дружків гангстерів навчився? — проскавучав він люто.

Тільки зараз Рат усвідомив, скільки людей дивиться на нього: на танцполі деякі пари зупинилися — серед решти, індіанець із ковбоєм.

Шарлі з жахом дивилася на нього, і він відвернувся. Сподіваймось, вона не впізнала його!

— Усе гаразд, — сказав Рат Червінські, пручаючись у його напрочуд чіпких лапах. — Усе гаразд, відпусти мене, Поле, я більше його не займатиму.

Той попустив хватку і ґереон вивільнився. Не озираючись, він вийшов із зали.

13

Він усе підготував, встановив світло, заправив плівку в камеру, розклав по місцях інструменти, наповнив шприц, усе напохваті. Коли він бачить в подробицях оці свої точні приготування, його знову вражає млосне відчуття цілковитої знемоги, це відчуття, від якого підламуються коліна, а в шлунку неприємним холодком озивається порожнеча — як у мить вільного падіння: він знає це тривожне відчуття порожнечі лише зі снів; це почуття, яке дозволяє відчути власне нутро, і — що найгірше — відчути, що твоє нутро порожнє.

Це мало відбутися тут.

Це мало відбути зараз.

Була б вона зараз жива.

Відчуття знемоги не відпускає. Воно триває і витягує з глибин пам’яті картину, яку, здавалося, він давно забув, яку затопив у морі забуття багато років тому, щоб вона ніколи більше не виринала на поверхню. А тепер, щойно він заплющує очі, вона випливає і повільно обертається навколо власної осі, щоб він міг оглянути її з усіх боків. І ось, навіть із заплющеними очима, він бачить…

Навіть із заплющеними очима він бачить Анну.

Обличчя Анни, тендітні контури, чарівний профіль, що чітко вимальовується проти яскравого світла вікна.

Її вуста ворушаться м’яко і тихо.

Це непогано, — чує він, вимовляють її вуста.

Її рука тягнеться, щоб пестити його, і він сахається. Сідає в ліжку. Відвертається.

Я люблю тебе, чує він її слова. — Ми подолаємо недугу.

Нічого ми не подолаємо.

Його перша фраза після неспромоги.

Нічого ми не подолаємо.

Йому слід було знати наперед. Він сподівався на диво, на кохання, на Анну, яку він так нестямно жадає. Він недооцінив хворобу. Вона сильніша за все інше. Він не переміг її, як він міг собі таке уявити? Він ніколи її не переможе, він може тільки на деякий час її забути.

Хвороба знищила його, зробила його середнім родом, нічим, неспокійним духом, що блукає світом, безстатевим духом, що якого ніхто не здатний звільнити.

Ми все подолаємо, каже Анна, ми маємо вдосталь часу. Багато часу. Я хочу ділити з тобою життя.

Неможливо, каже він, я не нормальний. Я ніколи не зможу бути нормальним.

А хто є нормальним? Ніхто. Ми, медики, знаємо це ліпше за будь-кого.

Немає жодного сенсу. Я ніколи не буду тобі справжнім чоловіком. Ніколи.

Ти найбільш жаданий мій чоловік. Ти навіть не знаєш, як мені заздрять однокурсниці! Не згадуючи вже про медсестер, що сохнуть за тобою?

Вона сміється. Чому вона сміється?

Я облуда, я порожня оболонка, а не чоловік.

Вона хоче взяти його в обійми, і він її відштовхує.

Її зойк, коли вона стукається головою об край нічного столика.

Її рука, кров на її руці і її здивований погляд. Сльози, що збігають їй з очей.

Цього він не хотів, він не хотів ранити її, він ніколи цього не хотів; однак він не в змозі кинутись до неї, розрадити її, вибачитися — він сидить у ліжку заціпенілий і просто дивиться на неї, і нарешті він зводить з неї погляд.

Він уже не бачить, як вона одягається — тільки чує, як грюкнули двері, коли вона вийшла з кімнати.

Її нажахане обличчя, погляд, спрямований на закривавлену руку, якою вона витерла чоло… Це було останнє, що він побачив від неї.

Він більше не повернеться в університет.

Він більше ніколи не матиме побачення з жінкою.

За кілька днів він купує свій перший кінотеатр.

Тепер він знає, де його місце — хвороба ясно показала йому.

Рай: зала кіно, у якій демонструється нескінченний фільм з όбразами його мрій, з голосами, які він чує в картинах, і співами. Озвучені картини, що заспокоюють його домову прикрість, що насправді є пристрастю до мандрів, тугою, що не знає напрямку і не має мети.

## Неділя. 2 березня 1930 року

14

Демони повернулися.

Вони повернулися, хоча попервах він їх не впізнав.

Серце йому несамовито калатало. Лежачи в своєму ліжку, він не відразу зрозумів, де він — знайомі обриси спальні поволі вимальовувалися в півтемряві. Важкі штори пропускають замало світла.

Демони повернулися, проте не такі, як зазвичай. Усе було інакше, але не менш жахно. Тепер, сидячи в ліжку і важко дихаючи, з чолом, зрошеним холодним потом, і звівши очі на стелю, він бачив там картини сну виразно, як на полотні.

Ліс: дерева стоять незвично рівно, як свічки, їхніх верхів не видно, чорні, вкриті мохом стовбури що вище, що щільніше оповиває густий білий серпанок, лісовий ґрунт теж вистелений килимом туману — таке враження, ніби дерева виростають з туману і вгорі знову в нього вростають.

Він блукав цим лісом і щось шукав, але не міг пригадати, що саме. Потім, у монотонному чергуванні чорних стовбурів у білому тумані, він раптом виявив яскраву пляму. Червону. Там був хтось. Жінка в червоному пальті.

Він рушив до неї, ніби керований якоюсь магнетичною силою. Жінка повернулася до нього спиною, але він знав, що це має бути Каті — це її пальто.

— Каті, — озвався він до неї, — добре, що я нарешті знайшов тебе, мені треба поговорити з тобою.

Жінка обернулася — повільно, ніби рухаючись у якійсь липкій прозорій масі. Він побачив її обличчя, але не міг упізнати — риси були нечіткими, ніби на них конденсувалася ота глевка маса, що замінила повітря. Він бачив її обличчя ніби крізь товстий шар клейстеру, бачив, що в ньому відкрилося щось темне — певне рот. Вона заговорила, і він почув голос Каті.

— Баумґарте, — мовила жінка, — що ти тут робиш?

Це мала бути Каті, бо то був її голос, її постать вимальовувалася під пальто, її груди, її дещо заширокі стегна.

Рат хотів заперечити, хотів назвати власне ім’я, але не зміг, з горла не линув жоден звук, навіть хрипіння чи харчання, геть нічого. Натомість права рука його, ніби мимоволі, рушила вперед. Жінка (Каті?) широко розплющила очі, з жахом дивлячись на його руку. Він подивився вбік і побачив довгий ніж у правій руці, він намагався зупинити рух або принаймні скерувати його інакше, але не спромігся, хоча рука рухалася так повільно, як у відтворенні з кіноплівки, на яку знімали з більшою швидкістю.

— Не займайте мене! — кричала Каті, бо то справді була Каті, і він дедалі чіткіше бачив її риси під клейстером, що поступово розчинявся і ставав прозорішим. — Пробі! Порятунку!

Ніж рухався своєю траєкторією безжально, повільно, але нестримно. Так само повільно й потужно, з огидним чвяканням, він увійшов у груди Каті. Негайно, ніби все повітря враз вийшло з легень, крики Каті припинилися, але на цьому все не скінчилося — ніж колов знову і знову, нестерпно повільно і невблаганно. Нарешті він зупинився. Рат побачив зламане лезо в своїй руці, потім закривавлене тіло Каті, яке повільно сповзало по стовбуру дерева, темно-волого забарвлюючи його кору.

Рат блукав, заглиблюючись в ліс, і раптом, десь над хмарою туману, один по одному, з електричним гудінням, стали спалахувати прожектори, яскраво освітлюючи весь ліс. Тільки тепер він зрозумів, що вбраний в уніформу гауптмана — королівського прусського капітана. Його шинель була заляпана кров’ю, але принаймні ножа не було, і він відчув величезне полегшення.

— Ти мене шукаєш? — почув він жіночий голос, який ніби кружляв навколо нього.

Перед ним стояла Вівіан Франк, якою Рат запам’ятав її з «Пивнички Венери». Вона посміхнулася, посміхнулася саме так, як тоді, коли намагалася його спокусити.

— У нас іще є курка, яку ми обскубемо вдвох. Тож почнімо, бо в нас не так багато часу!

З цими словами Вівіан оголила торс і показала йому красиві груди. Вона поманила Рата вказівним пальцем, показуючи, щоб ішов за нею, і повернулася спиною.

Коли вона повернулася, Рат побачив ніж у неї спині, вся її розкішна танцювальна сукня ззаду була просочена кров’ю.

Рат упізнав ножа за колодкою — той самий, що він мав у руці. Він хотів піти за актрисою і витягнути ножа з її спини, але не спромігся зрушитися з місця. ґереон безпорадно спостерігав, як Вівіан Франк спершу хитнулася — раз, двічі, — утрималась на ногах, а тоді, зробивши ще кілька кроків, нарешті впала на землю і залишилася лежати.

Чорні фігури сновигали лісом, заледве впізнавані крізь густий туман, вони схилялися над тілом і роздирали його, тягнучи в різні боки. Рат намагався втрутитися, але ноги йому неначе приросли до землі.

— Не бійтеся! Ви лише подбайте про неї! Все буде гаразд.

Ще до того, як він обернувся, Рат уже знав, хто до нього говорить, бо відчув її запах.

Вона повернулася.

Шарлі стояла, притулившись до дерева, і всміхалася йому, біла як сніг, червона як кров, чорна як чорне дерево. Шарлі. Вона схилила голову набік, ніби трохи соромилася сама себе.

Всі негаразди раптово забулися: всі турботи про мертвих Вівіан і Каті, про його провину, а також страх.

— Все буде гаразд, — сказала вона, і це було правдою.

Шарлі була з ним, а отже все було добре.

— Ти повернулася, — сказав він, повільно наближаючи своє обличчя до її обличчя. Вона просто кивнула. Як приємно вона пахне!

— Ти досі кохаєш мене? — запитала вона, глянувши йому просто у вічі.

Рат хотів відповісти, але побачивши, яка спотворена пика дивиться на нього, сахнувся від неї. Її до цього прихована половина обличчя становила одну жахливу, обпалену рану, волосся вилізло, риси обличчя були не до впізнання.

Саме цієї миті він прокинувся: серце гупало молотом, із грудей виривалося хрипіння, а ніс іще відчував той запах. Проте Ґереон швидко отямився, упізнавши обриси своєї спальні. А картини сну вже танули, наче дим на вітру.

Задзвонив телефон.

Рат подивився на нічний столик. Будильник перекинувся, тож визначити час не було як. Телефон знай дзвонив.

Ні, йому зараз не треба ні до чого терміново братися.

Телефон задзеленчав іще двічі, а тоді замовк. Ґереон сів. У голові трохи загуло, нили кісточки на правій кисті. На стільці лежала уніформа гауптмана, складена не така акуратно, як було заведено в прусських казармах. Він сперся на праву руку й відчув у ній різкий біль. Нехай тобі! Поволі пригадались останні події вчорашнього вечора. Кулак в обличчя Бреннеру. Він віддухопелив гівнюка.

Нажахане обличчя Шарлі на танцполі. Як вона дивилася на нього.

І ковбой поруч із нею.

Ратові в серце знову вп’ялося те жало, яке він ледве витримав того вечора.

Прокляття!

Уперше він побачив її з іншим чоловіком. Він не думав, що таке станеться з ним.

Їхній короткий роман почався і скінчився кілька місяців тому. Чому він усе перепаскудив? Він зрадив їй, брехав їй і експлуатував її — насправді він не хотів нічого з цього робити, але вийшло саме так. І вона не змогла йому це пробачити. Так само, як він ніколи не міг цього пробачити собі.

Що, звісно, нітрохи не тішило. Навпаки.

Влітку він зробив спробу повернути її і зазнав жахливої невдачі. Вона розмовляла з ним, поводилась дружньо, можливо, навіть була доброзичлива, але це не змінило того, що вона з ним порвала. Без жодних «якщо» чи «але».

Уникати на роботі її було не так просто, оскільки Шарлі, поза своїми юридичними студіями, працювала стенографісткою в Замку. І саме у відділі розслідування вбивств. Попри те, Рат доволі успішно впорався з неминучими зустрічами. Холодні ділові стосунки. А якщо в них траплялися суперечки, то винятково через Вільгельма Бьома, якого Шарлі обожнювала і який хотів би запроторити Рата в пекло.

Він бачив її в Замку з різними чоловіками, завжди в професійних відносинах, і це його не турбувало; проте вчора ввечері було інакше.

Вперше він побачив, щоб вона дивилася на чоловіка так, як колись дивилася на нього. Так, як, хотів би, щоб вона знову дивилася на нього.

Він мусив викинути її з голови!

Він пішов до ванної, босими ногами відчуваючи холод дощаної підлоги. Він подзюрив і увімкнув водонагрівач, потім зайшов у вітальню і поставив платівку з джазом. На столі досі стояв коньячний келих. Рат відніс його на кухню і поставив у мийку. Кухонний годинник показав пів на дев’яту. Доки Рат варив каву, йому до рук трапила нотатка на бланку спілки берлінських перевізників — адреса таксиста, яку він учора лишив на кухонному столі, перш ніж перевдягтися в однострій. Так, уніформа! Він має сьогодні її повернути. Ось уже щонайменше дві причини вийти сьогодні з дому!

Після кави Рат повернувся до ванної, почистив зуби і увімкнув душ. Вода насправді не дуже нагрілася, залишилася ще достатньо прохолодною, щоб привести його до тями.

Таксист мав на ім’я Фрідгельм Зільке, і мешкав десь під Шенеберзьким газометром[18].Коли Рат дістався туди, був уже полудень — поїздка в Бабельсберґ забрала більше часу, ніж очікувалося, бо маса охочих виїхати в неділю за місто заповнили вулиці, утворюючи затори. А він же хотів лише повернути на студію дурну уніформу. На щастя, на зворотному шляху рух був не таким щільним. Вулиця перед будинком Зільке взагалі виглядала безлюдною. На сходах відгонило капустою. Рат піднявся на четвертий поверх і подзвонив у двері. За якусь мить йому відчинила, жуючи дорогою, жінка в брудному фартуху. З квартири тягло капустою, а на додачу — смаженою цибулею і печінкою. Рат терпіти не міг печінку.

— Що вам треба? — невдоволено глипнула на нього жінка. — Ми саме обідаємо!

Рат показав своє посвідчення.

Жінці мало очі з орбіт не вискочили, коли вона побачила значок кримінальної поліції.

— От падлючий шмаркач, — прошипіла вона. — А казав же, в кіно з подружкою!

Вона повернула голову в квартиру.

— Еріху! — гукнула роздратовано. — Тут поліція. Що ти знову наколобродив?

Рат заспокійливо підняв руки:

— Облиште, не треба. Мені треба лише якусь хвилину поговорити з вашим чоловіком. Він удома?

— Хто, мій чоловік?

Вона вирячилася на нього спантеличено. Перш ніж жінка збагнула, що відповісти, з якогось кутка вигулькнув хлопчина, років, може, сімнадцяти чи вісімнадцяти. Встромивши руки в кишені, він зухвало зиркнув на Рата і озвався до матері.

— Я в кіно й був! Якого біса?!

— Еге, гаразд, — сказала жінка вже тихше, насторожено придивляючись до Рата. — У пана поліціянта розмова до батька.

У неї був такий вигляд, ніби здійснився наяву її найгірший нічний жах.

Еріх зник у глибині квартири.

— Нічого поганого, — квапливо запевнив Рат його матір. — Лише кілька запитань. Адже ваш чоловік водій таксі?

Вираз її обличчя погіднішав.

— Авжеж, — підтвердила вона. — Заходьте!

Рат скинув капелюха і увійшов. Він почув дзенькіт столового накриття, запах печінки став нестерпним. Сім’я Зільке сиділа за обіднім столом у просторій кухні — поруч із батьком і старшим, Еріхом, іще троє синів. Фрідгельм Зільке був єдиним, хто мав коло своєї тарілки пляшку пива.

— Фрідгельме, — сказала його дружина, — пан із поліції, тож…

Зільке поправив шлейки на плечах і підвівся.

— Це нові методи в поліції, щоб діймати людей у неділю після полудня? — запитав він.

— Мені шкода, якщо я прийшов у недоречний час, — сказав Рат, — але справа невідкладна. Лише кілька запитань, і я піду геть.

— Не знаю, чим я маю вам допомогти. Про що йдеться?

— Ми можемо десь поговорити наодинці…

Зільке знизав плечима, відчинив двері і провів Рата до спальні. Три ліжка — одне велике й два малих — та величезна шафа залишили небагато вільного місця. Попри те, у кімнаті було також два крісла, одне з яких — перед столом біля вікна. У цій кімнаті пахло не набагато краще, ніж на кухні.

— Прошу, — запросив Зільке сідати, показуючи Ратові на крісло. — Нічого ліпшого запропонувати вам не можу.

— Дякую, — зупинився Рат посеред кімнати і витяг із кишені нотатник.

— Ви керуєте таксомотором номер два-чотири-вісім-два? — запитав він.

— Все так. А з цим щось негаразд?

— Ні, ні. Йдеться про пасажирку, яку ви обслуговували восьмого лютого… видатну особу, актрису…

— Та їх таких у цьому місті достобіса.

— Вівіан Франк.

— Франк! Авжеж! Її я добре пам’ятаю. То це було восьмого?

— Мені треба знати, куди ви їх завезли.

Зільке замислився, пригадуючи.

— Десь до Вільмерсдорфа, я думаю… А втім, зачекайте! Я ж усе тут маю… — Він витягнув із шафи темну шоферську куртку і встромив руку у внутрішню кишеню.

— Осьде! — показав він Рату невеличкий коричневий блокнот.

— Що ж, — повів він далі, погортавши записник, — субота, восьме лютого, дев’ять тридцять, із Шарлоттенбурга, Кайзердамм. Поїздка до Вільмерсдорфа. Гогенцоллерндамм. На розі з Рурштрасе.

— А далі?

— Далі, що?

— Ви чекали на неї? Куди далі поїхали? Може, до якогось залізничного вокзалу? Чи в аеропорт?

Зільке заперечно похитав головою.

— Ні, там знайшовся якийсь, що її зустрів, а потім…

— Хтось на неї чекав?

Таксист кивнув.

— Стояв там на розі і чекав. Навіть із квітами, з розкішним букетом. На вигляд був теж, як актор.

— Ви упізнали його?

— Нє. Ніколи до того не бачив.

— Але думаєте, він актор?

Зільке знизав плечима.

— Ну, з вигляду, міг би бути. Дуже елегантний. З вигляду хіба скажеш? Тому що це виглядало так… От Вівіан Франк — то актриса, якщо я не помиляюся.

Рат витягнув з кишені світлину Рудольфа Черні.

— Може, оцей був?

— Черні? Та ні, цього я знаю. А того я в жодному кінофільмі не бачив.

Рат сховав фото.

— Ви пам’ятаєте, куди вони пішли?

— Цього я не бачив. Я поїхав одразу на стоянку таксі і чекав на чергових пасажирів. — Він знову погортав свій блокнот. — Райнікендорф. Три чверті одинадцята. Правильно, я довго там простовбичив.

— І більше ніколи не бачили Вівіан Франк? Щоб вона знову показалася десь на вулиці? Вона, чи її супутник?

— Франк можна скрізь побачити — на кіноафішах. А у реальному житті, ні, я більше за тією адресою замовлень не мав. А що сталося, чому ви про те все розпитуєте? Це якось пов’язано з наркотою? То знайте, що я у своїй машині нічого такого не допускаю, вже ж можете мені повірити!

Рат у відповідь багатозначно посміхнувся і розпрощався з таксистом.

На вулиці він закурив і, сівши в машину, одразу опустив скло. Йому треба було чимшвидше позбутися запаху, що зачепився в носі. Він із дитинства ненавидів смажену печінку, якою регулярно напихала його мати. Її улюблена страва. Навіть після героїчної смерті старшого, вона й далі подавала її на стіл…

Він завів машину і рушив.

У неділю вдень вулиці в місті були майже безлюдними. Рат припаркував «Б’юїк» перед винною крамничкою. Перехрестя на розі з Рурштрасе мало цілком звичайний вигляд — вулиця як вулиця. В одному будинку тут на першому поверсі розташувався ресторан, в іншому — салон чоловічого одягу, а поза тим, будинки нічим не вирізнялися серед решти. Рат вийшов із машини і роззирнувся довкола. Що, у біса, могло привабити сюди Вівіан Франк? Приватні вивіски на будинках заявляли про юристів, лікарів і податкових консультантів — жодного кінопродюсера. Імена на поштових скриньках теж нічого Ратові не підказали. Хоча, з іншого боку, кінозірки, мабуть, не вказують на поштових скриньках своїх справжніх імен. Тут навіть не було туристичної агенції, з якої вона могла б забрати свій квиток на поїзд чи літак. Ресторан, однак, мав певну особливість — то був китайський ресторан. «Янґтао» повідомляла неонова вивіска, хоч би що це означало. У будь-якому разі Рат не знайшов тут відповіді на свої запитання. Чому восьмого лютого Вівіан Франк взяла таксі до Гогенцоллердама, а не до вокзалу Ангальтер, де чекав на неї Рудольф Черні? І що вона робила після того, як вийшла з таксі? Йому належало з’ясувати, що їй треба було на цьому розі. Показувати фото акторки можливим свідкам було б справою не надто перспективною — у неділю в цьому кварталі майже не було людей. Можливо, йому варто розпитати Оппенберґа, чи підказує йому щось ця адреса. Якби десь тут мешкав інший кінопродюсер, це був би великий крок до розкриття загадки. Рат повернувся до машини і сів за кермо. Подивився на годинник. Пів на першу. Порожній шлунок нагадував про голод. Однак апетиту не було — і не тільки через відвідини квартири таксиста. Він сердито вдарив долонею по керму. Холера! Він уже був майже забув про неї. Принаймні, траплялося, що по кілька днів поспіль навіть не згадував про неї.

Хто, на бога, той персонаж? Той засранець! Чоловік, якому спало на думку перевбратися на карнавал ковбоєм, просто нікчема! Либонь, який адвокат.

Він не хоче повертатися думками до Шарлі, але що він може вдіяти?

Не зупинятися ні на мить, перебувати в постійному русі! Мчати, мчати, мчати. Рат запустив мотор і помчав.

Він не мав конкретного пункту призначення, він просто колував містом, повертаючи там, де трапиться, як йому здавалося. Кінець кінцем, він потрапив у район Моабіт. І майже автоматично виїхав на Шпенерштрасе.

Він повільно прокотив повз її будинок. Що він собі надумав, на що сподівався, що боявся побачити?

Він зробив коло навкруги усієї кам’яниці, потім повернув праворуч і зупинив машину через дорогу, акурат навпроти дверей до її будинку. Вимкнув мотор і закурив. Останню вже цигарку з коробки. Те, за що він іще вчора лаяв би себе як некурящий, сьогодні було йому знову на розраду.

Доки, сидячи в машині, курив, він спостерігав за вхідними дверима, з яких ніхто не виходив, і раз у раз зиркав на вікна, у яких ніхто не показувався. Проте йому здалося, що він бачить слабке світло за шибками. Він замислився, чи не варто йому просто перейти вулицю і подзвонити в двері.

А далі?

Влаштувати ще одну бійку, якщо відчинить ковбой?

Рат викинув недопалок у вікно і запустив мотор.

Через півгодини, з новою коробкою «Оферштольц» у кишені, він піднімався кам’яними сходами поліційного управління. Він припаркував машину на Клоштерштрасе, а далі попрямував пішки: в освітленому дворі Замку його «Б’юїк» могли помітити, якщо не сам Бьом, то один із людей Бьома. Однаково машиною складно було тут проїхати через велетенський будівельний майданчик на Алексі, що знай розростався. «Ашинґер» і кілька інших будівель, у сподіванні уникнути знесення, з’юрмилися перед Управлінням, як засуджені до страти на ешафоті. «Ашинґер» наче обіцяно помилувати — для нього знайшлося місце в новому плані площі, так було сказано в офіційному повідомленні. Що чекає на «Льойзер і Вольф» іще невідомо, але Рат наразі зміг розжитися в них цигарками. Зрештою, доки шеф поліції курить сигари, на Алексі, мабуть, тютюнова торгівля не припиниться.

У Замку в неділю здебільшого тиша, у відділах і кабінетах тільки чергові співробітники. Рат сподівався, що ні з ким не випаде вітатися, та коли він повертав зі сходів на свій поверх, великі скляні двері до відділу розслідування вбивств прочинилися…

— Добрий день, Ланґе, — торкнувся Рат, крисів свого капелюха.

Новачок із Ганновера мав здивований вигляд.

— Комісаре! У вас на вихідні немає чергування.

— У вас, натомість, є.

Ланґе кивнув.

— Разом із моїм колегою Бреннером. Але він повідомив про хворобу.

— Он як.

Запала напружена пауза. Тоді Ланґе таки зважився:

— Він натякнув… буцім, ну… це правда, що ви його набили?

Рат стенув плечима.

— Скажімо, я дав йому гарну науку. Не варто робити з цього велику справу.

— Боюся, що справа вже є, — притишив голос Ланґе. — Я не знаю, що у вас сталося вчора, але схоже, колега Бреннер заводить неабияку історію. З дисциплінарними процедурами і детальними розправами. Готуйтеся до неприємностей, комісаре. Вчора шеф був лютий на вас, бо ніде не міг вас знайти.

— Дякую, що застерегли, — сказав Рат.

Ланґе коротко кивнув і пішов у своїх справах.

Бреннер ще той свині товариш! Звісно, побіг Бьомові плакатися. Не слід було втрачати контроль над собою. З іншого боку, Бреннер заслужив на прочухан. Попри збиті кісточки, біль у плечі й передбачувані неприємності в Замку, Рат мав рідкісне відчуття впевненості в тому, що вчора в «Резі» він вчинив правильно.

У кабінеті знову було холодно. Можливо, йому слід частіше залишатися тут у звичайні робочі години, подумав Ґереон, тоді принаймні буде опалення. Нині він працював не злагоджено з ритмом Замку, щоб максимально уникати Бьома. Працював над своїми особистими завданнями в робочий час і приходив до управління лише по завершенні робочого дня. Все, що він хотів переглянути, лежало на столі Ґрефа. Протокол розтину від доктора Шварца і перші оцінки слідів, які зібрали люди Кронберґа. Ґреф підтвердив свою ефективність. Детектив навіть переконав Пліша і Плюма скласти письмовий рапорт про їхнє опитування свідків.

Як був, у капелюсі й пальті, Рат сів за стіл Ґрефа і розгорнув судово-медичний протокол. З досвіду він уже знав, як Шварц пише свої звіти, тож якісь частини лише пробігав очима, а якісь читав уважніше.

Щодо причини смерті в експерта сумнівів не було: зупинка серця внаслідок дії електричного струму. Жодних внутрішніх травм, але сильні опіки в області голови, надплічь і плечей, п’ять переломів — ключиці, надпліччя і ліктьового суглоба — і серйозна травма хребта. Поза сумнівом, якби Бетті Вінтер вижила, вона залишалась би приреченою до інвалідного візка до кінця життя.

Шварц дослідив тіло також на наркотики, але Бетті Вінтер, схоже, була зіркою іншого калібру, ніж Вівіан Франк — жодних слідів опіатів, кокаїну чи гашишу. Натомість, стан печінки свідчив про часте вживання алкоголю.

Розділ про вміст шлунку загиблої Рат намірявся пропустити, але око зачепилося за несподіване слово в тексті, яке змусило прочитати абзац уважніше.

«Янґтао».

Сторонній елемент у цьому тексті, зрозумілий ще менше, ніж медичні терміни, це екзотичне слово, як на те, викликало в Рата свіжі асоціації: чи не так називався китайський ресторан у Вільмерсдорфі? Чи, може, він сплутав два подібних між собою азіатських слова?

Однак слово, в будь-якому разі, китайське. Доктор Шварц, схильний похизуватися ерудицією та космополітизмом, скористався з нагоди і зробив супровідну нотатку до свого відкриття. Янґтао, зазначав він — це китайський плід, розміром із куряче яйце, з коричневою, тонкою, волосистою і шорсткою шкіркою, зеленою м’якоттю і темно-коричневим, дрібним і твердим насінням.[19] Смачний і добре засвоюється, додавав доктор Шварц, напевне, щоб показати, що він описує те, що вже перетравлено. І що сам він уже куштував таке янґтао. У шлунку Бетті Вінтер він виявив сліди екзотичного фрукту в поєднанні з такими повсякденними харчами, як гриби, рис і курка і запропонував цікавий висновок, згідно з яким загибла в день своєї смерті вживала китайську страву.

Доктор Шварц, як завжди, у своєму амплуа: замість обмежитись фактами судово-медичного дослідження, він робить висновки. В принципі, Рат вітав схильність допоміжних підрозділів кримінальної поліції обмірковувати справу, але Шварц іноді бував нестерпним у цьому розумінні. Втім, доки випадало тільки читати його звіти, а не слухати розлогі докторові просторікування, Рата все влаштовувало.

Криміналісти вже дослідили кріплення злощасного прожектора. Технічна експертиза засвідчила відсутність істотних дефектів. Нарізь ніде не пошкоджена, знайдений Ґрефом болт — як новий. Отже, хтось навмисне мав його відкрутити.

І цього когось вони мали знайти.

Рат зняв слухавку і зв’язався з пошуковцями. Жодного поступу. Жодних ознак Кремпіна. На заклик газети зголошувалися деякі громадяни, що нібито бачили чоловіка з надрукованої світлини, але наразі всі заяви виявлялися помилковими.

Рат повернувся до теки з матеріалами криміналістичної експертизи. У пошуках слідів колеги оглянули одяг загиблої, спалену шовкову сукню, навіть взуття, панчохи й білизну. Прусський педантизм людей Кронберґа навіть трохи лякав. Вони працювали суворо за протоколом, не пропускаючи жодного кроку, вони знайшли кров на сукні Бетті Вінтер (звісно ж, її власну) й кілька волосинок, що не їй належали (ймовірно, з її гардеробної чи від партнера). Якої додаткової інформації міг вимагати цей випадок? Смерть, яку навіть зняли на кіноплівку!

Потім Рат розгорнув теку з рапортами Пліша і Плюма. Ті ретельно опитали свідків. Рат порівняв свідчення різних осіб і не виявив суперечностей. Усі, хто бачив смерть Бетті Вінтер, описували її саме так, як найпершим змалював її Джо Дреслер. Цікавішими були особисті висловлювання про небіжчицю. Адже, якщо це справді вбивство, мав бути якийсь мотив.

Проблема, як з’ясував Рат, прочитавши перші свідчення, полягала не в тому, щоб знайти мотив, а, скоріше, в тому, щоб обрати найімовірніший з усіх наявних мотивів.

Бетті Вінтер, очевидно, була справжнім драконом. І хоча опитувані, наступного дня після жахливої смерті актриси, висловлювалися дуже обережно, між рядками можна було чітко прочитати, що Бетті Вінтер не мала шансів зажити багатьох друзів серед своїх колег. Її поважали, але за нею не побивалися. Деякі делікатно обмежилися твердженням, що всі — за винятком них самих, звісно — ненавиділи Вінтер. Інші переповідали певні плітки, які не випадало брати за щире золото, тож завжди доводилося питати, хто міг бажати небіжчиці зла. Відкрилася ціла мережа інтриг і наклепів. Невеличка родина, як визначав свою компанію Белман…

Геннінг навіть надиктував Фосс коротку характеристику небіжчиці. Виходило на те, що Бетті Вінтер народилася як Беттіна Зима 17 липня 1904 року в Фрайєнвальде. Вона ніколи не здобувала класичної акторської підготовки, але численні колеги свідчили, що вона мала природний хист. У роки інфляції доля привела її в Берлін, де вона шукала щастя на естраді, успішно проходячи різні відбори й кастинги, а незабаром стала отримувати невеличкі ролі в розважальних виставах. У 1925 році вона зіграла свою першу роль у кіно, на той час маючи за партнера на чотири роки за неї старшого Віктора Майснера. Саме він привів її в кіно, а не Белман, як підозрював Рат. Майснерові тоді вже добре велося, як героєві пригодницьких і кримінальних фільмів, а поряд із Беттіною Зимою, яка від самого початку своєї кінокар’єри стала називатися Бетті Вінтер, він успішно ввійшов також у царину романтичної комедії. За останні п’ять років вони знялися разом у дюжині фільмів і зробилися однією з найпопулярніших пар на екрані, а також у приватному житті — від часу свого другого фільму (тут Гереон не втримався від посмішки) «Пастка жадань».

Ця інформація не надходила винятково з колективу «Ля Бель»: Геннінг доповнив досьє численними посиланнями на журнали про кіно й жовту пресу — очевидно, що помічник детектива не на жарт залюбився у світ кіно. За його даними, Бетті Вінтер і Віктор Майснер, які одружилися в 1927 році, але зберегли свої сценічні імена, були найщасливішою парою в німецькій кіноіндустрії. В усякому разі, вони не розлучилися через три місяці по весіллі.

Так чи інакше, схоже, Віктор Майснер був єдиним, для кого смерть Бетті Вінтер справді означала особисту трагедію. Що до Белмана, Рат від самого початку мав враження, що той, якщо взагалі переймається смертю своєї примадонни, то суто з фінансових причин.

Віктора Майснера, актора і вдівця, у списку опитаних не було, він, схоже, вчора на студію не повертався, і було б дивом, якби Пліш і Плюм виявили ініціативу і відвідали його вдома. Проте вони опитали всіх решту в студії, де Дреслер уже знову знімав, попри смерть своєї головної актриси. Час — це гроші, пригадалися Ратові слова Белмана. Чи то Оппенберґ це сказав? Продюсер навіть не дав своїм людям день на жалобу, і вони, либонь, сьогодні теж знімають, використовуючи кожен день, за який ательє «Терри» сплачено оренду. Час — це гроші…

Думки Рата мимоволі перекинулися до батька з його девізом. Знання — це сила. Гідна заздрощів здатність усе на світі зводити до таких простих формул, які забезпечують лад у житті. Він так не вмів. Та й не хотів уміти, зрештою. Рат боявся, що це могло б якоїсь миті перешкодити йому ясно бачити реальність. А його робота полягала саме в цьому: висвітлення того, що сталося насправді — складного, хаотичного й нелогічного, яким, насправді, здебільшого й бувало життя, складне, хаотичне й нелогічне.

Рат подивився на годинник, позгортав усі течки і акуратно склав їх у стос, на своє місце. Час іти геть.

15

Вона не здатна приховати свій захват. Він чудово бачить, яке враження справляє на неї це помешкання. Не стільки помпезний стиль, з картинами на стінах і рештою антикваріату, скільки розміри просторої кімнати й розкішний краєвид, що відкривається з вікон на парк і озеро. Вона ніколи такого не бачила, він це відчуває.

Та й не дивно: більшість кінопродюсерів занадто скупі. Якщо взагалі запросять актрису до себе додому, то щонайбільше — у якусь неприбрану квартирку, в печеру кохання, але ніколи у своє справжнє житло, у своє реальне життя. Альберт тримається непомітно, на задньому плані, лише в доречний момент підливає вино і поступово подає на стіл нові страви з витонченого меню.

Сьогодні прислужує тільки Альберт, сьогодні не він не хоче навколо себе іншої прислуги. Як завжди, коли в нього такі гості, як вона.

Величезний стіл — тільки для них двох.

Він підносить келих:

— За твоє майбутнє, Жанет.

Вона всміхається і відповідає на тост:

— За наше майбутнє.

— Отже, ми дійшли згоди?

— Ви пропонуєте мені великі гроші. Але також це мистецький виклик; нині, у часи, коли всі просто знімають звукові фільми. Як би я могла відмовитися?

Їй ідеться тільки про гроші, він це бачить в її очах — до мистецтва їй байдужісінько. Вона мовчить, коли Альберт подає фруктовий салат. Вона підчеплює десертною виделкою невеликий шматочок зеленого плоду, обережно кладе його в рот, робить захоплений вираз обличчя.

— М-м! Що це?

— Янґтао. З тих фруктів, що можна придбати в китайців на Кантштрасе.

— Дуже смачно.

— І корисно.

Він теж бере виделку.

— Ви не пошкодуєте, якщо підпишете зі мною контракт, — запевняє він. — Я фінансово незалежний і можу цілковито присвятити себе мистецтву кіно.

— А звукове кіно для вас не мистецтво?

— Яким боком воно може пасувати до мистецтва? — вигукує він так голосно, що вона трохи аж зіщулюється, і він опановує себе. — Звуковий фільм убиває мистецтво. Технічна мода перетворює кіно з того мистецького явища, у яке воно розквітло, на ярмаркове видовисько, подібне до того, яким воно було на початку, коли фільми показували як цікавинку, суто для розваги. Але ви належите мистецтву, а не ярмарку, вам слід зректися пустого видовиська!

— Ну… зректися… Я не знаю. Я хочу зніматися також у інших. Я кабальний контракт підписувати не стану.

— Про таке ніхто вас не просить, — посміхається він.

— Не зрозумійте мене хибно, — гне вона своє. — Я надзвичайно вам вдячна за те, що ви запропонували мені таку можливість, що сприймаєте мене серйозно, як мисткиню. Але я не можу ігнорувати поступ, нові тенденції, ви маєте це зрозуміти. А щодо ярмаркового видовиська… я не знаю, чи ви не перебільшуєте трішечки?

Він анітрохи не здивований, він очікував такої відповіді ще до того, як побачив жадобу до грошей у її очах.

— Я вас дуже добре розумію, — запевняє він. — Звичайно, ви хочете виступати також в інших стрічках. Якщо дозволите мені бути цілковито щирим, особисто я ціную ваші давніші картини більше, ніж ваші ролі в звукових фільмах. Тож я хочу знову робити з вами картини, подібні до тих.

Він підносить келих і знову всміхається їй, ніби вибачаючись. Він може цілковито покладатись на дію своєї усмішки й свого голосу.

— Вибачте, будь ласка, за те, що я був настільки самовпевненим з цього приводу. Але кіно… кіно — це моє життя.

І це тільки половина правди. Без кіно він був би небіжчиком, він би давно помер.

День, коли він розбив дзеркало…

Бите скло зарипіло під ногою матері. Вона зупиняється посеред осяйного острівця дзеркальних скалок і дивиться на сліпу раму, в якій лише по краях стирчать блискучі гострі зубці — вінок застиглого полум’я. Її голос долинає наче здалеку, а однак — дуже зблизька.

— Що сталося? — питає вона.

Він не відповідає, він дивиться на неї мертвими очими, тими мертвими очима, яких він більше не може витерпіти і які він прогнав масивною склянкою води, скалки якої змішалися з уламками дзеркала, разом із краплями води, що спалахнула блискітками поміж скляними дрізками, перш ніж просочитися в килим.

Він назавжди вигнав примару, якою він став у цій кімнаті.

Мати, здається, зрозуміла, вона більше не ставить жодних питань. Кроки: чути як хрупає скло під її ногами, вона наближається до його ліжка.

Він, мабуть, спав, він не помітив, як вона увійшла до кімнати. Він лежить і читає від п’ятої ранку. Частини доби, на які вони поділяють свій вихідний, для нього більше нічого не означають. Дні тижня нічого більше для нього не означають.

Чого вона хоче від нього так рано? Либонь, не запросити на сніданок? Це навряд. Вона ніколи не змушує його їсти — вона це полишає на Альберта, а її самої ніколи немає, коли він заковтує кілька куснів, що падають у його голодний шлунок.

Або дозволяє кожному куснику полежати кілька хвилин у роті, чекає, доки слина не розчинить його цілковито, а потім ковтає теплу кашку, насолоджуючись солодкуватим присмаком.

Він випробував обидва методи — пожадливе заковтування і повільне жування, — але жоден із двох не спроможний притлумити його голод, його вічний голод, вічне тло його життя, що пригноблює все інше. Життя, що не заслуговує так називатися. Його життя полягає в тому, щоб якось перетривати від книжки до книжки, від сну до сну, якось витримати проміжок часу між ними — часу, в якому тільки дихання, очікування і голод. Час — його ворог, він уже затямив це. Він зможе бути щасливим, тільки якщо він вирветься поза час.

Саме за це він сердиться на матір — за те, що вона повернула його в час.

Він чує її голос і дивиться горі, вчепившись у свою книжку, наче то скарб, який вона погрожує вирвати в нього з рук.

— Доброго ранку, мій милий хлопчику. А ти знаєш, який сьогодні день? — простягає вона до нього руку. — Твій батько приготував для тебе сюрприз! Ходімо!

Він встає. Нерішуче — надто часто вони його заманювали облудними обіцянками і, зрештою, він завжди потрапляв у їхню пастку.

Але він не наважується суперечити.

— Обережно!

Вона допомагає йому взутися, щоб не поранив собі ступні, і накидає на нього халат. Він іде слідом за нею крізь довгу анфіладу кімнат — свою величезну розкішну в’язницю, де панують вічні сутінки. Вони спускаються по сходах і заходять у велику залу, в якій навіть його мати видається маленькою і заблуканою. Її підбори голосно стукають по кам’яній підлозі, а його кроки такі нечутні, ніби він уже мертвий, ніби він уже настільки мертвий, наскільки почувається.

Він здивований, коли вона відчиняє двері підвалу, які, зазвичай ніколи не відмикають. То його дідусь, розбагатівши на торгівлі акціями, звів у районі Ванзеє вигадливий середньовічний замок у темному готичному стилі, популярному в передвоєнну добу. Двері підвалу нагадують двері підземелля.

Що вони там для нього наготували?

— Не бійся!

Помітивши його вагання, мати усміхається і бере його за руку; вона повільно веде його, крок за кроком, додолу по кам’яних сходах у темряву. Тут немає затхлого спертого духу, але підземелля йому не подобається — він боїться, як завжди, боїться свого батька, його строгости, його невблаганности. Чи не хочуть вони заманити його в нову в’язницю? У вузькому темному підземеллі стежити за ним, либонь, іще зручніше? Так, що вже й мати більше не зможе потай дати йому якийсь коржик, щоб полегшити його страждання.

— Не бійся, — каже вона зараз, і його страх посилиться.

Опинившись перед ним на самісінькому долі, вона відчиняє двері — двері в темну кімнату, де мерехтить якийсь промінь.

Мати бере його за плечі і підштовхує крізь двері; у напівмороці він упізнає батькове обличчя. Те обличчя, на якому вже ніколи не буде усмішки.

— З днем народження, мій милий! — каже мати, обнімаючи його. — Подивись лишень, що в нас для тебе є.

Він заплющує очі. Він не хоче нагадувань, про час, що минає. Про його час, що минає. Треба забути про день народження, забути про час!

— Поглянь, осьде, — каже батько, — це тобі подарунок на день народження.

І він розплющує очі. Він чує м’яке гудіння в темряві, а потім бачить оце і раптом він уже знає, заради чого йому лишатися живим.

У темному просторі кімнати виростає яскравий острів, що магнітом притягує погляд, що вабить його і, здається, цілковито засмоктує в себе. Сяйні картини, пронизаний сонцем сад, гілки дерев танцюють на вітрі. А потім приходять люди. Щасливі люди в тому саду. Він ще не знає, що станеться, але знає, що не зможе відвести очей.

І він чує, як вони гомонять, як листя шелестить на вітрі, хоча він знає, що немає іншого звуку, крім гудіння проєктора.

Тепер він знає, чого воно варте. Чому агонія, яку він переживає просто заради продовження життя в агонії, кінець кінцем, може бути чогось варта.

Він знайшов його. Своє нове життя.

16

Ще на сходах він почув, як дзвонить телефон. Дзвінок міг долинати тільки з його квартири, бо в Рата єдиного в цьому блоці був телефон. Коли він відчиняв двері квартири, чорний апарат продзеленчав востаннє і замовк. Скинувши в передпокої капелюха і пальто, Ґереон зайшов просто у вітальню, поставив платівку і опустився в крісло. Саксофон Коулмана Гокінса вимальовував піруети красиві й непередбачувані, як листочок на вітрі. Рат заплющив очі, музика відразу заспокоїла його.

Що б він робив, якби не платівки, що їх регулярно надсилав йому Северин? Імовірно, не би витримав у цьому місті більше трьох тижнів. Попри всі зусилля, які докладав для того, щоб знову взяти під контроль своє життя, він цього не домігся. Професійно він зайшов у глухий кут — крутиться, як муха в окропі. Чи зможе він коли-небудь доп’ястися до такої посади, як його батько? Ґереон вірив у це зараз менше, ніж будь-коли. А його особисте життя? Коло його друзів у Берліні обмежувалося Рейнгольдом Ґрефом, з яким він час від часу випивав у «Мокрому трикутнику», і Бертольдом Вайнертом, разом із яким він час від часу виходив поїсти й обмінятися інформацією. З кельнських друзів, Пауль був єдиним, хто залишився з ним, єдиним, хто не повернувся до нього спиною навіть після фатального пострілу в Аґнесфіртелі[20]. На відміну від його вірної нареченої Доріс, жінки, з якою він хотів створити сім’ю. Та від нього відринула, як від чумного.

Переїзд у Берлін він бачив, як можливість почати тут наново — зокрема також із жінками. А що має в підсумку? Відповідно до свого нинішнього статусу, він, мабуть, залишиться вічним холостяком. Як Будда. Ну, доки він не став схожим на Бреннера чи Червінскі. На одного з тих, хто кристується пневматичною поштою в «Резі».

Він закурив «Оверштольц». Принаймні, тепер він міг знову курити в своїй квартирі, не наражаючись на нарікання. Він не дуже тужив за Каті. Якщо вона схотіла залишитися з циганом[21], з яким запізналась у «Резі», то нехай! Чом би й ні? Ні, він нітрохи не тужив за Каті.

Він тужив за Шарлі.

Знову йому не йде з гадки той її погляд. Той нажаханий погляд учора. Чи впізнала вона його?

А що б це змінило? Він однаково все зіпсував іще тоді, давно, багато місяців тому. Іноді йому уявлялося, що його життя з Шарлі могло піти в іншому напрямку, що, ймовірно, то була одна з рідкісних можливостей, які ми отримуємо в житті, і від нас залежить, чи скористаємося ми з неї. А що він? Своєю клятою брехливістю він пустив цей шанс за вітром, і ось знову крутиться, як муха в окропі, наполегливо працює, ані на міліметр не посуваючись вперед.

Чи, може, тепер, коли він віддухопелив Бреннера, щось таки зрушилося? Але, напевно, у хибному напрямі.

Знову задзвонив телефон.

Він вагався, чи варто зняти слухавку. Хто б то міг бути? Каті, яка бажає повідомити йому, що між ними все скінчилося? Бреннер, з наміром викликати його на дуель? Або Бьом, який хоче забрати в нього справу? Рат підніс чорну слухавку і відповів невинним «Так?».

— Осьде ти нарешті! Бо я вже думав, ти взагалі не повернешся додому.

— Батьку?

— Слухай, хлопче, — одразу перейшов до справи Енґельберт Рат, — у мене обмаль часу, ми з мамою зараз поїдемо до Клефішів. Завтра я побачу бурмістра на трибуні на Цуґвеґ[22], ти в курсі. Чиможу я йому щось переказати?

Якби ж то! У справі Аденауера він за холодну воду не брався.

— Сьогодні неділя. Заводи Форда сьогодні не працюють. А вчора я не встиг нічого зробити.

— Ти геть нічого не зробив? — з жахом перепитав Енґельберт Рат. — Хлопче, ти усвідомлюєш, наскільки нагальна ця справа? І яка вона важлива? Я ставлю на карту своє добре ім’я, щоб не зганьбили честь нашого міста і нашого мера!

«Що аж такого станеться, коли трішечки зганьбиться твоя честь і твоє ім’я?..» — подумав Ґереон.

— Я найближчими днями придивлюся до заводу Форда, — сказав він вголос, — шантажист, найімовірніше, крутиться десь там.

— Ти в цьому впевнений?

— А хто ще зацікавлений у тому, щоб за будь-яку ціну затримати виробництва Форда в Берліні?

— Можливо, вимога як така — це тільки хитрість, щоб збити нас на манівці. Політичні опоненти Конрада мають неабиякий інтерес у тому, щоб назавжди виперти одного з найбільш здібних лідерів нашої партії з політичної арени — можливо, навіть у завданні чимбільшої шкоди всій католицькій справі.

— З чого ти робиш такі припущення?

— Я серйозно! Як працівник заводу — нехай це навіть менеджер чи керівний директор — може отримати таку таємну інформацію з «Дойче Банку»? Ці обставини вказують на геть іншу групу людей.

— Можливо. Перш за все, нам треба встановити джерело витоку. Аденауер міг би, наприклад, перерахувати всіх тих, хто знав про таємні угоди між ним і банком.

— Він це вже зробив. Всі вони порядні люди.

Ще б пак!

— То в тебе вже є список імен?

— У такій справі, це найперша річ, яку робиш.

— То, может, треба надіслати цей список мені?

— Гаразд, мій хлопче. Я негайно відправлю його тобі. Але ж ти теж подбай, щоб якнайшвидше завершити цю справу. Якнайшвидше!

— Якщо це справді його політичні супротивники, то як я можу завадити їм поширити цю інформацію саме тоді, коли їм це буде найзручніше?

— Коли маєш імена, решту завжди можна якось влаштувати. Кожен має свої брудні таємниці.

Чому він постійно забуває, що його батько політик, а не поліціянт?

Утім, в одному батько має слушність: у будь-якому разі шантажист повинен мати добрі контакти з «Дойче Банком». Хтось, либонь, розбовкав професійну таємницю, або випадково чи навмисне переказав підслухану розмову.

Телефон знову задзвонив.

Рат узяв слухавку.

— Що там іще?

Але на іншому кінці був не батько.

У слухавці Ґереон чув тільки чиєсь м’яке дихання.

Тоді нарешті голос. Чоловічий голос:

— Комісар Рат?

Голос був йому не знайомий.

— Так, слухаю, — відгукнувся він.

— Ви той комісар, що розслідує справу Вінтер, я правильно кажу?

— Звідки вам відомо?

— Про це в газетах є.

— Як це все вас обходить?

Він терпіти не міг, коли сторонні виявляли цікавість до справи. Чи вдома турбували його робочими справами.

— У справі Вінтер, якщо так… — мовець прочистив горло. — Пане комісаре, ви шукаєте не ту людину.

— Кремпіне, це ви?

Він помовчав якусь мить. Тоді почулася відповідь:

— Ви маєте мені повірити, інакше немає сенсу продовжувати цю розмову.

— Добре, що ви зателефонували. Ви важливий свідок.

— Не меліть казна що! Я не свідок, я ваш головний підозрюваний.

Чоловік виявляється, був не такий дурним. Тримаючи слухавку коло вуха, Рат гарячково міркував, як йому перемудрувати Кремпіна. Перш за все, підтримувати розмову.

— Отже, — вів своєї Кремпін тим часом, — ви мені повірите?

— Як я можу сказати, перш ніж дізнаюся, що ви мені скажете?

— Наразі, питання в тому, чи ви мені довіряєте. І чи можу я довіряти вам.

— Я можу пообіцяти тільки одне: якщо ви не винні, вам нема чого боятися. Тоді я зроблю все можливе, щоб допомогти вам.

Кремпін зачекав із хвилину, перш ніж знову заговорити.

— Я не вбивав Бетті Вінтер, і це найголовніше. Ви маєте мені повірити! Це безглузда випадковість, ніхто не хотів її смерти!

— Тоді чому ви зникли зі студії після нещасного випадку?

— Це неправда! Я пішов не після нещасного випадку, а до нього. Коли це сталося, я вже кілька годин як був удома.

— Тоді звідки вам відомо, коли це сталося?

— З газети, звідки б іще? Звідки я знаю, що мене розшукують, як ви гадаєте? Звідки я знаю, що на мене оголошено полювання?

— Вас дивує, що ми вас розшукуємо? Тому що нам хочеться знати, чому ви так різко зірвалися з робочого місця. Чому ви наче випарувалися безслідно?

Кремпін знову взяв паузу, перш, ніж відповісти.

— Тому що мене викрили. Це мало статися рано чи пізно, я просто занадто довго чекав. А тоді, фальшиві особові дані…

І Кремпін знову замовк.

— Пане Кремпіне, ви можете мені все розповісти. Я розмовляв з Оппенберґом, я знаю, що то ви…

— Ви говорили з Манфредом? — перервав він, у його голосі пролунало полегшення, наче хтось зняв із його серця важкий тягар. — Тоді ви знаєте, що єдиною метою було затримати зйомки в Белмана. Для цього я вигадав номер із прожектором. Камера застрахована, її б замінили на нову. Але не так швидко: ці нові, спеціальні камери, звукоізоляційні, постачають у триваліші терміни, особливо зараз. Тиждень чи два затримки, нам цього було б достатньо. Надто тепер, коли Вівіан десь запропастилася.

Оппенберґ, підступний щур! Він таки збрехав йому! Кремпін говорить про навмисні диверсійні плани, маніпулювання системою освітлення для виведення з ладу звукової кінокамери.

Рат відчув, що не може зосередитися на справі — надто багато думок роїться одночасно в голові, одна одну побиваючи.

— Що ви маєте на увазі? — запитав він просто аби не мовчати.

— Я хочу показати вам, що граю з відкритими картами. Я знаю, що я вчинив неправильні речі, і готовий за це відповісти. Але я не вбивця!

— Тоді навіщо ви переховуєтеся?

— Тому що ви мене переслідуєте.

Рат на мить замислився. Звучить переконливо. На кого полюють, як на вбивцю, той ховається. Залишається подякувати цим дурним виплодкам, газетярам!

— Можливо, — сказав у слухавку, — то було вбивство з необережности. Ви не хотіли, щоб прожектор когось убив. Але саме так сталося. За це ви теж маєте відповісти.

— Я зняв дріт перед тим, як поїхати геть, розладнав усе обладнання. Нічого не могло статися! Для мене це таємниця.

— Тоді приходьте до мене в Управління! Спокійно все обговоримо і розв’яжемо цю загадку.

Кремпін коротко гірко засміявся.

— По-вашому, я такий дурний? — запитав він. — Якщо я прийду до вас, ви мене заарештуєте. Ви нічого іншого не передбачаєте. Ось чому ви стежили за моєю квартирою.

— Ви мені раніше вже телефонували, — здогадався Рат. — Вчора, коли я був на Ґерікештрасе.

— Вітаю, пане комісаре! У вас інтуїція! Але не сподівайтеся, що я прийду на Алекс, у мене теж непогана інтуїція.

— Тоді розкажіть мені, що саме ви зробили? Як саме ви нахімічили з прожектором? Коли…

Сухе клацання, за яким у слухавці пролунало довге гудіння, засвідчило, що Фелікс Кремпін перервав розмову.

Рат із хвилину сидів зі слухавкою в руці, тоді ляснув долонею по столу і знайшов на візитці Манфреда Оппенберґа його домашній номер і зателефонував. Покоївка доповіла, що вельмишановного пана, на жаль, немає вдома, і вона очікує його сьогодні о пізній годині — ввечері в пана Оппенберґа важлива зустріч. Рат на разі опанував своє роздратування і застосував увесь чоловічий шарм, на який спромігся, на те, щоб дівчина виказала йому адресу й годину зустрічі.

У Рата залишався деякий час, і він скористався з нього, щоб повернутися на Ґерікештрасе. Зелений «Опель» стояв на тому самому місці, але цього разу — з іншою командою: Пліш та Плюм власними особами нудьгували, сидячи в машині.

— А ви що тут робите? — здивувався Рат. — Я гадав, ви частина моєї слідчої групи.

— Твоєї групи більше немає, — повідомив Червінскі, — Бьом забрав це розслідування собі. І спаскудив нам вихідний. До речі, він страшенно лютував, коли ніде не зміг тебе знайти.

— Я займався справою, — сказав Рат. — Крім того, ось я зараз тут.

— Брак енергійности тобі точно ніхто не закидатиме. Навпаки, — знавецьким оком скинув Червінскі на Рата. — Що тебе, насправді, посіло, — запитав він, — що ти мусив розквасити пику Франкові?

Рат знизав плечима.

— Просто не втримався, він спровокував мене.

— Мені він сказав, що ти накинувся на нього без причини.

— Бреше.

— Він либонь гнівається!

— Він іще не вгамувався?

— Анітрохи. «Я з ним порахуюся!», казав він, чи щось на кшталт того, я чув. Він налаштований рішуче, знаєш, тебе знищити.

— Мене досі ніхто не знищив.

— Ґереоне, чоловіче, — скрушно похитав головою Червінскі. — У тебе в Замку не так багато друзів, а таким ставленням ти собі життя точно не полегшиш. Франк розлючений, він хоче бачити, як ти спливатимеш кров’ю. І в нього на те є шанс: він у добрих стосунках із Бьомом, і подбає, щоб той зрушив дисциплінарну справу.

— А я в добрих стосунках із начальником поліції.

— Я й кажу: ти даремно не заводиш друзів у Замку! Трохи більше колегіальності не тобі б завадило, якщо дозволиш сказати. Так воно ведеться серед колег.

— Я колегіальний, — кивнув головою Рат. — Бачите: провідую вас тут. І навіть щось вам приніс.

Ґереон подав товстунові поставець «Генкельман», який він удома наповнив попередньо підігрітим м’ясним рагу, що була лишила Каті.

— Ось, — сказав він, дістаючи дві ложки. — Тушкованка з сочевицею за силезьким рецептом. Тут мають бути дві повноцінні порції. Якщо ви чесно поділитесь.

— Авжеж, — підбадьорився Червінскі, — відповідно до звання.

— І до маси тіла, — почувся зсередини машини голос Геннінга.

— А ти прийшов суто, щоб подбати про своїх людей?

— Ні, у мене є одна ідея. Ви наминайте рагу і пильнуйте тут. А я зараз повернуся.

Під знаком питання були два будинки. Рат обрав для початку той, що ліворуч. Почав просто з першого поверху. Йому відчинив сивий чоловік. Підозріливо подивився на прибульця.

— Кримінальна поліція, — представився Рат.

— Чого вам іще треба! — сходу перервав йому чоловік. — Я нічого не бачив, я вже казав це вашим! Я не сиджу пів дня при вікні і не давлюся на той будинок!

— Я не про будинок через дорогу, а про ваш будинок, — уточнив Рат, доброзичливим тоном. — Ви не помічали щось незвичне? Особливо продовж останніх двох днів?

Чоловік сердито подивився на нього.

— Ні, — сказав, і зачинив двері.

На решті поверхів результати опитування не відзначалися більшою продуктивністю: попри те, що мешканці там виявилися більш приязними, інформація була аналогічно вбогою. Йому не трапився ніхто, кого Рат міг запідозрити в наданні притулку Феліксові Кремпіну, і ніхто не кивнув на сусідів.

— Ви маєте на увазі, що він може в когось тут переховуватися? — запитав елегантний пан у сірому кардигані, що мешкав на четвертому поверсі. — Не марнуйте сили. Тут таких дурних немає. Попитайте краще в сусідньому будинку.

У сусідній кам’яниці Рат знову повільно піднімався з першого поверху і вислуховував відповіді, подібні до тих, що вже чув у першому будинку.

Дзвінок на третьому поверсі не дзвонив. Рат постукав у двері, ніхто не відповів. Він постукав знову.

— Ви можете скільки завгодно стукати — ніхто не відчинить.

Рат обернувся. У дверях квартири навпроти стояла жінка з широко розплющеними очима на пухкому округлому обличчі.

— Чому так?

— Бо там ніхто більше не мешкає.

Рат зацікавився.

— Там ніхто не мешкає? Відколи?

Жінка розвела руками:

— Поліцаї прийшли два чи три тижні тому й випхали Зайфридів на вулицю. Вони кілька місяців оренду не сплачували.

— І не знайшлося нових орендарів?

— Якщо Оппенберґ стільки править за комірне, скільки оце нам, то я не дивувалась би, що ніхто не зголошується.

— Оппенберґ?…

— Господар.

Рат кивнув.

— Ви нічого не помічали впродовж останніх днів? Бував хтось у порожній квартирі?

— Не так, щоб я знала. А чому ви питаєте?

Рат показав своє посвідчення. У жінка вигляд був спантеличений.

— Ви маєте на увазі того чоловіка, що ви шукаєте? Я не знаю… Було б нахабством ховатися в будинку навпроти. Але як би він потрапив у виселену квартиру?

Рат натиснув на клямку і двері прочинилися — квартира не була замкнена.

Жінка зацікавлено спостерігала.

— Дякую, — обернувся до неї Рат, — ви мені дуже допомогли.

Їй знадобився деякий час, щоб уторопати, після чого вона повернулась до себе і повільно зачинила за собою двері.

Рат увійшов у порожню квартиру. Тут насправді не залишилося жодних меблів, тільки телефон на підлозі в передпокої. На пожовклих шпалерах чітко вирізнялися контури там, де апарат колись був встановлений. У квартирі відгонило застарілим цигарковим димом.

Вікна вітальні виходили просто на вулицю. Глянувши у вікно, Рат зрозумів, що він не помилився. Трохи вихилившись, він побачив зелений «Опель» внизу, на узбіччі. А в будинку навпроти він міг ясно бачити вікна квартири, яку оглядав учора. Він навіть міг бачити телефон.

Те, що шукав, Рат знайшов у колишній спальні Зайфридів. Кремпін залишив по собі небагато слідів — кілька недопалків у порожній жерстяній банці. Але цього має криміналістам вистачити. Що ж до нього самого — йому байдуже, він уже дізнався достатньо. Треба вшиватися, перше ніж тут почнеться метушня і прибуде особисто Вільгельм Бьом. Рат спустився на вулицю і постукав у дах опеля. Червінскі опустив бічне скло.

— Смакувало? — запитав Рат.

— Дякую, — Червінскі простягнув йому порожні мисочки.

— Не треба, — похитав головою Рат. — Мені це зараз ні до чого. Можеш завтра принести на роботу?

— Авжеж, — посміхнувся Червінскі. — До речі, було дуже смачно. Хто так добре куховарить у тебе вдома?

— Мій секрет. Але я скажу вам щось цікавіше. — Рат нахилився так, щоб Геннінг теж міг чути. — Якщо ви хочете заробити бонуси в начальника, зателефонуйте до Замку — нехай сюди їдуть криміналісти. Квартира Зайфридів на третьому поверсі.

Червінскі витріщився на нього, як чорт на попа.

— Кремпін, — пояснив Рат. — Боюся, що ми всі ці дні стежили не за тим боком вулиці.

Знайти місце для паркування на Потсдамській площі в цю годину було не так просто, на вокзалі теж не було де стати. Рат проїхав трохи по вулиці повз «Хаус Фалерлянд» і припаркувався навпроти «Европа Хаус» просто під подвійним знаком з назвою вулиці: на одному перекреслений старий напис «Кеніґґретцерштрасе», а над ним новенький сніжно-білий знак із новою назвою «Штреземанштрасе». Рат пригадав похмурий осінній день, коли поширилася звістка про несподівану смерть Штреземана, пригадав також своє особисте глибоке розчарування. Хоча Ґереон мало цікавився політикою, він відчув, як щось зламалося, померло щось більше ніж просто людина, ніж просто міністр закордонних справ. Цей чоловік був суворим, але турботливим батьком для Німеччини, і Рат не бачив нікого, хто наразі міг би посісти його місце, місце сильного політика, який по-справжньому любив свою країну, а не поширював цей порожній пафос, яким окремі німецькі громадяни прикривають своє почуття меншовартости, і не горланив люті гасла, що їх нацисти Геббельса вважають за патріотизм.

Повертаючись пішки назад до Потсдамської площі, Рат намагався уявити, що відбуватиметься на Ґерікештрасе. Він не дочекався приїзду колег криміналістів, залишивши на місці Пліша і Плюма.

Бьом, ясно, буде роздратований. По-перше, тому, що сам не виявив схованку Кремпіна, по-друге, тому, що Рат йому знову вислизнув з-під носа. А Кремпін нічого й не робив, щоб уникнути розкриття свого сховища. Рат точно знав, коли Фелікс Кремпін пішов із тієї квартири. Вчора. Коли Мертенс і Грабовскі пішли поїсти, а їхній заступник комісар Ґереон Рат покинув спостережний пункт і попхався в квартиру людини, яку мав вистежувати на вулиці. Тим часом той, кого розшукували, все це спостерігав. Кремпін зателефонував до своєї квартири, щоб переконатися, що шлях вільний. А тоді залишив свою схованку, що стала небезпечною пасткою, з огляду на спостережний пункт поліції просто під дверима. Рат щодо цього сплохував. Ніхто цього не знав, і не було потреби комусь про це звірятися, але Ґереон пообіцяв собі якось надолужити за помилку.

Коли він перейшов площу перед вокзалом, з паркувального майданчика виїхав невеликий BMW, звільнивши ідеальне місце для «Б’юїка». Повз «Пшор Хаус», розташований просто на Потсдамській площі, Рат проїжджав неодноразово, але ніколи не бував у самому закладі. У напівтемній, облицьованій деревом обідній залі хвилями тягнулися тютюновий дим і пивний дух. Рат зупинив кельнера, що, балансуючи, ніс тацю, заставлену кухлями пива, і запитав про сьогоднішню зустріч.

— Ви маєте на увазі власників кінотеатрів?

Рат кивнув.

— Отам, — кельнер головою показав напрямок. — Повз буфет, а тоді великі двері праворуч. Але вони вже почали.

— Не хвилюйтеся, — заспокоїв його Рат. — Найцікавіше завжди буває в кінці.

Він відчинив пілку подвійних дверей, до яких його скерував кельнер, і скинув оком на потилиці присутніх людей над спинками крісел у залі середнього розміру. Всі слухали промовця, що стояв на підвищенні в глибині зали. Коли Рат увійшов, кілька голів повернулися, показавши зацікавлені обличчя. Він швидко зачинив масивні дубові двері. Тепер ззовні майже не було чути ані гамору голосів, ані дзенькання кухлів.

Увага глядачів повернулася до оратора, ніхто не звертав уваги на прибульця. Рат роззирнувся, однак Оппенберґа ніде не побачив.

Ґереон повільно йшов між рядами столів, обережно заглядаючи в обличчя слухачів, так, щоб не привертати їхньої уваги. Це було нескладно, оскільки всі дивилися на оратора. Він розповідав щось про мистецтво кіно і про те, що звукові картини знищують це мистецтво, тобто, що поява і поширення звукових фільмів означає смерть кіномистецтва. Рата не надто хвилювала ця тема. Він любив кіно таким, яким знав його раніше, особливо коли в кінотеатрі працював хороший оркестр, а не просто органіст чи піаніст. Нові, звукові картини, про які йшлося, були чимось геть іншим. Йому нічого не говорили гасла протесту проти звукового кіно, що лунали з мікрофона, проте він не уникнув гіпнотичного впливу дещо грубого, але приємного голосу. Ратові приємно було вже те, що промовець не висував жодних політичних гасел, а обмежився протестами проти звукового кіно.

Зала була заповнена вщерть. Рата здивувало, що стільки власників кінотеатрів вийшли на барикади проти звукового кіна. Хіба поява звуку не стала кроком уперед? Хіба їм не слід бути з того щасливими? На стінах висіли плакати, деякі з яких він уже бачив у вітринах кінотеатрів.

«Звуковий фільм — це смерть кіномистецтва».

«Кінотеатри вмирають, коли фільми починають розмовляти».

Нарешті він виявив Манфреда Оппенберґа — той сидів за столиком у першому ряду, задумливо підперши рукою сиву голову.

Чоловік на підвищенні завершив промову, і слухачі почали йому аплодувати.

Рат скористався з тимчасового заворушення, і почав пробиратися до столу Оппенберґа. Однак, перше, ніж Ґереон до нього дістався, продюсер підвівся, потиснув руку промовцеві, який щойно спустився з ораторської трибуни, а тоді сам на неї виліз.

Рат зітхнув. Тепер він був змушений слухати промову.

— Добрий вечір! — привітався з ним хтось.

Рат обернувся. Йому простягав руку попередній доповідач — високий і стрункий, не старший двадцяти п’яти чи двадцяти шести. Певна харизма, яку він випромінював навіть звіддаля, зблизька відчувалася ще сильніше: один із тих, що, увійшовши до кімнати, одразу опиняються в центрі уваги.

— Приємно бачити вас, хоч трохи й запізно, — мовив він теплим, ледь хрипкуватим голосом. — Нам потрібна будь-яка підтримка. Я… я не можу пригадати, яким кінотеатром ви зараз керуєте.

— Я з Алекса, — показав йому посвідчення Рат. — Я прийшов, щоб поговорити з паном Оппенберґом. Приватно, — додав він у відповідь на запитальний погляд чоловіка.

— Тоді присаджуйтеся, доки пан Оппенберґ виступає, — сказав той, показуючи на порожній стілець за столом у другому ряду. — Бажаєте, щоб вам подали що-небудь із напоїв?

— Дякую. Проти пива не заперечував би.

Рат влаштувався за столом. Вдячно прийняв пиво, яке подав йому кельнер, і став слухати.

Оппенберґ захищав звукове кіно. Не дивно, з огляду, що він сам перейшов на звук. Звісно, перевести весь процес на нову, дорогу технологію непросто й недешево, визнавав він. Однак іншого способу немає. Хто не встигає на поїзд, залишається стояти на вокзалі. Помітивши, що аудиторія не надто схвально сприймає його просторікування, Оппенберґ майстерно змінив риторику.

— Безперечно, «Монтана Фільм» і надалі продукуватиме високоякісні картини в жанрі німого кіно, мистецтва кіно, яким ми його знаємо, — запевнив він. — Ми будемо раді постачати такі картини у ваші кінотеатри.

Він не бачить суперництва між звуковим і німим кіно, вів далі Оппенберґ.

— Кожна форма мистецтва має право на існування, і кожна форма знайде свою аудиторію і свої театри.

Потім, коли він перейшов до технічних і ліцензійних аспектів звукового кіно, Рат уже мало що міг зрозуміти.

— Ми всі знаємо, — зазначив Оппенберґ, — що питання механічного чи оптичного звукозапису є не тільки технічним, але також — і перш за все — питанням патентним. Триває боротьба за патенти й ліцензії, за домінування і монополії, і боротьба ця боляче зачіпає всіх нас — кіномитців, власників кінотеатрів і глядачів!

Оппенберґ ковтнув води і скинув оком на залу, оцінюючи дію своїх слів.

— Що вас турбує, панове, — повів він далі, — це невизначеність: у які технології вам слід інвестувати. І, повірте, я не просто розумію ваше невдоволення, я щиро його поділяю! Чому, встановлюючи у своєму кінотеатрі техніку «Вестерн Електрік», ви втрачаєте можливість відтворювати вітчизняні фільми? І, якщо обираєте проєктори для звукової кіноплівки, чому ви маєте раптом втратити можливість показу американських фільмів? Або маєте платити високі ліцензійні внески? Окрім усіх витрат, які ще тягне за собою звуковий фільм. Такий стан речей — дозвольте ствердити дуже чітко — такий стан речей є незадовільним! Не тільки для вас як дистриб’юторів кіно і для мене як продюсера кіновиробництва, ні, перш за все — такий стан речей незадовільний і абсолютно неприйнятний для тих, для кого ми всі, хто тут зібрався, невтомно працюємо — для наших глядачів!

Попри окремі невдоволені вигуки, що пролунали раніше, завершення промови зала зустріла в цілому схвально, більшість власників кінотеатрів аплодували, хоча й стримано. Оппенберг коротко подякував зійшов із подіуму.

Він скоріше зрадів, ніж здивувався, побачивши Рата, і жодним відрухом не виявив наміру уникнути комісара — навпаки, підійшов просто до його столу.

— Пане Рат! Який сюрприз! Сподіваюся, ви з добрими новинами!

Перш ніж Рат устиг відповісти Оппенберґу, попередній промовець узяв продюсера за руку і подякував йому за виступ.

— Які питання, любий Маркарде! Це наш спільний інтерес, — запевнив його Оппенберґ. — Ми всі в одному човні — хоч кінодистриб’ютор, хоч кінопродюсер!

— Я сподівався, що ви більш конкретно висвітлите мистецький бік справи, — зауважив Маркард. — Хіба не про це ви найперше вболіваєте як творець фільму?

Його дивовижний голос лунав тепло і заспокійливо, хай навіть він висловлював невдоволення.

— Що ж… — Оппенберг здавався трохи збентеженим. — Ви знаєте, пане Маркарде, кожен має право на свою думку. Проте для мене важливо, щоби ми разом упоралися з тими викликами, що їх звукове кіно ставить перед нашою галуззю. Вас теж, мій любий Маркарде, це має цікавити, з вашою копіювальною фабрикою і орендою. Ми не можемо віддати все в посесію УФА.

— Мені завжди йшлося про мистецтво. Тільки заради цього я займаюся кінотеатрами. Вам пощастило — ви оділяєте нас власними картинами, роблячи те, на що мені, на жаль, бракує хисту.

— Мистецтво кіно, яким ми його досі знали, на сьогодні, безперечно, досягло високого розквіту. Проте, я впевнений, звукове кіно створить власну форму цього мистецтва, — заявив Оппенберґ. — Ми вже працюємо над цим.

— У будь-якому разі, я сподіваюся, ви й надалі тішитимете нас справжніми картинами.

— Я завжди відданий своїй аудиторії, пане Маркард, — сказав Оппенберґ і показав на Рата. — А зараз прошу мене вибачити. Пан Рат прийшов сюди, щоб поговорити зі мною.

— Рат? — здивовано підняв брови Маркард. — Чи не ви розслідуєте смерть Бетті Вінтер?

Рат кивнув.

— Пишуть, що той нещасний випадок можливо, насправді, виявитися вбивством. Ви вже маєте слід у цій справі?

Рат похитав головою.

— Розслідування тільки починається.

— Маркарде, з вашого дозволу… — Оппенберґ потягнув Рата вбік і повів його до гардеробу.

Тема, на яку повернула розмова, йому явно не сподобалася — надто в присутності сторонньої особи.

— Якщо ви навмисне завітали по мене сюди, у вас мають бути новини, — почав він, чекаючи на своє пальто.

— Це як глянути. Для мене це новина, а для вас, гадаю, нічого нового.

Оппенберґ, здається, замислився над словами Рата, але гардеробник стривожив його думки, подавши продюсерові важке зимове пальто з хутряним коміром, вкупі зі шкіряними рукавичками і капелюхом.

— Їдьмо в «Еспланаду», — запропонував, надягаючи пальто. — Там нам не перешкоджатимуть поспілкуватися.

Рат не міг так довго чекати.

— Я розмовляв із Кремпіном, — почав він, переходячи Потсдамерштрасе.

— Ага, то ви його знайшли!

— Ні, він мене знайшов, — подивився Рат в обличчя Оппенберґу, але не побачив там жодних емоцій. — Він телефонував мені.

— Де він? — поцікавився Оппенберг.

— Не знаю. У будь-якому разі, більше не у вашій квартирі.

— Перепрошую?

— Порожня квартира на Ґерікештрасе. У вашому багатоквартирному будинку. Не вдавайте, буцімто ви цього не знаєте!

— Присягаю вам, пане Рат, я не мав уявлення. Мені належать кілька будинків на цій вулиці. Навіть той, де мешкає Фелікс.

— Облиште! Він хімічив із системою освітлення на ваше замовлення, тож ви дали йому притулок.

— Я справді ні сном, ні духом.

— Пане Оппенберґ, ви й раніше брехали мені, то як я можу вам повірити? Я можу працювати з вами тільки за умови, що можу довіряти!

Рат говорив дедалі голосніше. На них озиралися перехожі.

— Перш за все, опануйте себе, — закликав Оппенберґ. — Обговорімо все як дорослі люди. І не посеред вулиці.

Він узяв Рата за руку і потягнув його по Бельвюштрасе.

— От сядемо в «Еспланаді», вип’ємо для початку по келишку, і спокійно все обговоримо.

Незабаром вони сиділи в ніші готельного бару і чекали на пляшку вина, яке, щойно увійшовши, замовив Манфред Оппенберґ. Схоже, продюсера тут усі добре знали.

— Отже, — почав Оппенберґ обережніше, ніж перед тим на вулиці, — розкажіть спокійно, що вам наговорив Кремпін і чому ви так засмутилися.

— Тому що ви мені збрехали! Ви підіслали свою людину до Белмана з наміром влаштувати саботаж. Кремпін мав завдання затримати зйомки.

— Затримка зйомок це не саботаж.

— А як ви називаєте обвалення прожектора вагою в центнер на дорогу звукову кінокамеру?

Оппенберґ видавався щиро здивованим.

— Він таке намірявся зробити?

— Не треба зі мною лицемірити! Ви були ініціатором: Кремпін діяв у Белмана за вашим дорученням!

— Але, запевняю вас, я нічого не знав про такі плани. Фелікс був цілковито вільний у своїх діях. Він мав затримати зйомки, це правда. Але як саме — це залежало від нього, — похитав головою Оппенберґ. — Фелікс випробував усі способи, навіть до Вінтер підсипався, однак…

— А коли нічого не спрацювало, він вигадав камеру! А вас не поінформував?

— Я не знаю. Насправді було й без того вже запізно. Белман ніби носом лихо учув — мерщій весь баласт за борт, повністю зупинив зйомки нового пригодницького фільму з Віктором Майснером — і все для того, щоб мерщій нафільмувати звукову сентиментальщину з Вінтер.

— А цього ви допустити не могли…

— Просто наш фільм мав вийти в прокат раніше, ось у чім річ. «Вражений блискавкою» — цілковито навий жанр кіно, божественна любовна комедія. «Божественна» треба розуміти буквально. Я купив книжку рік тому. Потім, впродовж осені, переробляв рукопис на сценарій звукового фільму. Тим часом Белман, мабуть, якось рознюхав, і вирішив усе мені перепаскудити своїм черговим «творінням»… І ось тепер проблема зі зникненням Вівіан… Я близький до відчаю!

— Ви настільки наблизилися до відчаю, що поставили під загрозу життя актриси! Я вас застерігав: якщо ви причетні до вбивства, я більше не зможу зважати на наше… нашу дружбу. Навіть якщо ви оприлюдните деталі цієї дружби.

— У вас надміру буйна уява. Я не знаю, що планував Фелікс, але я впевнений, що не вбивство.

— Тоді ми назвемо це вбивством із необережности.

— У цьому швидше звинуватять Віктора Майснера, якщо я правильно розумію, про що пишуть газети.

— Не треби плутати грішне з праведним! Нещастя не сталось би без падіння прожектора. А це стало наслідком маніпуляції зі системою освітлення.

— Виключено, — похитав головою Оппенберґ. — Він би такого зроду не допустив.

— Тобто?

— Фелікс ніколи не поставив би під загрозу життя людини. Хоч би що він підстроїв із тим прожектором, повірте, він облаштував усе ідеально.

— І через те, що все було ідеально, Бетті Вінтер опинилася в морзі?

— Я не знаю, чому вона там опинилася, — знизав плечима Оппенберґ. — Ви маєте з’ясувати це, ви розслідувач у цій справі!

Кельнер приніс червоне вино і наповнив келихи. Оппенберґ підняв свій:

— Повірте, я докладу всіх зусиль, щоб вас підтримати.

— Чому я маю вам вірити, якщо ви брехали мені раніше? — спитав Рат, коли кельнер пішов.

— Я вам не брехав. Можливо, не сказав усієї правди, але то інша річ.

— Чому ви не сказали мені, що володієте будинками на Герікештрасе?

— Мені не спало на думку, що це так важливо.

— А порожня квартира? Хіба не очевидно було, що Кремпін там ховається?

— Просто під носом у поліції, що стежить за його квартирою? Не думаю, що це очевидно. Скоріше — неймовірно.

— Гаразд, — більш примирливо сказав Рат, визнаючи, що, можливо, Оппенберґ має слушність. — У будь-якому разі, у майбутньому ви маєте мені казати навіть те, що самі вважаєте неважливим, інакше наша співпраця не буде дієвою. Не думайте, буцімто ви можете маніпулювати мною, як вам заманеться!

Оппенберг заспокійливо підніс руки.

— Любий мій Рате, мені шкода, якщо у вас склалося хибне враження щодо мого ставлення. Я зроблю все можливе, щоб ви могли розв’язати свою справу. Якщо, звісно, ви виконуєте свою частину домовленості. Ви нічого не дізналися про місце перебування Вівіан?

Рат не одразу знайшов, що відповісти на безцеремонність, з якою Оппенберґ повернувся до свого приватного інтересу.

— Якщо говорити про домовленість, то я виконав зі свого боку більше, ніж ви зі свого.

Оппенберг кивнув і сягнув до своєї внутрішньої кишені.

— Ваша правда, — він поклав на стіл п’ять банкнот по двадцять марок. — Візьміть, це аванс.

Рат дивився на гроші. Вони б йому аж ніяк не завадили — машина обходилася недешево, гроші з конверту, який він знайшов у поштовій скриньці наприкінці літа, значною мірою були витрачені на покупку. Але щось у ньому повставало проти Оппенберґа, який, напевне, вважав, що всі проблеми можна владнати грошима. Він відіпхнув купюри по столу:

— Я гадав, що ми друзі.

Оппенберґ забрав гроші і сховав назад у кишеню.

— Як скажете. Тоді поділіться тим, що ви дізналися про Вівіан Франк.

— Її остання поїздка на таксі, — почав Рат. — Від миті, коли вона вийшла зі своєї квартири.

— Того дня, коли вона поїхала в гори?

— Вона в жодні гори не поїхала. Вона навіть не поїхала на вокзал, хоча спакувала валізи і взяла їх із собою в таксі.

Розповідаючи, він збагнув, що так і не запитав Зільке, таксиста, що сталося з валізами Вівіан Франк. Рат тоді надто зосередився на незнайомцеві, який чекав на розі.

— То куди вона поїхала? — запитав Оппенберґ.

— Вільмерсдорф, Гогенцоллердам. Це вам про щось говорить? Вівіан когось там знає? Актора? Може, продюсера?

Оппенберґ похитав головою.

— У тому районі? Не так, щоб я знав.

— Її хтось там зустрічав. Якщо ви підберете кілька світлин знайомих Вівіан, я можу знову навідатися до таксиста — можливо, він впізнає того чоловіка.

— Це без проблем.

— Гаразд. Я зв’яжуся з вами.

Рат вийшов з-за столу, не пригубивши вина.

## Понеділок. 3 березня 1930 року

17

Демони десь пішли.

Він ніколи не знав, у який момент це станеться. Але наставав час, і вони просто зникали з його снів, так само несподівано, як прийшли.

Він спав спокійно, але прокинувся трохи дочасно, будильник на нічному столику мав ось-ось задзвонити. Рат вимкнув будильник і встав. О п’ятій тридцять він сидів із чашкою кави за кухонним столом і розмірковував. З вітальні стиха долинало фортепіано Дюка Еллінгтона. Він відкрив нотатник і записав, що хотів би зробити впродовж дня. Йому потрібен був насичений графік. Особливо сьогодні. Розенмонтаґ — Трояндовий понеділок. «Слава Кельну! Карнавал!»

Його перший Розенмонтаґ у Берліні. Рат був щасливий, що йому не бракує роботи. Він випив іще одну чашку кави і викурив цигарку, а тоді рушив. Дорогою до Шенберґа він заїхав на бензоколонку на Йоркштрасе і заправив повний бак. На Херускерштрасе він прибув о пів на сьому, і вагався, чи пристойно так рано тривожити людей. Однак виявилося, що вся родина вже розбіглася. Крім матері.

— Я, натомість, мушу вставати раніше за всіх, — похвалилась вона. — Мій Фрідґельм уже вийшов.

Рат дав їй свою картку і попросив переказати чоловікові, щоб терміново подзвонив.

— Скажіть йому, щоб попросив з’єднати з цією лінією, — додав він і записав свій домашній номер. — Найкраще ввечері, з шостої години.

Жінка дивилася на літери й цифри так, наче то ієрогліфи.

— Ми не можемо дозволити собі телефон. А в перукарні внизу беруть два грошики, у Блюма, кровосиса.

Рат пошукав у кишені і, видобувши п’ятдесят пфенігів, поклав монетку в її простягнуту руку.

— На випадок, що не той номер наберете, — пояснив він. — Але я можу покластися на вас? Справа дуже важлива.

— Безперечно, комісаре.

І жінка зачинила двері. «Груба шкуринка, жорстка серцевинка»[23], подумав Рат. Але, либонь, усе перекаже.

У нього ще не було світлин, щоб показати їх таксистові, але питання про багаж не давало Ратові спокою. Адже він мав би його кудись завезти — важко уявити собі, що водій виставив дві важезні валізи просто на тротуар поруч із Вівіан Франк, коли вона вийшла на Гогенцоллерндам.

Він також заїхав зранку в Марієнфельде, де сподівався спокійно пошукати самотужки той дріт, про який згадував Кремпін, та цей план не здійснився. Якщо під час його останнього візиту студію охороняла поліція, то цього разу Рата зупинив приватний охоронець — як у Бабельсберзі, але без уніформи. І набагато дружелюбніший. Чолов’яга приклав вказівний палець до вуст і показав на червоне світло над дверима. Рат кивнув і нічого не сказав. Він уже знав, що звукоізоляція в скляному будинку не ідеальна. Проте він витягнув поліційне посвідчення, і охоронець кивнув йому навзаєм. Рат почастував чолов’ягу «Оферштольцом», і вони мовчки закурили.

Їхні цигарки ще диміли, коли світло над дверима згасло. Рат замало здригнувся, коли раптом до нього озвався абсолютно мовчазний до цього охоронець.

— Зараз ви можете зайти, але спершу загасіть цигарку. Небезпека пожежі.

Рат зробив іще одну затяжку, притоптав недопалок на бетонній підлозі і зайшов у павільйон.

Всередині було щось від будинку з привидами. У кімнаті з каміном усе налаштували як слід, навіть підновили паркет там, де впав масивний прожектор. Однак найбільше Рата вразило, що біля каміна стояли і розмовляли двоє людей. На чоловікові був той самий костюм, що на Вікторові Мейснерові три дні тому, а на жінці — зелена вечірня сукня, точнісінько така, у яку була вбрана Бетті Вінтер у мить своєї смерті.

Підійшовши ближче, Рат вловив уривки іноземної мови, і прислухався уважніше. Двоє акторів розмовляли англійською.

— Оце несподіванка! Не знав, що поліція береться до роботи о такій ранній порі.

Рат обернувся. З темряви під світло юпітерів вийшов Гайнріх Белман і наблизився до Рата.

— Маєте якісь новини? — запитав продюсер, потискаючи Ратові руку. — Чи правильними були мої здогади? Оппенберґ доклав свої брудні руки до цієї трагедії?

— Ви насправді знаєте Вівіан Франк?

— Оппенберґову шелихвістку? До чого це питання?

— Отже ви її знаєте. Ви можете мені сказати, де вона зараз?

— Що вам наплів Оппенберґ? Що я перенаджую в нього його третьосортних актрис? Красно дякую! Така шльондра, як Франк, мені й задарма не потрібна!

— Її «Лють» була доволі успішною…

— Бо вона там вистрибувала напівголою через сценки. Це мотлох! Бетті не було потреби до такого вдаватися! Жодна з моїх актрис цього не робить! Якщо від Оппенберґа тікають дівчата, останнє місце, де варто їх шукати, це в мене!

Рат кивнув. Здається, Белман нічого не знає про місце перебування Вівіан Франк. Час змінити тему:

— Насправді я тут з іншої причини. Я маю ще раз поговорити з паном Люденбахом, і уважніше оглянути місце, де був тоді встановлений прожектор.

— Ви не можете цього робити під час зйомки, — запротестував Белман.

— Правильно. Ось чому ви не заперечите проти невеличкої перерви.

— На скільки часу? Ви знаєте…

— «… час — це гроші», — закінчив речення Ґереон. — Для мене теж. Тож не барімося. Де ваш головний інженер з освітлення?

Белман знехтував із подальших заперечень і покликав Дреслера, який саме розмовляв зі звукорежисером.

— Ми на деякий час робимо паузу, — повідомив режисерові продюсер. — Комісар хоче знову видертися з Люденбахом на освітлювальні риштовання.

Дреслер хотів було заперечити, але побачивши вираз обличчя Рата, замовк, і знову зник у мороці павільйону. Два актори вийшли з декорацій і наблизилися, зацікавлені тим, що відбувається.

— What’s going on?[24] — запитав актор.

— Short break,[25] — відповів Белман і показав на Рата. — Because of the Prussian Police.[26]

Белман оздобив свою англійську сильним німецьким акцентом. Зустрівши питальний погляд Рата, він представив чоловіка.

— Кіт Вілкінс, виконавець головної чоловічої ролі в «Thunder of Love»[27].

— Nice to meet you,[28] — Вілкінс потиснув руку комісарові, перш ніж зникнути за лаштунками.

У Рата склалося враження, що актор хоче скористатися з несподіваної паузи, щоб трохи підняти рівень кокаїну в своєму організмі.

Коли актриса простягала Ґереонові руку, він подивився на неї, як на тінь із потойбіччя. Нехай вона не була сестрою-близнючкою Бетті Вінтер, жінка безперечно належала до того самого типу, що й небіжчиця. Хіба що ця була молодшою. І вродливішою. Рат уже намагався змобілізувати свої навички в англійській, щоби бодай відповісти на привітання, коли вона озвалася німецькою.

— Дуже приємно. Ева Креґер, — представилась вона.

Рат подивився на неї дещо спантеличено. Актриса всміхнулася.

— Я виросла двомовною, — пояснила вона. — Мій батько — торговець із Гамбурга, а мати — артистка естради з Бостона.

— Ева має все, щоб стати зіркою міжнародного рівня, — вступив Белман. — Але не з цим прізвищем; ми шукаємо для неї щось більш витончене. «Thunder of Love» її перший великий фільм.

— Ви знімаєте також англійське кіно?

— «Thunder of Love» — це англійська версія «Бурі кохання», — пояснив Белман.

Побачивши Ратів запитальний погляд, він знизав плечима і додав:

— Якщо ви хочете бути учасником міжнародного ринку звукового кіно, маєте пропонувати кілька мовних версій. Принаймні — англійську, для американського і британського ринків: щоб уполювати одразу двох жирних зайців, якщо можна так сказати.

Актриса повернулась і рушила за колегою за лаштунки. Ззаду її взагалі не відрізнити було б від Бетті Вінтер.

Ніби прочитавши думки Рата, Белман сказав:

— Ми взяли Еву також як дублерку для Бетті. Щоб зрештою дознімати «Бурю кохання»…

— «…ваш борг перед великою Бетті Вінтер», — перервав йому Рат.

Якщо Белман і помітив сарказм, то свідомо ігнорував його. Натомість кивнув на потвердження.

— Ми спромоглися дотриматися графіку зйомок, завдяки тому, що повноцінно працювали на вихідні. Сьогодні вдень починаємо монтаж. Часу обмаль, прокатники нам уже повні вуха протуркотіли, щоб випустити фільм раніше, ніж планувалося. Кінотеатри аж плачуть, щоб уже чимшвидше перерізати стрічку на прем’єру. — Він зітхнув. — Ох, якби ж то Бетті до цього дожила!

Без насильницької смерті Бетті, і перш за все без видовищної пресконференції, яку Белман влаштував із приводу цієї смерті, навколо майбутньої прем’єри, безперечно, такий ажіотаж би не виник, подумав Рат, але залишив ці міркування для себе.

— Отже, завдяки Еві Креґер, ви вполюєте навіть не двох, а трьох жирних зайців, — натомість сказав він уголос.

— Тобто?

— Тобто, якщо дублерку Бетті приймуть як Бетті номер два, у майбутньому можна буде знімати з нею всі оригінальні версії. І англійські теж.

— Справді, — відказав Белман, зачеплений за живе заувагою Рата. — Багатомовність — одна з багатьох переваг, які нам приносить Ева.

— І, як дебютантка, вона, ймовірно, також отримує менше, ніж велика Бетті Вінтер. Ви обладнали непоганий ґешефт!

— Не знаю, чого ви намагаєтеся досягти своєю безпардонністю, пане комісаре, — обурився Белман, побуряковівши від останніх слів Рата.

Голос його пролунав трохи здушено, наче він не наважився випустити свій гнів.

— Але якщо ви намагаєтеся щось мені закинути, будьте обережним — у мене хороші адвокати.

Щодо цього Рат не сумнівався. Він знизав плечима.

— Ніхто нічого вам не закидає. Мене хвилюють тільки факти. Якщо я неправильно оцінив розбіжності в розмірах гонорарів, ви можете показати мені контракти.

— Перш ніж перевіряти мою компанію, вам би варто поцікавитися конторою Оппенберґа! — Белман уже не контролював свій гнів. — Цьому євреєві можна підсилати до мене диверсантів і вбивць, а я тим часом маю дозволити, щоб ви ставилися до мене як до злочинця?!

— Ви належите до тих, хто вважає злочинним усе, до чого причетні євреї?

— Не треба все переводити на цю тему! Ви мене, жертву, виставляєте на поталу, а справжніх злочинців залишаєте поза увагою, ось про що йдеться! Але у вас теж є начальство, пане Рат! Я не дозволяю себе зневажати! Вам теж слід знати якісь межі!

— Я завжди дію в межах своїх повноважень. А іноді також поза ними.

Рат дивився Белману просто в очі. Нарешті йому таки вдалося виманити хитруна з його схованки. На жаль, їх потурбували.

— Ви хочете зі мною поговорити, пане комісар?

Люденбах, головний освітлювач, стояв поруч із ними — наче з-під землі вигулькнув і трохи роздратовано щулив очі на начальника. Той, своєю чергою, люто глипав на комісара, як бойовий собака, готовий до нападу. Тоді Белман ніби натиснув на який перемикач в голові, і моментально опанував себе.

— Гаразд, комісаре, я даю вам пів години, — сказав він. — Якщо ви затримаєте зйомки на триваліший час, я запитаю у вашого керівника в Управлінні, чи не перевищуєте ви своїх компетенцій. Гм… Цікаво, взагалі, що іще ви тут, у нас, шукаєте.

— Ці турботи, пане Белмане, полиште на мене, — комісар доброзичливо всміхнувся у відповідь. — Я дуже вам дякую, і ціную вашу співпрацю. А зараз, коли ваша ласка, я хотів би поговорити з паном Люденбахом наодинці.

Рат узяв головного освітлювача за тендітне плече і відвів вбік. Белман ображено спостерігав, як вони віддаляються, а тоді рішуче кинувся геть — імовірно, телефонувати своєму адвокатові.

— Бачу, ви зробили повний лад в освітлювальній системі, — почав Рат. — Ви нічого нового не помічали?

— Що ви маєте на увазі? — стенув плечима головний освітлювач.

— Може, бракувало ще чогось, крім різьбових болтів? Або якусь деталь виявили в неналежному місці? Прут, стрижень, дріт… не знаю, щось підозріле…

— Дріт?

— Так, наприклад.

— Ну, не саме на прожекторі, але на знімальному майданчику, щось таке було… Тонкий дріт, ледь помітний. Його, власне, помітили тільки вчора — коли колеги перевіряли спецефекти. Через той дріт спеціальним важелем мав запускатися ефект грому, але дріт якимось чином розірвався — напевне, не витримав напруги від розтягнення. Його розірвало і закинуло на освітлювальні риштовання. Іншого пояснення, як він туди потрапив, я не знаходжу.

Рат насторожився.

— Ви могли б мені показати той важіль? І той дріт?

— Ви що, думаєте, буцімто… — Люденбах рішуче похитав головою. — Ні, ні! Якби той дріт ударив прожектор навіть із усієї сили, її б не було достатньо, щоб зірвати підвіску. Ні за що!

— Ви просто покажіть мені все це, — Рат аж рипнув зубами. Він ризикував знову втратити витримку з цим чоловіком. — Будь ласка.

Люденбах розвернувся, і Рат пішов за ним. Принаймні, цього разу вони не видиралися на риштовання. Освітлювач привів його до стіни з прикріпленим до неї великим важелем, подібним до тих велетенських механізмів, які застосовують для переведення стрілок чи поворотних сигналів на залізниці.

— Макс, вийдеш на хвильку? — гукнув Люденбах у темряву, і за мить до них вийшов кремезний чоловік. Подібно до Люденбаха, він теж був у халаті, але це робило його схожим скоріше на різника.

— Надобридень! — привітався він, і Рат одразу впізнав дуйсбурзький діалект, на який завжди переходила його мати, коли бувала розлючена або п’яна — обидва стани траплялися нечасто.

— Ти вчора вранці знайшов отой дріт на знімальному майданчику. Комісара цікавлять подробиці. Покажи йому все. Мені треба повертатися до роботи.

Ледь промовивши, освітлювач моментально зник. Чоловік, якого Люденбах назвав Максом, кивнув і простягнув Ратові руку.

— Кріґ, — представився він.

— Як[29]?!

— Макс Кріґ.

— Гаразд, пане Кріґу, — Рат показав на прилад на стіні. — Могли б ви найперше пояснити мені, що це за важіль. І що то за дріт?

— Строго кажучи, тонкий дротяний шнур.

Кріґ показав на кабель, який, з’єднаний із важелем, через систему вушок і валків тягнувся в студійне небо — Рат не бачив, куди саме. Кудись у знайомий лабіринт зі сталевих риштовань і плах важкої тканини.

— Це громомашина, — пояснив Кріґ. — Вона здебільшого нам потрібна на зйомках «Бурі кохання». Звичайний театральний грім: залізні кулі гримотять по дерев’яних рейках. У готовому фільмі не відрізнити від гучання справжнього грому.

— Я гадав, що в кіно ці звуки записують пізніше, в уже готову картину.

— Все, що додається пізніше, вимагає додаткового часу і грошей. Белман — людина старої школи, театральної, він наполягає, щоб записували одразу все, що можна записати безпосередньо на зйомках. Грім — то ще за іграшки. Постріли, наприклад, набагато складніше, бо мікрофони витримують не завжди.

— Ви можете мені показати саму громомашину?

Макс Кріґ повів Рата за лаштунки, до великої дерев’яної конструкції заввишки з десять метрів — вона майже досягала освітлювальних риштовань. Перед конструкцією були встановлені два мікрофони.

— Вражає, скажіть? — похвалився Кріґ. — Машині вже п’ятдесят років. Вона зі старого театру Белмана. Перетягти її сюди і встановити завдало чимало клопоту.

Рот по-знавецькому кивнув.

— А як працює це чудовисько?

— Дуже просто. — Кріґ показав на верхівку дерев’яної конструкції. — Там залізні кулі. Коли ви їх випустите з ящика, вони гуркотітимуть донизу.

— Ви їх випускаєте отим важелем…

— Правильно.

— А чому важіль не стоїть безпосередньо на машині?

— Тому що, запускаючи грім, я маю бачити все, що відбувається на знімальному майданчику. Щоб увімкнути грім у належний за сценарієм момент, з точністю до частки секунди.

— Навіщо так точно?

— Бо грім відіграє вирішальну роль. Сказати б так: головну чоловічу роль… Як я можу пояснити, коли це видається божевіллям…

— Ви не уявляєте собі, наскільки божевільні речі випадає чути, коли працюєш у поліції, — сказав Рат.

— Зрештою, це не моя вигадка. Отже: граф Торвальд — це насправді Тор, бог грому, який закохався в звичайну жінку і тому приєднується до смертних у сьогоднішньому Берліні. Що, звісно, спричиняє певну плутанину. У будь-якому разі, щоразу, коли граф, тобто Тор, виявляє особливі почуття до жінки, коли він вперше розмовляє з нею, наприклад, коли вона дивиться йому в очі, чи дає йому ляпаса, тощо, розлягається грім. Щоразу сміх. А в останній сцені, коли вони нарешті цілуються, усі чекають грому, але він уперше не лунає. Тому що Тор став смертним заради неї.

— Звучить трохи божевільно.

— Це романтична комедія. З елементами містики. Белман вважає, це нова хвиля в кіно. Ось чому він хоче якомога швидше віддати «Бурю кохання» в прокат. Перше, ніж Монтана вийде з їхньою історією про Зевса…

— «Вражений блискавкою»? Це історія Зевса?

Кріґ кивнув.

— Наскільки я чув, так. Сценарій від того таки автора. Це дві різні історії, але в основі та ж сама ідея. Тому спрацьовує базове правило — хто перший встав, той вершки зняв.

— Або «останньому собаки литка рвуть».

Кріґ кивнув.

— Коли сталося нещастя з Бетті, я подумав, що все скінчилося і треба шукати нову роботу. Але Дреслер став знімати пропущені сцени з Евою, і — хоч я ще не бачив контрольних копій — дивно було, наскільки подібною вона видавалася, навіть голос, інтонації Бетті наслідувала досконало. Бідолашному Віктору це, либонь, нелегко було витерпіти, але він актор і знає, як грати свою роль, незалежно від того, як він почувається.

— Майснер знову знімався?

— Вчора.

— А де він сьогодні?

— Плівка в коробках, шеф його відпустив. Його ж, наче, у поліцію викликали? Я таке чув, принаймні.

Рат кивнув. Ні Белман, ні Оппенберґ не сказали йому всієї правди про свою конкуренцію. А Віктор Майснер? Відтермінування його допиту сьогодні спливає! Хто здатний зніматися в кіно, має бути здатним давати свідчення!

— Гаразд, — сказав він Кріґу, — тоді покажіть мені, де ви знайшли дріт.

Для цього їм таки довелося видиратися нагору. Макс Кріґ мав значно соліднішу комплекцію, ніж головний освітлювач, і риштовання під ним загрозливо коливалися. Він присів навпочіпки і показав Ратові місце на риштованні.

— Кінець дроту застряг отут. Його й не помітити було, якщо тільки рачки не стати.

— То як ви його знайшли?

— Дуже просто: коли ми вчора вранці знімали сцену з Віктором і Евою, я потягнув важіль, а громомашина не спрацювала. Тоді я збагнув, що в тій фатальній сцені з Бетті вона теж не спрацювала. Я оглянув механізм і виявилося, що дроту немає. Тому я пройшов увесь шлях від важеля аж сюди. І виявилося, що тут він і висить.

Вони перебували зараз неподалік від місця, звідки зірвався прожектор.

— Як дріт міг потрапити сюди?

Кріґ знизав плечима.

— Машину заклинило, він натягнувся і розірвався від напруги. Якщо так, він міг відлетіти досить далеко. Тут висів ще невеличкий шплінт, мабуть, він за нього зачепився.

— Це означає, що зазвичай дріт не проходить через цей місток?

— Звісно, ні. Він тягнеться за кілька метрів звідси — через паралельний місток. Його звідси не видно за плахами: безпосередньо над громомашиною.

Рат оглянув металеву решітку, на якій вони сиділи навпочіпки. Дещо його здивувало.

— Тоді навіщо на цьому містку стоять вушка?

Рат показав на те місце на зовнішньому боці одного зі сталевих брусів освітлювального містка, де були прикріплені блочки, дуже подібні до тих, через які дріт від важеля на стіні подавався угору.

Макса Кріґа це відкриття ошелешило.

— Холера! — вилаявся він. — Я тільки зараз це побачив!

Вони стали шукати ретельніше і в кутку знайшли напрямне коліщатко. Ряд вушок привів їх до порожнього місця, звідки три дні тому зірвався прожектор.

— Я не так багато знаю про технології, — став розмірковувати Рат, — але це може означати…

— Я знаю, до чого ви хилите, — перервав його Кріґ. — Саме так. Прожектор упав у ту мить, коли мав прогриміти грім.

— Хто потягнув важіль?

— Боюся, що я.

18

У слухавці вже пролунав сигнал з’єднання, коли Рат зрозумів, що він сьогодні схильний би полишити Ґрефа напризволяще. Запізно.

— Як приємно, що ти сьогодні зголосився, — почув він голос свого детектива. — Адже ти сьогодні хочеш допомогти з паперовою роботою?

— Вибач, усе складається трохи інакше, ніж планувалося. Ти маєш…

— Ґереоне, ти з глузду з’їхав? — прошипів Ґреф у слухавку. — Де ти вештаєшся? Тут справжнє пекло розбурхалося!

Рат ясно уявляв собі атмосферу на Алексі.

— У мене сьогодні зранку виникла одна ідея, — сказав він, — і я повернувся до Марієнфельде, на студію.

— А ти не встигав попередньо навідатися до Управління, щоб поділитися з нами своїми ідеями? Бьом нетямиться з люті. Тут вже запланована нарада в справі Вінтер, а ти не знати де подівся. Справа вже нам не належить, Бьом узяв керівництво на себе, відтак ми просто частина його слідчої групи. Наказ: «Усім шикуватися!». З тим застереженням, що тебе ця команда іще не досягла.

— Те, чого я не знаю, мені не допікає.

— Облиш ту народну мудрість.

— Ми просунулися в справі так далеко, а тепер Бьом її в нас забирає? Ти вважаєш, це правильно?

— Нікого не обходить, що я вважаю правильним. Я детектив, а Бьом — оберкомісар. А ти просто комісар.

— Дякую, я в курсі ієрархії.

— То поводься відповідно.

— Детектив дає накази комісару? Це якось узгоджується з ієрархією?

— Не жартуй, Ґереоне, все достатньо серйозно. У тебе не так багато друзів у Замку, і це аж ніяк не на твою користь, до того ж ти ще й колегу віддухопелив. Тобі треба, для початку, бодай начальству на очі показатися.

— То що, історія набула розголосу?

— А ти як гадав?

— Щодо побиття — це трохи перебільшено. Я дав йому кілька стусанів, ото й усе. Бреннер буквально сам напросився.

— Мені цей гівнюк подобається не більше, ніж тобі. Але ти зайшов аж надто далеко. Бити в пику, та ще перед свідками! Тут переповідають найгірші версії!

— То Червінскі поширює версії, про які ти говориш? А я ж учора їм із Геннінгом виявляв свою прихильність!

— Та ні, гладун радше захищає тебе. Хоча він сам у доволі добрих стосунках із Бреннером.

— Він просто намагається ладнати з усіма, хто за рангом стоїть вище за нього. А це безвідмовний спосіб.

— Не глузуй із нього, ти сам поставив його в складне становище! Навіщо ти даєш Бреннеру таку нагоду? Гівнюк завжди налаштовував Бьома проти нас. Тепер він може безперешкодно всюди дзвонити, яке ти брутальне мурмило.

На це «навіщо» Рат не мав відповіді. Принаймні, жодного, яка б могла вдовольнити Ґрефа.

— Ґереоне, ти маєш тут нарешті показатися, ти не можеш вічно залишатися на втіках! Це справляє кепське враження.

— А хто на втіках? Я розслідую справу.

— Ти не приватний детектив з агенції! Наш заклад називається «кримінальна поліція». Чи я маю тобі про це нагадувати? Кожен із нас — лише мале коліщатко у великому механізмі, ми всі працюємо злагоджено і разом, і ті, у кого найвищі ранги, мають переважну роль.

— Це справді так?

— Ґереон, тобі не слід цим легковажити. Якщо ти негайно не з’явишся тут, Бьом відірве тобі голову. Брифінг починається за десять хвилин. Що я маю йому доповісти, щодо того, де ти валандаєшся?

— Скажи просто, що не маєш уявлення. Але ти можеш йому сказати, що нам знову потрібні криміналісти тут, у Марієнфельді.

— Якщо я зажадаю криміналістів, ніхто не перешкодить Бьому виїхати разом із ними.

— Нехай собі їде. Головне, щоб ти теж був частиною групи. Ти, принаймні, знаєш, про що йдеться.

— Об одинадцятій прийде Віктор Майснер. Він щойно зателефонував і підтвердив рандеву. Тобто, насправді він хотів уникнути допиту, але я наполіг.

— Це ще за понад дві години. Залиш його мені.

— Отже, ти не чекатимеш на мене в студії?

— Ти сам хотів, щоб я приїхав в Управління.

— У мене складається враження, що ти уникаєш мене.

— Не бери це на особистий рахунок.

Рат коротко пояснив детективові, що він виявив на освітлювальних риштованнях. Про дзвінок Кремпіна він згадувати не став.

Гайнріх Белман невдоволено скривився, коли дізнався, що поліція на кілька годин зачинить кіностудію.

— Вони впораються швидко, — потішив його Рат, — це ж професіонали. Я все одно змушений викрасти вашого оператора на годинку.

За двадцять хвилин по тому Ґереон Рат із Гаральдом Вінклером і Джо Дреслером були на копіювальній фабриці в Темпельгофі і чекали, стоячи перед низьким прилавком. Режисер приєднався до них, щоб «переглянути решту контрольних копій», як він сказав Белману. І оператор, і режисер здавалися щасливими, що змогли на деякий час уникнути кепського настрою Белмана.

Вони обмінялися кількома словами, доки їхали в Темпельгоф, і навіть зараз мовчали, дивлячись у двері, за якими із замовленням Дреслера зникла метушлива особа в білому халаті. Ніхто з трьох чоловіків не міг звільнитися від напруження, почати невимушену розмову — всі троє знали, що зараз побачать. Останні хвилини актриси. Вперше Рат побачить справжню смерть на екрані. Він був переконаний, що це видовище буде менш патетичним, ніж те, що бачив у ігровому кіно.

Нарешті лаборант повернувся з десятьма коробками під пахвою. Вінклер швидко оглянув стос дископодібних бляшанок і витягнув одну з них.

— Має бути в оцій, — сказав він.

— Нам потрібна переглядова зала, — звернувся Дреслер до лаборанта.

— Авжеж, — кивнув той.

Трохи згодом вони сиділи в невеликій темній кімнаті. Рат сів поруч із режисером і, знайшовши вбудовану в бильце попільничку, закурив «Оферштольц». Він майже повернувся до свого давнього щоденного цигаркового раціону. Вінклер керував демонстрацією: штатного працівника вони відіслали геть — не хотіли свідків. Проєктор зазумкотів, і сигаретний дим затанцював у промені світла, що пронизав темряву. Бобіни закрутилися, і незабаром асистент режисера на екрані ляснув хлопавкою. Вінклер зосередився, хлопавка усунулася, і Рат упізнав Бетті Вінтер у шовковій сукні. Вона схвильовано дихала, на задньому плані Віктор Мейснер у вечірньому костюмі притулився до каміна. Губи його ворухнулися, але звуку не було.

— Я гадав, це звуковий фільм, — озвався Рат.

— Звукова стрічка на іншій бобіні, — сказав Дреслер. — Світло і звук записуються окремо і окремо обробляються, лише в кінцевому монтажі вони зводяться в остаточну версію. Але якщо хочете, Гаррі може поставити на паралельне відтворення.

Так, Рат хотів цього. Оператор відмотав бобіну до того місця на стрічці, де ляскає хлопавка. Потім він помістив іншу бобіну в пристрій із написом «звукова плівка».

— Треба максимально синхронізувати, — пояснив він і, нарешті, знову пустив кіно.

— Треба звук виставити, — нагадав йому Дреслер.

Вінклер обернув якусь головку, щось зашурхотіло, і вони знову почули голос Дреслера — але цього разу наче здалеку, і з гучномовця:

— І-і-і… Мотор!

Вінтер дихає глибоко і цього разу — шумно.

— Це мені щойно не почулося? — сичить вона на чоловіка.

Рат уважно стежив за відносно захопливою суперечкою між партнерами. Бетті Вінтер сказала щось не так голосно, щоб можна було розібрати, і раптом дала партнерові ляпаса. Дреслер щось вигукнув, усі рухи застигли, зображення зробилося чорним, а потім знову на екрані виникла хлопавка.

— Перший дубль, — прошепотів Дреслер, напружено вчепившись у крісло. — Зараз це має статися.

Рат побачив ту ж сцену, що перше, тільки Бетті Вінтер цього разу зіграла свій гнів набагато переконливіше — Ґереон міг би заприсягтися, що тепер вона сердилася по-справжньому. Розгнівана Бетті підійшла до Віктора Майснера, який, усміхаючись, стояв біля каміна. Камера стежила за нею. Все, що казала акторка, цього разу було цілком зрозумілим, ніби вона перебувала тут, у кінопроєкторній.

Вінтер знову дала Вікторові ляпаса, цього разу йому відважила добряче — аж розляглося — і голова в Майснера помітно смикнулася. Тієї ж миті Рат почув ніби легенький дзвяк. Бетті Вінтер заплющила очі й різко скривилася, щось голосно гухнуло, тіні ковзнули по її обличчю, і щось велике чорне вирвало її з кадру. Рат почув зойки, пронизливі крики, якісь неприродні, і камера опустилася, знову взявши в кадр Бетті Вінтер. Та лежала на підлозі, в агонії, прожектор іще яскраво горів, хмари диму піднімалися там, де розжарені скло і сталь палили шкіру, волосся і шовк. А потім велика хвиля води вдарила жінку, крик урвався, почулося шипіння (мабуть, зашипіла вода), а потім усе раптом потемніло.

Нічого собі, «просто лишив камеру знімати», подумав Рат і обернувся до оператора, який непорушно стояв біля проєктора: Вінклер тримався так, ніби колись працював у кінохроніці. Або фотографом преси. Вуайєрський інстинкт.

Рат подивився на Дреслера, який, схоже, думав про щось подібне. Так чи інакше, режисер, скривившись, відкинувся в кріслі й дивився просто себе. Те, що він щойно побачив, здавалося, приголомшило його.

— Кінець вистави, — у тиші, яку порушувало тільки гудіння проєктора і шурхотіння в динаміку, пролунав голос Вінклера. — Хочете переглянути ще раз?

Рат кивнув.

— Можна пустити плівку трохи повільніше? Я маю на увазі, від моменту того ляпаса?

Оператор відмотав стрічку до моменту, де камера починає слідувати за Бетті Вінтер до каміна. Потім він знову пустив відтворення зі звуком на меншій швидкості. Голос актриси лунав неприродно низько і глибоко, рухи були млявими, майже кумедними, однак усі троє знали, що це не комедія.

Потім ляпас. Перед тим, як її рука торкнулася обличчя, і Майснер сахнувся, Рат знову почув металевий звук — цього разу, грюк, а не дзвяк, — потім ляскіт удару долонею по щоці, що чвакання черевика, який витягають із багна. Бетті Вінтер заплющила очі.

— Її зачепило те, що грому немає, — прошепотів Дреслер. — Вона зробила все правильно, а грім не прогуркотів, тому в неї такий роздратований вигляд.

— Вона геть не дивиться, — зауважив Рат, — і тому не помічає, що відбувається.

Прожектор увійшов у кадр дуже швидко, незважаючи уповільнене відтворення, і Рат побачив обличчя Бетті Вінтер у мить удару. Вона навіть не могла розплющити очей, коли її обличчя вирвало з кадру. Минув деякий час, перш ніж об’єктив камери знову упіймав її. Бетті Вінтер — з широко розплющеними очима, горілиць на підлозі, — кричала неприродно глибоким демонічним голосом. Це було нестерпно. Рат уже ладен був затулити вуха, а Дреслер таки затулив.

— Гарі, зупини! — гримнув він на оператора. — Ц неможливо витримати!

Той стенув плечима:

— Комісар хотів це побачити.

— Гаразд, спокійно, — озвався Рат, — я побачив достатньо. Прикро, що не можна побачити, що робить Майснер. Як він реагує, як хапає відро з водою тощо.

— Десь має бути бобіна із зворотним планом, — згадав Дреслер. — Можливо, на ній щось є.

— Зворотний план?

— Зйомка з іншої точки. Для діалогу Майснера, його можна більше бачити в кадрі.

— Однак я не знаю, — сказав Вінклер, — скільки часу Герман тримав свою камеру ввімкненою.

— То подивімося, — запропонував Рат.

Вінклер поміняв бобіни, і незабаром вони переглядали ту ж сцену з іншої точки зйомки. Цього разу Вінклер не вмикав звуку. Віктор Майснер ворушив губами, але ніби мовчки, його обличчя весь час було анфас і крупним планом. Рука Бетті ляснула по щоці, і можна було побачити, як Майснер сахнувся і зробив крок назад. Тоді через зображення промайнуло щось чорне, а на обличчі актора відбилася суміш спантеличення і жаху. Майснер нахилився вперед, а потім зник із кадру. Ця камера теж працювала далі, проте не рухалася за актором. За коротку мить він повернувся в кадр — обличчя зосереджене — не було видно, що він робить, але Рат знав, що він замахується відром. Краєчок блискучого металевого відра промайнув у кадрі, потім екран так само став чорним.

— Ще раз у цайтлупі? — запитав Вінклер.

— Як?

— Так ми називаємо уповільнене відтворення, — пояснив Дреслер.

Рат кивнув:

— Так, у цайтлупі, будь ласка.

Екран знову ожив, і Рат намагався прочитати в обличчі Майснера, в його очах, що діялося в голові в чоловіка, коли йому випало побачити, як, просто перед ним, дружину вдарило прожектором вагою в сто кілограмів? Після ляпаса, на обличчя з’явився вираз здивування — чи то глузливого, чи то щирого, бо вона вдарила його по-справжньому. Чи, може, він встиг краєм ока помітити, як зривається згори прожектор і тому інстинктивно відступив? А його дружина не бачила цього, бо заплющила очі? Тоді не дивно, що Майснер потім докоряв собі: чи не мав він шансу врятувати дружину, вчасно зреагувавши і вихопивши її з небезпечної зони?

— Ще раз, з нормальною швидкістю, — попросив Рат.

Цього разу, спостерігаючи, як Майснер зник, щоб ухопити відро, він поглядав на хронометр у руці. Минуло менше п’яти секунд, буквально реакція короткого замикання.

— Гаразд, — сказав він, — дайте мені оці дві бобіни, і я більше не буду змушений турбувати вас.

Дреслер подивився на нього так, ніби Рат щойно запропонував знятися в його наступному фільмі.

— Як це?

— Я заберу плівки з собою. На Алексі теж є проєктори.

— Але… мені потрібен матеріал, — запротестував Дреслер. — Мені потрібно стільки Бетті, скільки я можу мати, навіть попри те, що Ева продублювала кілька сцен. Белман хоче якнайшвидше віддати фільм у кінотеатри, незважаючи на всі негаразди. Ми хочемо почати монтаж сьогодні пополудні.

— Тоді, для своїх потреб, зробіть іще одну копію, — запропонував Рат, — адже ми на копіювальній фабриці?

— Хто за це сплатить?

— Платники податків. Рахунок спрямовуйте Вільній Державі Пруссії.

— Гаразд, — кивнув Дреслер. — Гарі, можеш про це подбати? Скажи їм, щоб поквапилися, бо це для поліції.

Оператор кивнув, поклав дві бобіни назад у бляшані коробки і зник.

— Якщо не заперечуєте, я скористаюся з цього часу, щоб переглянути решту матеріалу, — сказав Дреслер.

Він упорався з обладнанням не гірше за свого оператора. Незабаром на екрані стали розгортатися інші сцени фільму, всі зі звуком. Дреслер робив нотатки — іноді щодо звуку, іноді щодо зображення. Рат просто спостерігав і намагався уявити, ніби сидить у кіно. Він бачив інші сцени, які розігрувалися в кімнаті з каміном. Наскільки він міг судити, Бетті Вінтер грала доволі добре — принаймні, значно краще за свого чоловіка. Ратові, як спраглому пригод і небезпек детективові, Віктор не видавався надто переконливим. Якщо Майснер і Вінтер вважалися ідеальною парою, то ідеал у цій парі становила саме Бетті Вінтер.

Раптом його наче пройняло. Камера знімала сцену у дверях. Майснер щойно відчинив дружині, і вони почали свою суперечку просто у дверях. Одна обставина вразила Рата.

Перспектива зйомки.

Камера мала стояти саме там, де — він щойно це бачив — Бетті Вінтер упала на підлогу, біля каміна.

— Де це?! — вигукнув він, і Дреслер, уже вдруге того ранку, подивився на комісара, як на божевільного.

— Ви знаєте цей павільйон.

— Я маю на увазі: де зараз камера? Хіба не там, де померла Бетті Вінтер? Просто перед каміном?

З гучномовців голосно прогриміло, і Рат здригнувся.

19

Рат прибув до Замку о чверть на одинадцяту з двома бобінами і сценарієм фільму під пахвою. Машину він припаркував під арками трамвайного мосту і увійшов через загальний вхід, яким користувались переважно цивільні і майже не було службовців Управління. Вже на сходах він повернувся до повсякденної атмосфери — завдяки характерному духу, у якому перемішувалися пот, чорнила, кров, шкіра, папір і пороховий дим, що ним трохи тягло зі стрільниці. Що ближче до ізоляторів тимчасового утримання в південному крилі, то виразніше до ароматів Управління примішувався сморід сечі, плісняви й страху. Замок, це гідне поваги й остраху громадище, ця неосяжна потуга поліційного апарату, знову поглинув його, придушивши почуття свободи, завдяки якому Ратові так подобалося працювати на вулиці. Хоча він знав, що Бьом наразі ще має бути разом із Ґрефом у Марієнфельді: збирання речових доказів на освітлювальних риштованнях має забрати певний час. Ґереон сумнівався, що вони там знайдуть щось іще, крім дроту і напрямних, але Бьом, так чи йнак, буде зайнятий. Крім того, не завадить отримати кілька чітких фотографій усіх цих предметів, і, можливо, технічні фахівці могли б навіть реконструювати обладнання, яке забрало життя Бетті Вінтер.

Рат більше нітрохи не сумнівався, що саме Кремпін був автором фатальної конструкції, як не випадало сумніватися, що він вигадав її для саботажу зйомок Белмана.

Він остаточно зрозумів це тієї миті, коли почув грім, але йому все підтвердили своїми свідченнями Дреслер і його оператор: у п’ятницю вранці головна камера стояла саме в тому місці, де кількома годинами пізніше загинула Бетті Вінтер. Дреслер показав йому хрест на паркеті, який це місце позначав.

— Тут ми розмістили камеру для кадру сорок дев’ять, — сказав режисер, — і це була, водночас, позначка для Бетті в кадрі п’ятдесят три.

Кадр п’ятдесят три відповідав сцені, зйомку якої вони не змогли завершити. І саме цю сцену Віктор Майснер змушений був повторити з Евою Креґер.

Актор мав приїхати до Управління об одинадцятій, тобто за десять хвилин. Рат наказав вартовому одразу спрямувати Майснера до кімнати для допитів Б, яку він попередньо зарезервував. Не дуже звичне місце для допиту звичайного свідка — приміщення, до зазвичай брали за зябра крутих злодюг. Але Рат не хотів, щоб його з Віктором побачили в коридорах Інспекції А.

Після телефонної розмови з Ґрефом, Рат розмірковував, як відтягти момент неминучої зустрічі з Бьомом. Найкраще було б — уже з результатами, з вичерпним звітом про попереднє розслідування в справі Вінтер. Тоді він міг би спокійно вислухати нагінку і мовчки вручити Бульдогу течку з матеріалами. Він подумував узяти сьогодні додому друкарську машинку і зробити всю паперову роботу за склянкою коньяку, між кількома порціями смачної страви: приємна думка про можливість працювати вдома, безперешкодно, не відволікаючись на колег і начальство.

Рат дійшов до кімнати для допитів, не зустрівши жодного офіцера з Інспекції А. І взагалі нікого, хто б його знав.

Наприклад, Бреннера.

Підлий щур! Хоче з двох помордасів зробити гучну справу, вдаючи невинну жертву зловживань із боку негідного колеги. Ратові, звісно, не слід було так захоплюватися. Проте… цей гівнюк обгуджував Шарлі — Бреннеру взагалі треба радіти, що він так легко відбувся!

Рат порозкладав на столі принесені матеріали і сів. Потім підтягнув до себе попільничку і закурив. Він скористався з часу очікування, щоб погортати сценарій. Насправді його цікавили тільки дві чи три сторінки — кадр п’ятдесят три і кадр сорок дев’ять: дві сцени, які він мав і на плівці.

В обох сценах у сценарії чітко позначався спецефект — було зрозуміло, у яку мить має прогучати грім. Тож усі, хто знав розклад зйомок, представляли, хто, де і коли стоятиме.

Чи справді Кремпін із цього скористався? Тоді чому його конструкція вранці не діяла, а вдень спрацювала? У кадрі сорок дев’ять важіль спецефекту іще викликав театральний грім, отже дріт приєднали до прожектора вже після цієї сцени. Коли Кремпін залишив студію? Щодо цього Пліш та Плюм отримали суперечливу інформацію. У будь-якому разі, після десятої ранку його ніхто не бачив. Приблизно в той час Дреслер і зняв кадр сорок дев’ять. Оскільки громомашина тоді ще спрацьовувала правильно, диверсійну конструкцію з прожектором можна було активувати тільки згодом. Таким чином, або Кремпін на той час був іще в павільйоні і прикрутив дріт до юпітера — а отже, всупереч усім його запевненням, він цілив саме в Бетті Вінтер — або хтось інший виявив його конструкцію і, після зникнення Кремпіна, скористався з неї для досягнення власної мети. Гайнріх Белман, наприклад. Продюсер легко примирився з фактом загибелі Вінтер — її смерть, здається, принесла йому більше переваг, ніж збитків.

Рат хотів би зараз мати перед собою Кремпіна: він поставив би втікачеві чимало конкретних запитань. З іншого боку, Ґереон не мав жодного чіткого плану допиту Віктора Майснера — жодного конкретного запитання. Лише одне муляло Ратові серце, але воно не мало нічого спільного з розслідуванням: наскільки нерозбірливим треба бути, щоб зіграти з дублеркою сцену, в якій випало побачити реальну смерть власної дружини. Заледве два дні по трагедії. Сцену, яка передбачає легкий флірт, без жодного смутку. Як можливо зіграти таке після нищівного удару долі?

У двері постукали. Рат подивилася на годинник: п’ять по одинадцятій.

— Заходьте, — запросив він, і в двері просунула голову жінка.

Він впізнав сіру мишку, яка доглядала Майснера в п’ятницю.

— Доброго ранку. Ви комісар Рат?

Либонь, вона не має гарної пам’яті на обличчя. Принаймні, не на його обличчя. Рат кивнув. Двері відчинилися повністю, відкривши також постать Віктора Майснера, який мав виглядав навіть блідіший, ніж три дні тому: чорні окуляри, за контрастом, робили його обличчя геть білим. Жінка за руку затягла його в кімнату. Через ті темні окуляри в актора на очах створювалося враження, буцімто до стільця ведуть сліпого.

— Доброго ранку, пане Майснере, — привітався Рат. — Доброго ранку, пані..

— Белман, Кора Белман, — представилася сіра мишка. — Я б хотіла допомогти панові Майснеру в цій непростій розмові, якщо ви не заперечуєте.

— Це трохи незвично, пані Белман, — розважив Рат, — але, з огляду на обставини, я можу зробити виняток. Можливо, я зможу також поставити кілька питань особисто вам. Ви дочка…

— …Гайнріха Белмана. Так.

— Ваш батько в розмові зі мною не згадував…

— Він взагалі не схильний давати мені преференції. Каже, я маю сама навчитися справі від базових речей. Він не виділяє мене з решти працівників. Чи навіть буває особливо прискіпливим.

— Сідайте, будь ласка.

Вона підштовхнула Майснера до стільця. Той досі не привітався і, здавалося, дивився крізь свої темні окуляри кудись у нескінченність. Мишка сіла на інший стілець.

— Пане Майснере, — почав Рат, — дуже люб’язно з вашого боку, що ви знайшли можливість прийти. Чи не могли б ви зняти окуляри, будь ласка? Мені важливо бачити очі співрозмовника.

— Як скажете.

Голос Майснера був якийсь череп’яний, злегка хрипкий, ніби він мусив звикати розмовляти повільно. Актор зняв темні окуляри і комісар побачив мішки під його червоними, обведеними темними колами очима. Він насправді вже був не схожий на молодого героя. Важко повірити, що в такому стані він стояв перед камерою з Евою Креґер. У комедії! Чи мусять актори до такого ступеня з себе збиткувати? Мусять, якщо прагнуть досягти успіху? Чи якщо мають такого безсовісного шефа, як Гайнріх Белман?

— Я хотів би ще раз висловити співчуття з приводу смерті вашої дружини, пане Майснере…

Майснер дивився крізь нього, ніби Рат був скляний — він, здавалося, геть не помічає його, а дивився на щось далеке.

— …Я знаю, що вам зараз непросто, — вів далі Рат, — але маю поставити вам кілька питань.

Мейснер кивнув.

— Як на ваш погляд стався нещасний випадок? Могли б ви переповісти мені точний перебіг події, будь ласка?

Очі актора розширилися, ніби його лякали спогади.

— Ми повторно проходили сцену, — проказав він нарешті тихим низьким голосом, — і я відчув, що Дреслер цього разу буде задоволений: діалог розіграли, як по нотах, Бетті була чудова. Ми завершували, аж сталася ця технічна несправність — грім не спрацював. Я подумав: байдуже. Вони пізніше звук накладуть.

Рат кивнув. З виразом розуміння, як пастор у сповідальні.

— А тоді це сталося, — розповідав далі Майснер. — Світло якось блимнуло, а тоді… — він зупинився. — Боже мій! Я спершу не збагнув, що відбулося. Аж коли побачив її на підлозі…

— Чому ви не відтягли дружину? Навіщо ви схопили пожежне відро?

— Відтягти? Це було неможливо. І як мені пояснити, чому я вхопив відро? Я сам не знаю! Я не думав у ту мить, в голові нічого не було, крім: «О Боже, Бетті горить!» Коли я згадую про те, як вона волала! Відро було дуже близько, за лаштунками: там кожні кілька метрів стоїть відро з водою. Шеф завжди повторював нам, наскільки це важливо — ми раз на місяць проводимо тренування протипожежного захисту. Тож я просто вхопив те відро. Боже мій, її крики! Мені варто заплющити очі, і я знову їх чую…

Мейснер так і зробив: він заплющив очі. Рат починав відчувати, що згорьований вдівець — це іще одна роль Віктора Майснера, все життя якого, здавалося, складається з різних чоловічих ролей.

— А як вам було з Евою Креґер? — запитав комісар у тиші.

— Що? — Майснер розплющив очі і подивився на нього.

— Ви продублювали ту сцену з нею. Як вам було з нею грати?

Тут утрутилася Кора Белман.

— Як ви смієте? — вигукнула вона, підводячись зі свого стільця. — Чи знаєте ви, через що пройшов Віктор упродовж останніх кількох днів? Чи уявляєте, що він іще зараз переживає? Як ви можете дорікати йому за його професіоналізм? Він актор. Очікується, що актор повністю абстрагується від своє особистого життя, коли грає роль. Він перевтілюється, щойно починає працювати камера!

Майснер відкинувся на спинку свого стільця.

— Облиш це, Коро, — проказав він. — Комісар правду каже. Я й сам не знаю того себе, котрий учора стояв перед камерою — якийсь автомат, здатний виголошувати текст, але не я.

«Автомат, здатний виголошувати текст, як завжди», — подумав Рат, якому пригадався останній пригодницький фільм із Майснером.

— Як ви даєте собі раду по смерті дружини? — запитав він уголос.

— Не минуло й дня від її смерті, коли я не хотів би мати змогу повернути час навспак, як це буває, коли перемотують фільм назад, і повертають героя до життя. — Йому перехопило в горлі. — Господи, як я тужу за нею, — хрипко проказав він.

Майснер скривився і почав мовчки плакати.

Рат безпорадно спостерігав за ним.

— Я вбивця, комісаре, — закричав раптом Майснер і підхопився зі свого стільця, перекинувши його. — Я вбив власну дружину! Я вбив Бетті. Я винен у її смерті. Я і тільки я! Арештуйте мене!

— Опануйте себе! Ніхто вас ні в чому не звинувачує, і ви теж не повинні цього робити! Хтось навмисне влаштував так, щоб прожектор упав на вашу дружину. Хтось хотів її смерті, чи, принаймні, скористався з неї — хтось, але не ви!

— Що це міняє? Якби не я, вона була б жива!

— … і лежала б у «Шаріте» з небезпечними для життя травмами! Якщо коли-небудь з’явиться обвинувальний акт проти вас, — додав Рат, глянувши на Кору Белман, — то за вбивство з необережности. Але жоден суддя в Берліні за це не судитиме скорботного вдівця, повірте мені!

— Це нічого не змінить! Вона мертва, — ревів на нього Майснер. — Як ви не розумієте? Вона мертва, і я її вбив! Мені байдуже, що говорить якийсь ваш суддя!

Кора Белман уже стояла поруч і обіймала Віктора, який відвернувся, сховавши обличчя в долонях. Вона пестила його і щось шепотіла на вухо, ніби намагалася угамувати норовливого скакуна. У ту мить Рат навіть зрадів, що він не сам у кімнаті з Майснером. Ґереон вважав би за краще розчавити в руках мішок із лайном, ніж мати справу з пойнятим розпукою вдівцем.

Майснер схлипував у долоні, тіло його періодично здригалося. Кора Белман дивилася на Рата так, ніби казала: «Вітаю! Помилуйтеся на свою роботу, комісаре!»

— Думаю, вам ліпше зараз піти, — вичавив із себе Рат, і мишка вивела геть цей зрозпачений клубок нервів.

У дверях вона востаннє скинула на комісара таким поглядом, ніби він один винен у нервовому зриві Віктора Майснера. Вона знов наділа бідоласі його темні окуляри, напевне, щоб ніхто не впізнав його на вулиці. Ратові на мить спало на думку, що, якби ці двоє були трохи біднішими, то могли б заробити непогані гроші на Вайдендамерському мосту, продаючи сірники чи шнурки, чи й просто жебракуючи з шапкою. Він похитав головою, бо просто не міг осягнути природу цих кіношних типів: перед камерою вони забісовані пронози, а в реальному житті ламаються, як тюхтії.

На стіні висів телефон, і Рат зв’язався з Ерікою Фосс. Вона одразу завела ту ж платівку, що й Ґреф:

— Пане комісаре, яке щастя, що ви зателефонували! Де ви зараз? Оберкомісар Бьом сто разів про вас питав…

— Еріко, коли ваша ласка, зберіть, будь ласка, всі матеріали в справі Вінтер, включно з останніми…

— Всі матеріали в Бьома. Комісаре, я…

— То заберіть їх.

— Оберкомісар Бьом зараз веде розслідування, комісаре! Вам слід негайно прийти в Управління. Радник Ґеннат уже питав про вас, фройляйн Штайнер навіть була особисто тут і…

— Ало? Ало?

— Комісаре?

— Що ви кажете? Зв’язок дуже поганий. Ви мене іще чуєте? Я вас — ні! Ало?

Рат пошкрябав, постукав пальцем мікрофон, і повісив слухавку.

Стерв’ятники, видавалося, вже кружляли над ним і робили дедалі менші кола, щоразу наближаючись до нього. Наразі він не міг показатися у відділі — про друкарську машинку вже не могло бути мови. Суто питання часу, коли з’ясують, хто зайняв кімнату для допиту Б до тринадцятої години.

Рат спакував речі і вирішив продовжити свої подальші дедуктивні міркування в «Ашинґері». Але не поряд із Замком, а на Ляйпциґерштрасе. Ризик зустрітися з колегами там був істотно нижчим, ніж в «Ашинґері» на Алексі.

У коридорах він не зустрів нікого зі знайомих, а от у дворі мало не зіштовхнувся з Бреннером, однак встиг-таки пригнутися за спецавтомобілем. Треба ж, саме Бреннер! Як навмисне. Кілька незнайомих «шупо» витріщилися на нього зацікавлено, і Рат на мигах показав їм, щоб не переймалися. Бреннер накульгував, одну руку тримав на черезплічнику, хоча Рат не пригадував, щоб ламав йому якісь кістки. Він уже з нетерпінням чекав, які висновки судмедекспертизи проти нього принесе до Замку гладкий комісар. Бреннер був одним із тих колег, які полюбляли користатися з лікарняного звільнення — було ясно, що в них є «свої» лікарі. Рат зачекав, доки Бреннер додибав до сходів, а тоді вийшов на вулицю найкоротшим маршрутом, сів у свою машину і рушив.

Публіка в «Ашинґері» на Ляйпциґерштрасе не була схожа на публіку «Ашинґера» на Алексі: ані дрібних злочинців, ані поліції. Переважно канцеляристи, кілька журналістів із сусіднього «газетного» кварталу, такі-сякі перекупники, що перепочивають між ґешефтами. У цьому середовищі Рат почувався затишно: тут гарантовано його ніхто не знав. Він замовив суп-гуляш і став гортати сценарій. Спецефект грому з’являвся в ньому з десяток разів. Рат порівняв номери кадрів із графіком зйомок: усі сцени з громом вже були відзняті, щоразу — без жодних інцидентів, за винятком останнього випадку.

— Смачного! — побажав йому хтось. — Ви не комісар Рат?

Ґереон підніс голову. Коло його столу стояв коротун, схожий на тих спритників, що вміють орудувати ножем. Найімовірніше, він, насправді не з таких, бо наче не шахрай і не колега, однак може виявитися небезпечним. Рат інстинктивно напружився.

— А хто питає?

Коротун поклав поруч із суповим горням Рата візитку.

— Фінк, «Бе-Зет опівдні»[30].Дозволите?

Не чекаючи на відповідь, він відсунув стілець і всівся поруч. Рат знову взявся до свого супу. Тепер він, принаймні, з’ясував, звідки знає цього чоловічка — це один із тих, хто ставив йому запитання на пресконференції Белмана.

— Мене дивує, — почав Фінк, — що в справі Вінтер взагалі немає жодних новин. Чи є підозра, що то була диверсія? Ваші колеги аж надто замкнені. Мене скерували до комісара Бьома, але той просто нагарчав на мене і край.

— Бьом СТАРШИЙ комісар, — виправив його Рат, підбираючи половинкою булочки останні краплі супу з горня.

— То це він веде слідство?

Рат знизав плечима:

— Завжди хтось один бере на себе відповідальність, а усі інші виконують роботу.

— Я знав, що не помилюся, коли до вас озвався! — Фінк здавався по-справжньому щасливим. — Ви розшукуєте певну особу… Ви вже впевнені, що він убивця?

— Ми розшукуємо важливого свідка. Я можу вам сказати тільки одне: загибель Бетті Вінтер не була випадковістю. Це вже відомо напевне. Щось більше було пустими роздумуваннями, а їх я вважаю за краще полишити вам.

— Я віддаю перевагу фактам.

— На жаль, таких наразі більше немає.

— Смерть Бетті має щось спільне зі сценарієм? — кивнув Фінк на примірник скрипту на столі. — «Буря кохання». Це ж так називається її останній фільм? Це ключ до вбивства?

— Суто рутинна перевірка.

Він не міг вигадати жодної ліпшої фрази.

Фінк подивився на Рата, затримавши на ньому погляд трохи задовго, і в очі йому аж надто наочно світилися здогадом. Зрештою, він знизав плечима і підвівся.

— У вас є моя картка, — сказав він. — Зателефонуйте мені, коли дізнаєтеся більше. Вам-таки від цього жодної шкоди.

Рат кивнув. Він останнім щось надто часто чує такі запевнення. Натомість, в нього виникало чітке відчуття, що це може обернутися йому саме на шкоду.

Він сунув візитку в кишеню, хоча вже знав, що телефонувати Штефанові Фінку не стане.

Годинник у темній, задимленій обідній залі показував за скількись-то хвилин першу. Рат витягнув цигарку і замовив каву. Тепер єдиним, чого він потребував, була друкарська машинка.

В «Ашинґері» стояв гамір, тому, допивши каву, він знайшов у кишені кілька грошиків і пішов до громадського телефона. Він знайшов його на Донгофплац, просто коло «Тіца»[31]. Номер він знав напам’ять. Дівчина з офісу з’єднала, і невдовзі він почув відповідь.

— Бенке, — мовив жіночий голос.

— Пана Вайнерта, будь ласка, — попросив Рат, не представляючись.

— Хто його питає, будь ласка?

— Друг пана Вайнерта.

Щось наче грюкнуло у вухо — вона поклала слухавку на стіл. Рат ніби побачив той телефонний стіл перед собою. Цікаво, чи Елізабет Бенке впізнала його голос. Утім, байдуже. Головне було витягти Вайнерта до розмови. Журналіст озвався обережним:

— Так?

— Ґереон телефонує.

— О, як загадково ти себе подаєш! Я міг би здогадатися. Бенке знемагає з цікавости. Я натякнув їй на анонімне джерело.

— Саме так є. Іноді, принаймні.

— То в тебе щось є? Мені б згодилося щось ексклюзивне. Бажано — сенсація. Гонорари знову сплачуються. Подивимося, що можна зробити. Чи не ти розплутуєш історію з Вінтер? Оце було б щось!

— Тебе цікавить?

— Мене цікавить усе, що обговорюється в суспілстві.

— Я насправді не так багато з цього приводу маю. По щирості, я телефоную з іншого.

— Ти хотів би сюди повернутися?

— Ніт фер кухе.[32]

— Що?

— Це по-кельнськи.

Перше ніж Рат спромігся додати щось іще, у нього над головою пролунало різке грюкання. Він обернув голову. Хтось стукав у вікно телефонної кабіни — не Бьом, не Бреннер, а якась жінка. Похмура фурія, що, либонь, була юною вродливицею за часів кайзера, якщо взагалі колись була юною. Вона грюкала по склу держаком парасольки і показувала на знак над апаратом, який однозначно застерігав: будьте стислими, поважайте до тих, хто чекає на свою чергу. Рат кивнув їй на знак згоди і зробив заспокійливий жест.

— Ґереоне?

— З твого дозволу, я не ходитиму околяса: мені потрібна твоя машинка.

— Ти жартуєш? А що іще тобі дати? Машинка — це мій робочий інструмент, рятує від голодної смерти!

— Я не прошу мені її продати. На один тільки день.

— Коли?

— Сьогодні.

— У вас на Алексі машинок немає? Чи в тебе заборона на відвідання Управління?

— Щось на кшталт.

Вайнерт на мить замислився.

— Зустрічна пропозицію, — сказав він нарешті. — Міняймося: друкарська машинка на автомобіль.

Рату не випадало довго думати, він міг перебутися без «Б’юїка» до кінця дня. Щоправда, він іще мав навідатися у Вестгафен і оглянути там виробництво Форда, але це могло зачекати, доки йому не надішлють список імен із Кельна. Фурія тим часом знову постукала у вікно.

— Добре, — сказав Рат, — але завтра зранку «Б’юїк» буде мені знову потрібен.

— Чудово! Тоді, я принаймні, матиму заставу за свою машинку!

— Я заберу тебе з Віттенберґплац.

— Я маю туди пхатися з машинкою під пахвою, чи як ти це собі уявляєш?

— Це одна станція від тебе.

Вайнерт засміявся.

— Можливо, так воно й краще. Зараз Бенке в такому гарному гуморі! Не хочу ставити це під загрозу твоєю появою на Нюрнберґерштрасе.

Фурія знову погрюкала парасолькою по склу. Рат повісив слухавку, і різко розчахнувши двері, показав жінці своє посвідчення.

— Вам відомо, що перешкоджання в роботі поліції є кримінальним злочином? — гримнув він. — Я міг би забрати вас до варти!

Вона злякано сахнулася.

— Пане вахмістре! Звідки ж мені було знати! Якщо іще треба розмовляти, то прошу, будь ласка.

Її благання пролунали настільки розпачлио, що Рат насилу стримав сміх.

— Гаразд, забудьмо це прикре непорозуміння, — мовив він надзвичайно серйозно. — Але в майбутньому ставтеся більшою повагою до роботи поліції.

— Авжеж! Неодмінно! — жінка притиснула до грудей парасольку і торбинку і зробила на місці «кругом марш», напевне, радіючи, що їй пощастило уникнути арешту.

20

Вайнерт з’явився вчасно. Він стояв перед станцією метро Віттенберґплац і виділявся з усього натовпу — єдиний із друкарською машинкою під пахвою. Перехожих анітрохи не зачіпав його дивний вигляд: Рат іноді думав, що навіть побачивши п’ятиногого триметрового велетня, що прогулюватиметься Тауенціном[33], досвідчений берлінець щонайбільше здивовано підніме брову — за умови, що велетень рухатиметься достатньо швидко. Єдиною породою людей, яка негайно привертала увагу і викликала невдоволення берлінців, були вічно здивовані провінціали, чужі в неспокійному темпі цього міста. Вони надміру повільно пересувалися, на додачу постійно зупиняючись, щоб щось роздивитися, і тим щосекунди загрожували порушити безнастанний столичний поспіх. Це місто було нещадним до прибульців. Це Рат відчув на собі, щойно сюди перебався: велике місто або поглинало в перші тижні і включало у свій організм, або безжально випльовувало.

Рат повернув на Тауенцін, зупинився на червоне світло коло універмагу «КаДеВЕ» і посигналив. Щонайменше з десяток людей озирнулися. Вайнерт упізнав авто і поквапився в його бік.

Рат рушив, щойно журналіст опустився на пасажирське сидіння.

— Привіт, серденько, — привітався Вайнерт із автівкою, пестячи приладову панель, — сподіваюся, цей хлопець добре до тебе ставиться.

— Якби я тоді знав! Якби знав, що розриваю любовний зв’язок, купуючи твою машину…

— Якби ти знав, скільки сліз я виплакав.

— Схоже, ти відданіший машинам, а не жінкам.

— Можливо, — знизав плечима Вайнерт. — З іншого боку, жінку я ніколи не продавав.

Він засміявся, і Рат покірно відповів йому трохи кривою посмішкою.

— Ти шкодуєш про це? — запитав комісар. — Я гадав, що зробив тобі послугу.

Вайнерт втратив великі гроші на біржі за кілька тижнів до Різдва, а незабаром по тому — ще й посаду редактора. Рат влаштував собі різдвяний подарунок, купивши авто в невдахи і тим допоміг другові, якому терміново потрібна була готівка, щоб викараскатися з неприємностей. Так він витратив частину з п’яти тисяч марок, які знайшов у своїй поштовій скриньці одного чудового дня наприкінці літа.

— У будь-якому разі, я радий, що тепер ти маєш «Б’юїк», і що я час від часу знову бачу його.

Вайнерт вчепився в поручень, коли Рат на максимальній швидкості круто повернув на Бюловбоґен.

— Навіщо тобі друкарська машинка? — за якийсь час поцікавився він.

— Я взяв роботу додому.

— Це що ж, знову та сама історія? Ти не можеш показатися в Управлінні?

Вайнерт був кмітливішим, ніж можна було припустити з його вигляду.

— Ти й сам працюєш удома, — відказав Рат.

— Так, тому що я був задорогим для свого видавця. Тепер я продаю більше історій за менші гроші, і він навіть не мусить більше платити за опалення для мене.

— Важкі часи.

— Кому ти це кажеш?… І тому я сподіваюся, що ми зможемо відновити свою співпрацю.

Він вказав на дві касети з кіноплівкою на сидінні, поруч із машинкою.

— Це твоя справа?

— Речовий доказ, — кивнув Рат. — Смерть Вінтер на целулоїді.

— Вони зняли це на плівку?!

— Це трапилося під час зйомки.

— То розкажи лишень.

— Ми зробимо, як завжди. Я розкажу тобі все, що знаю, але ти зачекаєш із публікацією, аж доки я дам тобі червоне світло.

— Можеш на мене розраховувати.

— А ти подбаєш про те, щоб моє ім’я вигулькнуло в потрібному місці, і я не видавався тим, хто тобі все розповів…

— Я не вперше це робитиму.

Вони вже дісталися Вассерторплац. Рат припаркував «Б’юїк» просто перед «Мокрим Трикутником».

— Хочеш пива? — запитав він.

Вайнерт кивнув, і невдовзі по тому вони же сиділи за шинквасом, єдині відвідувачі — Рат підозрював, що саме завдяки його бонусному статусу завсідника Шорш, господар, взагалі обслуговує їх. Він навіть не розставив усіх стільців, і пічку, здається, розпалив не так давно. На щастя, зала була не надто великою, тож нагрілася доволі швидко.

Ґереон притягнув із машини речі, поруч із собою поставив на шинквасі друкарську машинку, а на неї, стосом — касети з кіноплівкою і сценарій. Він тільки скинув оком на Шорша, і той, не питаючи, налив своїм раннім гостям два пива і дві чарки шнапсу, а тоді повернувся до протирання келихів.

Чоловіки перехилили по чарці за здоров’я і запили пивом.

— Потішний магазин, — зауважив Вайнерт. — Ти часто тут буваєш?

— З моменту переїзду, — кивнув Рат. — До речі, ти знав, що Зілле сюди регулярно навідувався?

— Ну, напевно, вже ні, — Вайнерт підняв свій келих. — Нехай земля йому пухом…

— Ти знаєш репортера на прізвище Фінк? — запитав Рат. — З «Бе-Зет опівдні»?

— Він до тебе підкочував? — Вайнер похитав головою. — Стережися, стережися. Таких домовленостей, як зі мною, з ним тобі укладати не варто. Він лютий собака. Сенсацію ставить вище за правду.

— Я гадав, це девіз усіх журналістів.

Вайнерт засміявся.

— Тобі треба трохи змінити думку про нашу професію. За винятком, можливо, ситуації зі Штефаном Фінком. Що ж… то на чиєму сумлінні смерть Бетті Вінтер?

— Я ще не маю остаточного висновку. Але є чимало новин. Побачиш сам, що з цього вимудруєш.

Рат розповів Вайнерту все, що він планував завтра покласти Бьому на стіл у вигляді письмового звіту. Він приховав лише дзвінки Фелікса Кремпіна, цією інформацією він не хотів ділитися ні з ким, навіть із колегами в Замку.

Вайнерт уважно вислухав.

— А що ти хочеш від сценарію? — запитав він.

— У ньому сказано, коли і в яких сценах має спрацьовувати спецефект грому. Вбивця знав сценарій і навмисне обрав сцену, в якій Вінтер мала стояти під прожектором.

Вайнерт задумливо розкрив теку.

— Невинний сценарій як план убивства? Здається, ти маєш рацію.

Журналіст зробив паузу, читаючи ім’я на першій сторінці.

— Сценарій Гайєра, — схвально кивнув він. — Цей не з найгірших.

— Ти його знаєш?

— Віллі Гайєр раніше був журналістом. Ми якось зустрілися — потрібні були поради щодо сценарної майстерности для мого першого фільму.

— Ти пишеш сценарії?

— Та тільки доля їхня нещаслива. Я жодного не продав. Утім, кілька з них лежать на робочих столах продюсерів і чекають, коли хто-небудь їх розгорне. Проблема в тому, що, коли ти не маєш імені, жодна свиня не прочитає твій рукопис, а ти не матимеш імені, доки твої сценарії не перейдуть на екран. Це вадливе коло розірвати дуже непросто.

— Я міг би тебе познайомити з кількома продюсерами, — запропонував Рат.

— Ти серйозно?

— Белман навряд чи прислухається до моєї рекомендації, але, можливо, я міг би чогось досягти з Манфредом Оппенберґом. А якщо тебе захоче Оппенберґ, то Белман, імовірно, тобою зацікавиться.

— Звучить привабливо, — сказав Вайнерт.

— Що, якби ти, натомість, познайомив мене з тим Гайєром?

— Ти що, гадаєш, він цілеспрямовано пише сценарії, за якими розробляються вбивства?

— Ні, я сподіваюсь, що він, можливо, міг би щось розповісти про витоки суперництва між Белманом і Оппенберґом.

Вайнерт кивнув:

— Я подивлюся, що можна зробити. Моя черга частувати.

Вайнерт клацнув пальцями в бік Шорша. Господареві «Трикутника» жест не сподобався, але журналіст перебував у надто ейфорійному стані, щоб це зауважити.

Додому Ратові простувати було не надто далеко — проминути одне перехрестя, і вже на місці. За кілька хвилин, з важкою машинкою перед грудьми, на якій балансували сценарій, графік зйомок і дві бобіни кіноплівки, він перетнув подвір’я на Луїзенуфер.

Заходячи в будинок, він помітив, що в поштовій скриньці на нього чекає пошта. Однак спершу він мав занести у квартиру речі. Він насилу спромігся витягнути ключі з кишені пальто так, щоб не розгубити свій вантаж.

Ґереон поставив на кухонний стіл друкарську машинку, поруч поклав касети і папери. Тоді знову спустився і перевірив поштову скриньку. Два конверти без поштового штемпеля нагадали про конверт із п’ятьма тисячами марок у вересні. Він розірвав перший ще на сходах. Грошей там не було. Глянцеві світлини з усміхненими чоловічими обличчями — Оппенберґ роздобув обіцяні фото. У конверті була також купюра у п’ятдесят марок — хворе сумління продюсера.

Другий лист був більш офіційним. Рат розпечатав конверт на кухні й упізнав офіційний бланк Управління поліції. Лист від Бьома!

«Оскільки не видається можливим зв’язатися з вами через звичайні офіційні каналами, ми послуговуємося цим незвичним засобом, щоб повідомити, що розслідування смерті Бетті Вінтер зараз провадиться під керівництвом оберкомісара Вільгельма Бьома. Після отримання цього листа негайно зверніться до юридичного підписанта».

Юридичним підписантом був Вільгельм Бьом. Ернст ґеннат підписав лист ліворуч. Тож Бульдог уже наклепав на нього Будді.

Ґеннат застерігав його від одноосібництва, але хіба Рат мав за що собі дорікати в цьому розумінні? Він завантажив роботою Ґрефа, Червінскі й Геннінга, подав у розшук підозрюваного, долучив судову медицину й криміналістів. А що Бьом виявився надто дурним щоб його знайти, це не Ґереонова проблема! Він, Рат, не є одним із тих бюрократів поліцейського корпуса, які сидять у зручних кріслах — він працює в польових умовах, на вулиці. Правду треба знаходити там, де відбуваються злочини, а не в течках поліційного досьє.

Рат кинув лист від Бьома в сміттєвий кошик, повісив пальто і шапку на вішак, зайшов у вітальню, поставив платівку, знайшов папір у комоді, дістав відкорковану пляшку коньяку з буфету і, повернувшись на кухню, заклав перший аркуш у машинку.

Почати було не просто — йому не йшла з думок Шарлі. Чи варто було побиттям Бреннера влаштовувати собі неприємності? Звісно ж, варто. Варто було набагато більшого, геть різних речей.

Рат прогнав сторонні думки черговим ковтком коньяку і повернувся до свого звіту.

Слово за словом лягали на папір друковані рядки. Поволі, поволі він посувався вперед. Завтра йому не відірвуть голову. Бьом змушений буде визнати, що комісар Рат виконав гарну роботу — що слідча група комісара Рата виконала хорошу роботу. Учора він привіз ЕД у Герікештрасе, сьогодні знову — на «Терра Фільм». Одноосібництвом це все назвати було б несправедливо!

Кілька разів дзвонив телефон, але Рат не знімав слухавку. Купка зім’ятих аркушів на підлозі росла, пляшка коньяку порожніла. Його знадобився весь день пополудні й цілий вечір, він переривав роботу тільки на переміну платівок і на скромну вечерю. Ґереон почувся в добрій згоді з собою тільки коли поклав останній аркуш на тепер уже доволі солідний стос паперу. Пляшка коньяку була порожня. Щось йому підказувало, що цієї ночі він не матиме жахів.

## Вівторок. 4 березня 1930 року

21

Ґереон встановив будильник на ранню годину, але розбудив його зранку не будильник, а телефон. Рат подивився на циферблат. Чверть на шосту! Хто в цілому світі може йому дзвонити о такій порі?

Він повернувся в ліжку на інший бік, але телефон не вгавав. То був хтось наполегливий. Рат підвівся з наміром висловити абонентові все, що він про нього думає. Однак це виявився той, до кого Рат мав виявити делікатність.

— Дружина переказала, що ви хотіли терміново зі мною поговорити?

— Пане Зільке! Радий чути вас! — Голос Рата пролунав далеко не так бадьоро і радісно, як йому хотілося. — Хоча година трохи рання…

— Я намагався додзвонитися вчора по шостій вечора, та, на жаль, ніхто не відповідав. Тоді я подумав собі: Фрідгельме, ану лишень спробуй перше, ніж почнеться твоя зміна — поліція ж на ногах з самого ранку, відома річ.

— Завжди напоготові, — позіхнув Рат.

— Тут, у гаражі, хоча б телефон є. Потім, з дороги, знову складно буде задзвонити. То я можу зробити для наших стражів закону і порядку?

— Не можете колись приїхати до Управління? Я хочу показати вам кілька світлин. Можливо, ви впізнаєте людину, яка зустрічала Вівіан Франк.

— Сьогодні зранку навряд. Як щодо дванадцятої? А може, пів на дванадцяту, бо мені до Алекса їхати — це треба пів міста перетнути.

— Пів на дванадцяту — це просто чудово. Я вас почастую ланчем в «Ашинґері».

— А де я діну свій сандвіч із дому?

— Маєте час про це поміркувати. — Рат мусив зосередитися, щоб не показати свого роздратування. — І ще одне, пане Зільке… Я маю до вас іще одне запитання. Коли ви того разу відвозили пані Франк, що ви зробили з її багажем? Наскільки мені відомо, у неї з собою було кілка великих валіз, мабуть, ви не залишили їх просто на тротуарі в Гогенцоллердам?

— Ні, точно, ні. Я знаю, до чого ви хилите. Але жодної підказки чи нової адреси я не можу вам дати. Той багаж ми попередньо відвезли. Тепер, коли ви запитали, я пригадав: з Кайзердам ми спершу поїхали до станції міської залізниці «Зоопарк», і там я знову змушений був тягати її валізи, і лише потім ми поїхали у Вільмерсдорф.

— То куди ви віднесли валізи? На перон? До якогось поїзду?

— Ні. Ми їх лишили на вокзалі в камері схову.

— Ви не пам’ятаєте, який номер отримала пані Франк?

— Оце ви пожартували! — зайшовся Зільке сміхом, схожим на сухий кашель. — Якби мені такі здібности, я був би артистом вар’єте по нічних клубах, а не на таксистом!

— Гаразд. Побачимося сьогодні опівдні. Щасливої путі!

— І вам на все добре.

Рат поклав слухавку і на мить замислився. Власне, чому ні, подумав він і набрав номер.

На свій подив, чекав він лічені секунди.

— Бенке.

— Пана Вайнерта, будь ласка.

— Це знову ви? Чи то не ви вчора дзвонили?

Рат нічого не відповів.

— Боюся, пан Вайнерт іще спить.

— То розбудіть його. Я у важливій справі.

Упіймати Вайнерта з однією з його дівуль хазяйці квартири було б складно: він зазвичай виставляв їх геть посеред ночі, коли Бенке міцно спала чи бувала така п’яна, що нічого не могла почути. Але дозвіл розбудити його о такій порі мав неабияк потішити її каверзну душу, подумав Рат.

Вайнерт, геть заспаний, озвався радше позіханням, ніж голосом:

— Та-а-ак?…

— Треба перенести зустріч.

— Ґереон?

— Ти в здоровому глузді, що так голосно викрикуєш моє ім’я? Хочеш, щоб Бенке тебе геть розлюбила?

— Навіщо ти мене витягнув із ліжка серед ночі?

— Рано вранці. Твоя хазяйка давно вже на ногах.

— Вона й лягла вчора трохи раніше за мене.

— Я телефоную щодо машини. Що, якби ти повернув її мені на півгодини пізніше, ніж ми домовлялися…

— Супер! Тоді я зможу сьогодні ліпше виспатися!

— … і не сюди. Ми зустрінемося на станції «Зоопарк», тобі це ще й ближче.

— Без проблем. Не забудеш узяти з собою машинку?

— Я не дуже хотів би тягнути цього монстра через метро. Не можу я віддати її тобі пізніше? Сьогодні ввечері?

— Ми зараз говоримо про мій робочий інструмент. Якщо я міг привезти машинку поїздом метро, ти теж можеш це зробити. А інакше, бери таксі.

В результаті, о пів на сьому ранку Рат стояв із радикально чорним «Ремінгтоном» та коричневим портфелем під пахвою у відділенні зберігання багажу на станції «Зоопарк» і почувався цілковитим ідіотом. Особливо, коли молодик за прилавком запропонував здати машинку на зберігання, а Ґереон відмовився.

— А, розумію, ви просто вивели свою кохану на прогулянку, — сказав хлопчина. — Вам би варто її вигулювати на шворці, щоб не носити цілий час на руках.

Рат зберігав незворушний вираз обличчя.

— Мені потрібна інформація, — сказав він, ставлячи машинку на прилавок, щоб витягти своє посвідчення.

— Хто б собі таке уявив! У поліції тепер мобільні офіси? А куди ж ви пакуєте злодіїв, коли упіймаєте? У портативну буцегарню?

— Такому дотепнику, як ви, треба у вар’єте виступати…

— Моя давня мрія.

— … але тупа прусська поліція абсолютно позбавлена почуття гумору. Тому притримайте свої дурні жарти для прослуховування у «Вінтерґартені»[34]!

— Так, так, я чув. Поліція нещодавно заборонила гумор?

Рат показал дотепникові світлину Вівіан Франк.

— Ви пригадуєте цю жінку?

— Хто ж її не пригадає! — У молодика раптом заблищали маленькі очі. — Я бачив її у «Нечестивому»! Божественна! Це ж Франк, правда?

— Ця дама, ймовірно, здала на зберігання кілька великих місць багажу. Це мало бути восьмого лютого, близько десятої ранку. Цей багаж згодом забрали чи ні?

— Тут виникає багато питань, — похитав головою молодик. — То була неділя, здається? Тієї неділі я не чергував. Але я можу перевірити, чи той багаж іще на місці. Насправді, на такий довгий час у нас щось залишають нечасто.

— То перевірте, будь ласка.

— Це може забрати певний час.

— Байдуже, я чекатиму.

— То я ж не про вас непокоюсь, а про клієнтів. Мій напарник з’явиться тільки о десятій.

— Про ваших клієнтів я подбаю. Підіть, тим часом, і перевірте.

— Еге, звісно, друкарська машинка є, — не вгавав молодик, — з нею, заповнювати бланки не проблема.

Він ще на мить задумався, чи не спаде на думку щось дотепніше, але потім махнув рукою і зник за дверима в заднє приміщення, освітлене неоновими лампами. На станції все шло, як завжди: прибували і рушали поїзди, пересувалися пасажири, але ніхто не повертав до відділення зберігання багажу. Молодик повернувся за п’ять хвилин. Без валіз, натомість із стосом карток, яку розклав на прилавку поруч із машинкою.

— Це все, що зберігається більше двох тижнів. Подивімося… — Він переворушив купку карток і знайшов потрібну. — Є таке. Восьме лютого. Три предмети багажу прийнято о дев’ятій п’ятдесят чотири. Номер три сім нуль сім. Забрати його стане тепер власниці недешево.

— Я можу оглянути багаж?

— На жаль, це неможливо! — молодик зробив поважну міну. — Або номером три сім нуль сім, або судова постанова, в іншому разі все має лишатися на своєму місці. Правила — це правила.

— А якщо оглянете ви, і стисло доповісте мені…

— Суворо заборонено! Як ми можемо розпоряджатися чужим багажем без відома наших клієнтів?

Він видавався обуреним, але потім знову засміявся і підморгнув Рату.

— Не хвилюйтеся, комісаре! Трупа у валізах немає, бо на цей час ми б його уже носом почули!

Рат нічого не відповів. Ввічливо подякував й подався в станційний ресторан. Залишалося достатньо часу, щоб випити кави.

Були тільки кавники[35]. Та, принаймні, кельнер утримався від коментарів щодо друкарської машинки на столі і не заперечував проти того, що Рат забрав на свій стіл увесь стос газет. Відвідувачів було мало — більшість берлінців перед восьмою ранку в дорозі не мають часу на каву. Надто, коли її треба брати цілими кавниками.

За голими деревами в зоопарку сонце повільно пересувалося за ріг. Погода обіцяла гарний день. Рат гортав газети. Похорон Весселя супроводжувався непривабливими сценами навколо процесії. Але тяжких випадків не сталося, попри те, що комуністи люто провокували націоналістів. Дякуючи Ґрефу, він мав змогу уникнути цього клопоту! Упродовж останніх днів детективові нерідко випадало терпіти за свого начальника, подумав Рат, треба не забувати цього і показати партнерові, як він його цінує.

Відставка міністра внутрішніх справ Гжезіньскі вже не була першочерговою темою для «Берлінер Блаттера», натомість у заголовках з’явилися міркування щодо ймовірної кризи уряду. То, може, велика коаліція не була такою стабільною, як твердив Рат-старший, переконаний вічний центрист? Далеко не всі центристи так добре вміють порозумітися з соц-демами, як керівник кримінальної поліції Енґельберт Рат, який великою частиною своєї кар’єри завдячував саме їм.

У справі Вінтер газети найперше покладалися на спекуляції — здебільшого, на версію Белмана про саботаж, але Оппенберґа не згадували. Рат був упевнений: преса обережна, тому що Белман, нашіптуючи журналістам ім’я свого ненависного конкурента, либонь, суворо додавав: «Але ви це дізналися не від мене». Так чи інакше, припущення цвіли на шпальтах буйним цвітом. Воно й не дивно, зважаючи, що з Управління не пролунало жодного нового слова. Зараз Бьом провадив розслідування в такий спосіб, який газетярям було б найзручніше коментувати, але чи він того не вмів, чи не бажав будь-що розповідати журналістам. Оберкомісар також не зажив у них великої прихильности. Рат був задоволений, відзначивши, що більшість репортерів поліційної хроніки називали Бьома в своїх статтях комісаром, хоча напевне знали його справжній ранг. Це неабияк мало б розлютити Бульдога.

Наближався час зустрічі. Рат допив порцію кави, а решту залишив у кавнику, залишивши мінімальні чайові. Натомість, кельнер може допити каву, якої було забагато для клієнта.

Вайнерт прибув хвилина в хвилину, годинник на станційній площі показував пів на восьму, коли «Б’юїк» загальмував саме під знаком зупинки. Журналіст вийшов з машини, не вимикаючи мотор. Вони мусили швиденько рушати, бо водій автобуса обурено засигналив, показуючи, що «Б’юїк» злочинно припаркувався на зупинці громадського транспорту.

— Куди тобі їхати? — запитав Рат.

— Назад, на Нюрнберґерштрасе. Завези, і там мене позбудешся.

Зупинивши перед домівкою Вайнерта, Рат попрощався з журналістом і залишився в машині. Побачивши вхід у сусідній будинок, він пригадав, як вони з Шарлі ховалися там колись від Бенке. Давно це було!

22

До Замку він прибув одразу після дев’ятої. З коричневим шкіряним портфелем під пахвою Рат почувався схожим на страхового агента. Зазвичай на роботу він не брав із собою нічого, крім капелюха, пальта і службової зброї.

Еріка Фосс уже чекала на нього.

— Осьде ви! Пане комісаре, ви не повірите, що тут діється! Оберкомісар Бьом…

— То зателефонуйте Бьому і скажіть йому, що я на місці. Я маю на увазі… Зачекайте мить — спершу я маю зшити кілька документів.

— У вас залізні нерви!

— Не без того. Зрештою, я офіцер кримінальної поліції. Ґреф уже там?

— Уже пішов. О дев’ятій нарада в малій конференц-залі. Для всіх, хто працює над справою Вінтер…

— А Геннінг і Червінсксі?

— Бьом доручив їм вести спостереження на Ґерікештрасе.

— Ви тут цілковито в курсі справ.

— Хтось таки мусить якось зводити все докупи, пане комісаре.

На личку під білявою гривкою промайнула кисла посмішка.

— Тоді… стривайте лишень… Зберіть мені, будь ласка, докупи оце.

Він дістав із портфеля звіт, який учора надрукував на машинці Вайнерта. Вона ввічливо кивнула, дістала з шухляди новенький зшивач і потягла до себе великий пробивач.

— Решта документів, пов’язаних зі справою Вінтер, десь тут? — запитав Рат, стиснувши пальцями аркуші й акуратно підсуваючи їх під удар пробивача.

Вона заперечно похитала головою.

— Ґреф їх уже забрав.

— Що ж, тоді звіту має бути достатньо. Давайте його сюди, будь ласка.

Рат узяв готовий зшиток, що видавався тепер доволі тоненьким, і поклав назад у коричневий портфель.

— Тоді рушаємо в лігво лева.

Вона співчутливо дивилася на нього.

— Хай шастить, пане комісаре.

Він ніколи не мав такої підтримки від Еріки Фосс за всі місяці, що їм випало працювали разом. А нині… він був майже зворушений.

Зі шкіряним портфелем під пахвою він почувався бодай якось озброєним, відчиняючи двері до невеликої конференц-зали. Нарада мала вже тривати щонайменше двадцять хвилин, і повітря було відповідно просякнуте нікотином. Подолавши спокусу негайно й собі сягнути в кишеню по цигарку, Рат кивнув у відповідь на питальні погляди. Кілька колег перешіптувалися, впізнавши його. Скинувши оком на залу, Рат побачив вільне місце біля Ґрефа, і сів.

— Доброго ранку, — привітався він із напарником.

— Ґереоне, ти даєш!… — прошипів детектив і нічого більше не сказав, тільки помахав рукою, ніби натякаючи: «Бачиш, хмари збираються — буде гроза!».

Кронберґ із криміналістичного відділу, стоячи за кафедрою, викладав результати вчорашньої експертизи. Бьом слухав неподалік, зі схрещеними на грудях руками. Він дивився просто на Рата, але ніби крізь нього.

— …знімається вручну, щоб прожектор утримувався на кріпленні тільки одним болтом, зафіксованим самим лише шплінтом без гайки, — монотоно доповідав Кронберґ.

Криміналіст читав текст із написаного, не намагаючись хоч трохи інтонаційно різноманітити його. То там, то тут колеги, нездатні стриматися, широко позіхали.

— …таким чином, якщо звільнити болт від цього шплінта, — вів далі Кронберґ, — за допомогою вже описаного важеля з прикріпленим до нього дротом, ослаблений болт випадає з кріплення і прожектор, нічим більше не утримуваний, падає вниз. Саме це, вважається, сталося двадцять восьмого лютого цього року, ймовірно, з наміром спричинити смерть чи, принаймні, завдати серйозних травм актрисі Беттіні Вінтер внаслідок падіння на неї прожектора.

Рата вчергове вразили канцелярські формулювання, на які завжди спромагалася прусська поліція, і не тільки вона, весь апарат державної служби Вільної держави Пруссія здатний був описати люту смерть людини в такий спосіб, щоб це виглядало технічним процесом чи фізичним експериментом у школі.

Перше, ніж виголосити висновок, Кронберґ глянув на присутніх поверх окулярів — напевно, щоб переконатися, що його уважно слухали.

— Виходячи з особливостей знайденої конструкції та її розташування, доцільно припустити, що…

— Вам не треба нічого припускати, мій любий Кронберже, залиште цю роботу нам!

Очевидно Кронберґ таки не зміг заколисати Бульдога монотонним читанням, якщо той вчасно згавкнув. Так грубо перерваний, криміналіст видавався ображеним, але протестувати не наважився. Він мовчки звільнив місце за кафедрою для оберкомісара.

— Дякую, колего Кронберже, — пробурмотів Бульдог.

Подяка ця, у вустах Бьома, пролунала скоріше, як образа.

— Комісар Рат? — продовжував він, — Еге, осьде ви. Чи не будете ви ласкаві вийти сюди і розповісти нам стисло, що ви зробили в справі Вінтер за останні кілька днів?

Рат коротко кивнув Ґрефу, після чого підвівся і рушив до кафедри. Дорогою він витягнув з шкіряного портфеля свій звіт.

— Доброго ранку, шановні колеги, — сказав він, дійшовши до кафедри, — доброго ранку, пане оберкомісаре.

Рат підняв руку з новеньким зшитком.

— Я дозволив собі сміливість, — почав він, — підсумувати свої попередні результати в звіті, що я…

— Без прелюдій, будь ласка! Переходьте до справи!

Рат озирнувся на Бьома, що перебив його: очі Бульдога нагадували дві холодні мармурові кульки.

«Ну, — подумав Рат, — тоді повний вперед, не став свого світильника під посудину[36]!»

— Колега Кронберґ уже багато розповів вам про конструкцію, яку я виявив учора на студії «Терра Фільм», — почав він знову і витяг із коричневого портфеля сценарій і графік зйомок. — І ось у мене є графік, яким керувався… диверсант, як я би назвав його на разі: скрипт і графік зйомок «Бурі кохання», останнього фільму Бетті Вінтер.

Він зробив паузу і роззирнувся. Цікаві обличчя, напружена тиша. А може, колегам було просто цікаво, як Бьом упорає непокірливого комісара.

Рат виклав свою теорію: Кремпін вигадав конструкцію з дротом і важелем, щоб знищити звукову камеру, зваливши на неї важкий прожектор, але його задум було виявлено. Тому в останню мить він цю конструкцію знешкодив і притьма залишив студію. Хтось інший мав скористатися з його плану, знову перевстановивши пристрій.

Бьом дозволив йому спокійно закінчити виклад.

— Як ви дійшли до цієї абсурдної ідеї? — запитав він.

Перше, ніж відповісти, Рат глибоко вдихнув.

— Я сказав би, що дійшов до цього досить чітко: кадр сорок дев’ять знімали незадовго до одинадцятої ранку: важіль спецефекту працював нормально, запустивши грім. А опівдні того ж дня, під час зйомки кадру п’ятдесят три, той самий важіль висмикнув останній болт, який ще тримав прожектор: механізм, який щойно описував Кронберґ. Отже, цього не міг зробити Фелікс Кремпін, якого не був у павільйоні від одинадцятої.

— Звідки ви це взяли?

— Зі свідчень Люденбаха і Кріґа, — відповів Рат. — Що підтвердили кілька інших свідків, які востаннє бачили Фелікса Кремпіна в павільйоні близько десятої ранку.

— Ви, мабуть, не дуже в курсі, комісаре, — сказав Бьом. — Геть усі свідчення з цього питання суперечать одне одному, це з’ясувалося вчора, коли ми ставили одне і те саме питання всім, хто був на студії в день смерті Вінтер. Якби ви прийшли на нашу нараду вчасно, ви теж дізнались би про це. Спеціально для вас, я ще раз повторюю: зараз три свідки визнають, що Фелікс Кремпін міг бути на території студії близько полудня. Тобто в той час, коли все вже було налаштовано на полудневу зйомку. Що тепер із вашою дотепною теорією?

Рат не знав, що на це відповісти. Він стояв перед колегами, як школяр-всезнайко, який щойно провалив важливий іспит, і був принижений розчарованим учителем на втіху решти класу. Але Бьом більше не звертав на нього уваги, він звернувся до підлеглих у залі:

— Панове, ви знаєте, кому до чого братися. Всі до роботи!

У залі заскреготали стільці, поширився гомін приглушених розмов. Зала повільно порожніла. Рат склав докупи свої матеріали й хотів теж іти, але Бьом його зупинив:

— Куди це ви лаштуєтеся?

— До роботи.

— До якої роботи? Я ще вам не дав жодного завдання.

Рат нічого на це не сказав. Мовчки дивився Бульдогу просто в очі. Він не підгортатиме перед Бьомом хвоста — не зробить йому такого свята.

— Ви можете віддати мені свій звіт, — мовив Бьом, — і відтак ви звільнені від роботи над справою Вінтер.

Ратові просились слова протесту, але він прикусив свого язика. Суперечка нічого б не змінила. Він передав зшиток Бьому.

— А що мені робити натомість, пане оберкомісаре?

— Просто йдіть на своє робоче місце. Там знайдете все, що належить.

Що означає Бьомове «все, що належить» Рат побачив, щойно увійшов у свій кабінет. Його стіл був завалений купами досьє.

— Що я маю з цим робити? — запитав він свою секретарку.

Еріка Фосс знизала плечима.

— Це все щойно принесла фройляйн Штайнер. З побажанням успіху від старшого комісара Бьома. Більше вона нічого не сказала.

Рат подивився на стоси паперу. Справа Весселя. Безладна і хаотична. А він має розсортувати це все і підготувати справу для прокурора, згідно зі вказівками Бьома. Бульдог відтепер давав їх йому винятково в письмовій формі. Поза безглуздим наказом відвідати похорон, Бьом уперше довіряв йому цю паскудну справу. А саме таку роботу Рат ненавидів — суто канцелярську, монотонну, жорстко одноманітну працю.

Робота як покарання.

Постукали в двері, і показалося цікаве личко Еріки Фосс.

— Кави? — запитала вона.

— Дякую, ні, — відмовився Рат. — Де Ґреф? Він щойно був на нараді.

— Вже пішов, — відказала секретарка. — З Ланґе до Ґрюневальду. Наскільки я знаю, обходитимуть лаубеколонії[37]. Бьом вважає, що Кремпін може десь там переховуватись.

Бьом однозначно — і в письмовій формі — зазначив, що Рат має також подати детальний звіт про похорон Весселя; звіт, який може написати тільки Ґреф, який був на кладовищі в суботу.

— Якщо Ґреф подасть про себе яку звістку, будь ласка, негайно скеруйте його до мене. А тим часом спробуйте, чи не зможете ви сконтактувати з ним, доки він у дорозі.

— Якщо це виявиться так складно, як було сконтактувати з вами в останні кілька днів, пане комісаре, я не можу вам нічого обіцяти, — сказала Еріка Фосс, зачиняючи двері.

Рат почав сортувати документи і незабаром наскладав кілька окремих стосів. Протоколи допитів, звіти, рапорти, описи місця злочину, світлини з місця злочину, медичні рапорти, технічні звіти, списки речових доказів, підсумування, можливі висновки. Що ж, він, принаймні, міг скористатися з робочого столу Ґрефа.

Задзеленчав телефон. Рат сподівався почути Ґрефа, тож був розчарований — то тільки Еріка Фосс, яка полінувалась встати зі свого місця.

— Пане комісаре? Тут пан Зільке, який хоче з вами поговорити.

Правильно! А він геть забув про це.

— Нехай заходить, — наказав комісар, і незабаром у двері постукали.

Фрідгельм Зільке скинув капелюха і бгав його в руках.

— Це я, пане комісаре, — роззирнувся таксист у кабінеті. — Ділова обстановка у вас тут.

Рат хотів запросити його сідати, але помітив, що кріслі для відвідувача теж стос матеріалів зі справи Весселя.

— Ходимо надвір, — запропонував Рат, — бо тут не дуже зручно розмовляти.

— Весняне прибирання? — реготнув Зільке.

— Не хочете пива в «Ашинґері»?

— Я ще не скінчив зміни. Але від порції ковбасок я б не відмовився.

Надворі стояв гуркіт. Парові молоти на Алексі досі щось забивали в землю, хоча станцію метро, як запевняла міська влада, було майже добудовано. Будівельні огорожі перекривали усі шляхи. Ратові здавалося, що Замок майже щодня змінює своє розташування, бо треба було щоразу знаходити нову стежку через новий лабіринт, щоб просто перетнути площу.

— Давно я тут не бував, — зізнався Зільке. — Будь-який таксист, який має краплину розуму, намагається уникати Алекса.

Та хоч би скільки будівель позносили на Александерплац, «Ашинґер» нікуди не дівався. Старий будинок передбачалося зруйнувати, але ресторан мав знайти собі місце в одній із запланованих новобудов, про що відданим клієнтам повідомляли невеликі плакати. Алекс без «Ашинґера» Рат навряд чи міг собі уявити. Половина Управління обідала тут або пила пиво після роботи.

Як завжди опівдні, тут не було де яблукові впасти. Рат замовив порцію ковбасок із картопляним салатом і безалкогольне пиво для Зільке, а для себе — яловичу печеню з картопляними галушками і склянку зельтерської. На щастя, таксист не виявив гострого бажання ласувати смаженою печінкою.

— Приємно, що ви мене запросили, — взявся Зільке до ковбасок. — Я ж іще маю переглянути фотки.

Рат кивнув, беручись до своєї печені.

— Я хочу, щоб ви оглянули кожну світлину дуже уважно. Можливо, ви побачите на них чоловіка, який тоді зустрічав Вівіан Франк. Але думаю, ми спершу поїмо.

— Чому ви взагалі шукаєте Франк? — запитав Зільке між двома виделками картопляного салату. — Ви мені досі не сказали.

— Бо вона зникла, — лаконічно пояснив Рат.

Після того, як кельнер забрав брудний посуд, Рат вийняв із кишені конверт Оппенберґа. В ньому було близько два десятки чоловічих портретів — і не лише акторів — з якими, як підозрював Оппенберг, могла таємно зустрічатися Вівіан. Там було також фото Фелікса Кремпіна, якісніше за знімок із різдвяної вечірки Белмана. Таксист по черзі брав кожну світлину, уважно оглядав її, але щоразу заперечно хитав головою. Він завагався лише двічі, перш ніж відкласти фотографію з упевненим «Ні!». Спершу — з Кремпіном, щодо якого він, зрештою, сказав:

— Я його знаю з газети. Це його розшукують, правда?

Вдруге його збентежив портрет чорнявого актора. Та, нарешті, він його теж відклав.

— Ні, таки ні. Просто той був подібного типу.

Рат відзначив для себе «подібного типу» актора, і подякував Зільке.

— Якщо ви хоч би де впізнаєте того чоловіка, якщо ви побачите його на афіші чи в кіно, якщо він сяде у ваше таксі, навіть якщо ви просто побачите його на вулиці, будь ласка, негайно зателефонуйте мені, — попрохав він. — У будь-який час дня чи ночі!

Перш ніж повернутися до Замку, Рат знайшов телефонну будку і зателефонував Оппенберґу. Від його секретарки він домігся запрошення на вечерю.

Еріка Фосс іще не повернулася з перерви, коли Рат знову всівся за свій стіл і продовжив розгрібати паперові гори. Раз у раз він перечитував окремі документи, намагаючись ліпше щось збагнути. Випадок, з якого нацисти роздмухали історію мученицької смерті, був доволі химерним: власниця кімнати звертається до своїх друзів-комуністів, щоб дали прочуханку її орендареві за несплату. Прочуханкодавцем є Алі Гелер, він же — колишній сутенер повії, з якою став жити Вессель. Прочуханка переростає в серйозну сутичку і штурмфюрер СА з порога отримує постріл в обличчя.

Постріл, який робить його нацистським мучеником. Доволі дивний святий той Вессель. Юний син пастора за короткий час організував бурхливу діяльність штурмових загонів у Фрідріхсгайні. Потім закохався в повію, і відтоді став нехтувати своїми штурмовиками. Геббельсові до цього було байдуже, бо головний нацист Берліна вже призначив загиблого штурмфюрера на роль великого мученика. Зрештою, вдало склалося, що Вессель дістав кулю, інакше усе могло скінчитися так, що нацистський командир покинув лави НСДАП. У будь-якому разі, впродовж останніх місяців він ніби втратив інтерес до політики. За деякими чутками, Вессель взагалі буцім-то зробився новим сутенером для своєї коханки, але це, мабуть, слід було зарахувати до недолугих наклепів із боку комуністичних кіл.

Хрипкий дзвінок відірвав Рата від міркувань щодо справи Весселя. Дзвонив телефон на столі Еріки Фосс. То міг бути, наприклад, Ґреф. Рат прийняв виклик на своєму телефоні.

— Так?

На іншому кінці йому відповіла роздратована тиша. Тоді:

— Я розмовляю з офісом комісара Рата? Інспекція А? — запитав жіночий голос.

— Це Рат особисто. А з ким маю приємність розмовляти?

— Ґройліх, кабінет доктора Вайса. Заступник начальника поліції хоче бачити вас за пів години, пане комісаре.

— З якого питання?

— Доктор Вайс сам вам скаже.

Рат здивувався. І начполіції Цьорґібеля, і його заступника в Замку він досі бачив тільки здалеку і не обмінювався з ними жодним словом, крім формальних привітань. Чого доктор Вайс, безперечно, один із найкращих криміналістів Берлінської поліції, хоче від звичайного комісара Ґереона Рата? Може, Бьом уже встиг поскаржитися начальству? У будь-якому разі, пахло смаленим. Рат охочіше мав би справу з Цьорґібелем, одним із численних друзів батька, але начполіції на дні карнавалу виїхав до Майнца. Півгодини Рат сушив собі голову цими думками, потім залишив нотатку для Фосс, яка досі не повернулася з перерви, і вирушив «нагору».

Пані Ґройліх, всупереч тому, що підказувало її прізвище[38], була одягнена досить колоритно.

— Панове вже чекають, — повідомила йому секретарка, і Рат замислився, що означає множина.

Вона зняла слухавку і набрала номер.

— Пан Рат уже на місці, — мовила вона в слухавку, а тоді до Рата. — Проходьте, будь ласка.

Рат пройшов у кабінет.

Доктор Бернард Вайс сидів за великим столом, на якому громадилися численні досьє. Пильні очі за товстими скельцями окулярів. Цей чоловік випромінював природний авторитет, змушуючи Рата непокоїтися. Він міг би дати собі раду з Цьорґібелем, але його заступник, здавалося, був начальником іншого калібру, якому мізки не задуриш. Однак Рата трохи заспокоїла присутність у цьому кабінеті другого чоловіка.

Ернст Ґеннат.

Якщо тут Будда, Ратові справи, можливо, не такі погані. Рат знав, що Ґеннат йому симпатизує.

— Добрий день, панове, — сказав детектив, заходячи, і потиснув руки своїм зверхникам.

— Будь ласка, сідайте, — звелів Вайс.

Якось надміру холодно. Не по-дружньому «сідайте»! Чи поблажливе «присаджуйтеся, будь ласка! «Будь ласка, сідайте» — це як школяреві в кабінеті директора.

Рат сів у крісло поруч із Ґеннатом. На мить запала тиша. Цокотіння машинки, що ледь долинало крізь підбиті повстю двері, діяло якось заспокійливо.

— Приємно, що ви змогли прийти не гаючись, пане комісаре, — почав розмову Вайс. — Бо справа доволі делікатна.

Рат відчув себе в знайомій ситуації. Майже рік тому, коли хтось звинуватив його у вбивстві, Ґеннат з’явився разом із ним. Він послуговувався схожою лексикою.

— Комісаре, — вів далі Вайс, — перейдемо одразу до справи.

Заступник начполіції дивився йому просто в очі.

— Як би ви самі визначили свої стосунки з комісаром Франком Бреннером?

То он звідки вітер дме! Бреннер виніс їхню невеличку приватну суперечку на офіційний розгляд найвищого суду.

— Не так щоб дружні, — тягнув Рат, — а скоріше… скажімо… колегіальні.

— Он як, — кивнув Вайс. — У мене є внутрішня скарга. Комісар Бреннер стверджує, що ви, без жодної причини, кілька разів його вдарили в танцювальній залі «Резиденц Казино» в неділю вночі.

Навіть зробивши паузу, Вайс дивився Ратові в очі.

— Що ви маєте на це сказати?

— Я вдарив колегу Бреннера, пане заступнику начальника поліції, — визнав Рат, — але не без причини.

— Яка причина може виправдовувати публічне побиття колеги? — запитав Вайс. — Ви знаєте, що ми завжди і всюди маємо оберігати високу репутацію нашого відомства.

— Ми не були там у ролі працівників поліції, — виправдовувався Рат. — То був бал-маскарад, ми обоє були в машкарі.

— Це не відповідь на моє запитання.

— Насправді, причина була, пане заступнику начальника поліції, але приватна, — не здавався Рат. — Комісар Бреннер зачепив гідність певної дами.

— «Певної дами»?

— Знайомої.

— Комісаре, слава Богу, часи, коли офіцери билися на дуелі за дамську честь, відійшли в минуле. Вам не здається, що ваша реакція могла бути перебільшеною?

— Я застерігав колегу Бреннера, я попросив його перестати говорити.

— Говорити про що?

— Говорити непристойні, огидні речі, пане заступнику начальника поліції. Я не хочу тут цього повторювати.

— Про яку даму йдеться?

— Вибачте, але я не можу вам цього сказати.

— Чому ні?

— Я маю на увазі, це не має обходити пана заступника начальника поліції! Моя суперечка з колегою Бреннером була суто приватною справою.

— Якщо ви, співробітник поліції, побили когось, хоч то колегу, хоч цивільного — це все що завгодно, але не ваша приватна справа!

Вайс підвищив голос. Рат зрозумів, що не може легковажити.

— Вибачте, пане заступнику начальника поліції, я не це мав на увазі. Але я однаково не хочу втягувати даму.

— Я не хотів ображати ваші почуття, пане комісаре, — мовив Вайс більш поблажливим, примирливим тоном. — Ідеться тільки про будь-яких свідків, які могли б свідчити на вашу користь. Комісар Бреннер, зі свого боку, назвав детектива Червінскі, що, як видається, був свідком інциденту.

— А що говорить Червінскі?

— Ми ще не розпитували його про інцидент.

— Невеличка спірка між колегами — я не знаю, чи варто називати це інцидентом.

— Не намагайтеся знову викручуватися! Комісар Бреннер намірявся порушити проти вас кримінальну справу, щоб розпочати дисциплінарне провадження, але, на щастя, я зміг переконати його, що має сенс вирішити праву всередині колективу. Ви собі уявляєте, що відбудеться, якщо в пресі з’явиться така історія?

— Чому тут немає Бреннера? Тоді ми могли б потиснути один одному руки, і все забути. Я б саме в такий спосіб здихався цієї проблеми.

— Комісар Бреннер наразі не може працювати через свої травми, — мовив Вайс діловим тоном.

Рат мусив проковтнути закид. Він не завдавав товстунові аж такого каліцтва. Чи Бреннер невдало впав? Рат подумав про його руку в наплічнику.

— Пробачте, — сказав він. — Мені дуже прикро.

— Та вже ж має бути.

Вайс серйозно дивився на нього, і Рат почувався, як блоха під мікроскопом.

— Часто у вас таке трапляється? — запитав нарешті Вайс.

— Що ви маєте на увазі, пане заступнику начальника поліції?

— Я думаю, що моє питання було зрозумілим. Чи завжди ви контролюєте себе?

Це натяк? Рат не був упевнений, що заступник Цьорґібеля знає про події в Кельні. Але ті події не мали нічого спільного з його темпераментом, Вайс не міг цього мати на увазі.

— Звісно, так, пане заступнику начальника поліції. Я завжди усвідомлюю свою відповідальність як працівник поліції.

— Очевидно, за винятком останнього випадку.

— Так, пане заступнику начальника поліції.

— Гаразд. Тоді подбайте, щоб таке в майбутньому не повторилося. Я хочу, щоб ваш рапорт про інцидент завтра лежав на моєму столі.

— Так, пане заступнику начальника поліції.

Рат вирішив, що тепер він вільний і може йти. Зиркнувши краєм ока на Ґенната, який весь цей час мовчав, він підвівся зі свого крісла.

— Чекайте, пане комісаре, — зупинив його Вайс, — ми з вами ще не закінчили!

«Що далі?» — подумав Рат і знову всівся.

— Ми б хотіли почути вашу думку з цього приводу, — сказав заступник Цьорґібеля і поклав на столі перед Ратом свіже число «Бе-Зет опівдні».

Газета була щойно з друкарні, Рат іще не бачив статті, на яку тицяв вказівний палець Бернхарда Вайса. Але він одразу упізнав ім’я, що ним було підписано матеріал.

Штефан Фінк.

Рат швидко пробіг очима текст. Фінк лише вкотре витягав на світ Божий старі чутки і вивів іще кілька теорій змови від Белмана, але цитував комісара Ґереона Рата у відповідних місцях — якщо не сказати, у ключових моментах:

«Поліція досі шукає невловимого освітлювача. «Смерть Бетті Вінтер не була випадковістю», — розповів нашій газеті детектив Ґереон Рат. Чи розшукують невловимого втікача як вбивцю? Комісар Рат говорить про «важливого свідка», однак це буде не перший випадок, коли поліція оперує таким визначенням для підозрюваних у тяжкому злочині. Наскільки далеко просунулася поліція? Коли вона нарешті заарештує підозрюваного вбивцю, який розгулює на волі, серед нас? Старший комісар Вільгельм Бьом, який очолює розслідування в справі Вінтер, не зміг відповісти на ці запитання. Рат, натомість, додає: «Завжди хтось один бере на себе відповідальність, а всі інші виконують роботу».

Холера! Підлий щур!

— Я вже сказав пану радникові Ґеннату, що, насправді, не маю бажання і не намагаюся з’являтися в газетних статтях.

Рат подивився на Будду. Той так само відмовчувався. На його обличчі нічого не можна було прочитати, але вигляд він мав не такий приязний, як зазвичай.

— Я хочу сказати, — вів далі Рат, — мене в цій статті цитують проти моєї волі.

— То ви цього репортера не знаєте? Ніколи його не зустрічали?

Складалося враження, що Вайс уже має якусь інформацію.

— Не зовсім так. Він розмовляв зі мною, намагався розпитувати про справу. Але я відмовився.

— З тексту статті випливає щось інше. Чи він усе це з пальця висмоктав?

— Щонайменше, вирвав із контексту, — Рат відчув, що має бути обережним. Поза сумнівом, Вайс уже телефонував у редакцію. — Цей Фінк є брудним пасквілянтом. Його цікавить не правда, а сенсації. Недарма колеги відмовляють йому в інтерв’ю. Через те він ось і старшого комісара Бьома виставив у невигідному світлі!

— Завдяки вашому коментарю, пане комісаре! — знову підвищив голос Вайс. — Завдяки вашому коментарю! Як ви могли дозволити собі оті мудрування щодо своїх повноважень і повноважень вашого керівника? Та ще й для преси!

— Але я цього не робив!

Тон щирого обурення вдався йому досконало. Можливо тому, що він справді так почувався.

— Ви кажете, що ніколи цього не говорили?

— Я вимовив подібну фразу, але в геть іншому контексті! І пан Фінк у жоден спосіб не давав мені зрозуміти, що хоче процитувати мене в своїй газеті.

Вайт пронизав його своїм гострим, майже нищівним поглядом.

— Вам пощастило, що я знаю цього Фінка, — сказав він нарешті. — Ви маєте слушність, він є недобросовісним представником своєї професії. Інакше, мені було б складно повірити вам, — Вайс нахилився вперед. — Вам, пане комісаре, ще є чого повчитися в розумінні спілкування зі столичною пресою. Недбалі заяви можуть мати фатальні наслідки, як бачите! Нам, поліції, потрібна співпраця з пресою, жодних сумнівів щодо цього немає; але не тіште себе ілюзією, буцімто можна з пресою бавитися! Бо тоді вона бавитиметься з вами!

— Що мені робити, пане заступнику начальника поліції? Вимагати спростування?

— Не треба! — відмахнувся Вайс. — Тільки зробите гірше. Залиште так, як воно вже є. Я просто хочу, щоб ви був обачнішим, зважали з ким говорите про справу. Щоб із вами не повторилося щось подібне.

Вайс підвівся зі свого шкіряного крісла.

— І звісна річ, — додав він, перше ніж відпустити Рата, — ви маєте вибачитися перед старшим комісаром Бьомом.

До Інспекції А Рат повернувся разом із Ґеннатом. Будда ще ані слова не сказав.

— Коли знов до Дюссельдорфа, пане раднику? — запитав Рат, нездатний більше витримати цієї мовчанки.

— Коли порозгрібаю тут усе лайно, — буркнув Ґеннат. — Не намагайтеся вдавати, що нічого не сталося! Я розлючений на вас. І не тільки тому, що через вас не встигаю на свій потяг! Але я не маю наміру обговорювати це з вами в коридорі.

Це були єдині слова, які Ґеннат вимовив, доки вони йшли до Інспекції з розслідування вбивств — шлях, що видався Ґереону нескінченним. Аж нарешті вони дісталися кабінету Ґенната. Будда сказав Трудхен Штайнер, своїй багаторічній секретарці, що він не бажає, щоб його турбували, і запросив Рата увійти.

— На кілька хвилин.

Секретарці Будда свого кепського гумору не показував, але ввічливо відмовився, коли Штайнер, приязно глянувши на Рата, запропонувала принести їм чаю з пирогом. У Ґенната навіть тяжких провинників частували пирогом.

Будда зачинив двері і сів за свій стіл. Рата ж він всадовив навіть не в потертому шкіряному гарнітурі — диван і два крісла, — в якому зазвичай приймав гостей, а на стільці перед своїм столом, тобто на місці, зарезервованому для бідних грішників, з яких він тут витягував зізнання.

Якийсь час Ґеннат мовчки дивився на Рата. Його погляд був не стільки докірливий, скільки питальний. Украй неприємний погляд учителя, який хоче зрозуміти, чому його улюблений учень відмовився складати іспит на атестат зрілости.

— Я вас не розумію, — сказав зрештою Ґеннат. — Навіщо ви влаштовуєте такі історії?

— Мені прикро щодо мого колеги Бреннера. Але та сутичка справді не передбачала аж таких наслідків. Його непрацездатність повинна мати…

— Облиште з тим Бреннером! Це та морока, у якій доктор Вайс має дати з вами раду.

— Тоді я не знаю, що ви маєте на увазі, пане раднику.

— Не вдавайте дурника. Ми говорили про це кілька днів тому. Наша давня тема. Про те, що ви не самотній вояк, а член колективу Інспекції А. Що ви ділитеся своїми ідеями й інформацією з рештою нас.

— Але ж… з усією повагою, пане раднику, я саме так робив! Позавчора, про схованку Кремпіна я відразу повідомив через колег Геннінґа і Червінскі. І про той дріт у студії «Терри» я вчора негайно повідомив по телефону помічникові детектива Ґрефу, і попросив, щоб він поінформував наших колег, і щоб…

— …і подбали, щоб вас там не було, коли Бьом приїхав зі своїми людьми.

— Як я маю це розуміти? Я забезпечив старшому комісарові Бьому значний прогрес у розслідуванні справи, а він не має нічого кращого, як скаржитися на мене в інстанції вищого рівня?

— Ніхто не скаржився. На щастя для вас, старший комісар Бьом лояльний працівник. Лояльний до свого відділу, включно з найостаннішим зі своїх співробітників, хоч би яким недисциплінованим той був.

— Я думаю, ви маєте на увазі мене, пане раднику.

— Не будьте таким пронозливим!

Ґеннат підвищив голос ледь на один тон, але Рат зрозумів, що краще не ризикувати надмірною зухвалістю.

— Оце ваш погляд на колегіальність, ваш погляд взагалі на роботу в поліції, — Ґеннат нахилився вперед і дивився Рату в очі. — Поліційний апарат — це складний організм, пане Рате, організм, у якому численні і відмінні між собою елементи працюють разом і утворюють одне велике ціле. Дуже ефективний організм, як на те. Саме тому в нас є певна ієрархія, саме тому ви маєте робити те, що вам наказано. Найкраще, коли ви налагоджуєте дружні й шанобливі стосунки як із начальством, так із підлеглими. Довільності, заздрості та суперництву немає місця в моєму відділі, ви це розумієте?

Рат кивнув.

— Я добре усвідомлюю, наскільки важливі ці речі, пане раднику. Я знаю також, що в останні кілька днів мені не завжди щастило задовольняти ці вимоги. Але трапляється так, що в розпалі слідчих дій…

— У якому розпалі! Ми тут удвох, свої — тож не морочте мені голову! Вам сприкрилося, бо ви відчували, що Бьом сам очолить розслідування! Ви хотіли унеможливити його шанс відкликати вас. Ви домоглися свого на кілька днів, але вчинили вкрай недалекоглядно. У цьому, думаю, ви мали переконатися сьогодні. Якби ви працювали нормально, Бьом неодмінно дозволив би вам працювати в слідчій групі… якщо не залишитися її керівником. А тепер ви взагалі поза розслідуванням.

— З усією повагою, пане раднику, але це нераціонально з боку старшого комісара Бьома. Я зібрав більшу частину цінної інформації в цій справі, тому було б розумніше, якби він…

— Старший комісар Бьом — ваш начальник, — різко перервав його Ґеннат, — і якщо він вирядить вас чистити нужник, це на його розсуд!

Будда по-справжньому підвищив голос. Це траплялося з ним настільки нечасто, що він сам собі здивувався і відразу повернувся до свого звичного, по-батьківськи спокійного тону.

— А ви маєте робити те, що наказує вам ваш начальник. Це зрозуміло?

Рат нічого не відповів, розважуючи, чи можна на таке пристати.

— Ви зрозуміли це?

Будда мав дуже серйозний вигляд. Рат кивнув.

Ґеннат досі пильно дивився йому в обличчя. Рат починав розуміти, чому стільки людей під цим поглядом починали поступатися і зізнавалися в найтяжчих злочинах.

— Вам нема кому дорікати за це, крім самого себе, — вів далі Ґеннат. — Тільки ваше самоправство привело вас до такого становища.

— Так, пане раднику.

— Тому вам варто змінити свою поведінку! Старший комісар Бьом ще кілька років залишатиметься вашим зверхником. Звикайте до цієї думки! І не думаю, що я кажу вам це вперше.

— Ні.

— Тоді затямте це нарешті! Ми всі маємо працювати разом, злагоджено. У нашій роботі немає місця для особистих порахунків. А що Бьом не став вашим найщирішим другом… то за це вам, насправді, не випадає на нього ображатися. Але я не хочу тут пригадувати давні історії…

— З усією повагою, пане раднику, але саме старший комісар Бьом — це той, хто плутає особисте з професійним. Відколи він тимчасово заступав вас на посаді, він мене тримає на короткій шворці. У мене відтоді не було жодної пристойної справи…

— Не нарікайте! Служба в поліції може бути нудною і виснажливою. І настільки непривабливою, що жодна газета не зацікавиться. Але не ваша справа цим перейматися. Просто виконуйте покладені на вас завдання. І якщо найбільш одноманітні з цих завдань ви навчитеся виконувати так само сумлінно, як будь-які інші, ваші зусилля будуть помічені, повірте мені. Спроби відзначитися за будь-яку ціну тут не спрацьовують. І в будь-якому разі, для вашої кар’єри буде корисно, якщо в майбутньому ви станете трохи менш заїдливим.

Голос Ґенната знову звучав миролюбно.

— Ви хороший слідчий, Рате. Але покажіть також, що ви належите до поліційного корпусу, нехай вам дідько! І мені не потрібні найближчим часом отакі розмови з доктором Вайсом. Я маю цікавіші справи, ніж розбирати побиття комісарів! Подбайте самі про те, щоб ви не ставали надалі причиною таких розправ!

— Так, пане раднику, — Рат зважився на останню спробу. — Вибачте, якщо я заподіяв вам незручності. Попри те, я хотів би просити вас переконати Бьома, щоб він повернув мене до групи з розслідування справи Вінтер. Річ у тім, що в цій справі я орієнтуюся найліпше з усіх колег в Інспекції А.

— Я не даватиму старшому комісарові Бьому жодних рекомендацій щодо того, як йому розподіляти роботу! Роботи, дякувати Богу, на всіх вистачає. Ми не повинні — тільки через те, що історія загибелі актриси притягає пресу — занедбати решту важливих завдань. Виконуйте справу, яку доручив вам Бьом, і вибачтесь перед ним. Ви чули, що сказав доктор Вайс.

Це було остаточне слово Ґенната. Будда почав сортувати папери в себе на столі, а на комісара більше не звертав уваги. Рат перебрав міру. Якось так це називається.

23

Від Ґрефа й далі не було звістки і ніде його не щастило знайти.

— Десь він у дорозі, — зробила висновок Еріка Фосс, яка вже встигла повернутися з перерви.

Виходило на те, що Ґрефа він побачить аж на черговій офіційній нараді, тобто завтра вранці. Складалося враження, що Бьом навмисне розділив Ґереона Рата з його партнером. Сам Бульдог теж виявився недосяжним. По численних спробах, Еріка Фосс тільки винувато розвела руками.

— Тоді домовтеся з його секретаркою, попросіть, щоб вона негайно вам перетелефонувала, щойно нагода, — наполягав Рат. — Я в будь-якому разі маю ще сьогодні поговорити зі старшим детективом.

Рат грюкнув дверима власного кабінету і сів за свій стіл. Його підзуджувало бажання скинути стоси паперів на підлогу, але він опанував себе, витягнув коробочку «Оферштольцу» і закурив.

З кожною неквапливою затяжкою, цигарка поволі заспокоювала його. Щойно докуривши, він зняв слухавку.

— Еріко, — наказав він, — будь ласка, підіть до криміналістів і дізнайтеся, що Кронберґ і його колеги зібрали для особової ідентифікації людини на ім’я Гелер Альберт.

Так вона матиме чим зайнятися якийсь час. І уникне спокуси підслуховувати телефонні розмови.

Почувши, як грюкнули двері, він перевірив, чи справді Фосс пішла. Аж тоді знову зняв слухавку. Перш за все, він зв’язався з редакцією «Бе-Зет опівдні».

— Колега Фінк сьогодні тішиться великим попитом у поліції, — зауважила редакційна секретарка, перш ніж з’єднати його з коротуном.

Отже Вайс таки перевіряв — дзвонив у редакцію.

— Комісаре Рате! — голос репортер звучав зухвало. — Ви вирішили розповісти мені продовження?

Рат атакував його без преамбули.

— Що ви собі дозволяєте?! — гаркнув він у слухавку. — Що ви понаписували в своїй газеті?

— Тільки те, що ви сказали, — незворушно відказав Фінк.

Він зберігав спокій. Такі дзвінки, ймовірно, не були для нього чимсь незвичним.

— Ви, комісаре, як багато ваших колег, мабуть, вважаєте, що ваше мовчання може перешкодити публікації, однак це хибне уявлення. Якщо я хочу написати історію, я її пишу. Якщо ви намагаєтеся обмежити мене інформаційно, я збираю всю інформацію, яку ви дали мені свідомо чи несвідомо, і логічно поєдную з рештою всього, що назбирав. З іншого боку, якщо ви надаєте мені вичерпні відомості, ви маєте більше контролю над публікацією, а понад те — нового друга.

— Чому ви думаєте, що я шукаю друга?

— Як я вже казав: вам жодної шкоди від того, що ви мені розповісте.

— Ви натякаєте, що мені буде шкода, якщо я з вами не спілкуюся?

— Якщо йдеться про мою статтю, то перепало в ній не вам, а вашому старшому комісарові…

— Ви цитували мене проти моєї волі!

— Ви знали, що розмовляєте з репортером!

— Але не знав, що ти наміряєтеся написати все, що я кажу!

— Така моя робота.

— Це абсолютно не в моєму стилі — зневажливо висловлюватися про колег на публіці.

— Якщо це не ваш стиль, то в майбутньому вам не варто цього робити.

У цього виплодка на все була готова відповідь. Висувати чергові аргументувати проти нього було так само безнадійно, як стинати голову гідрі. Щойно відрубав одну, виросло десять нових.

— Ви мали сказати мені, що сказане вами є конфіденційною інформацією, — не вгавав журналіст. — Я дотримуюся домовленостей.

— Ми ні про що не домовлялися!

— Тоді ви самі бачите, що б краще було б одразу про все домовитися.

— Я не мав і не маю нічого, щоб вам повідомляти. А попри те, мене зараз вважають вашим джерелом на Алексі. Як ви це поясните?

— Якщо так, то станьте ним.

— Перепрошую?

— Станьте моїм джерелом. Я маю на увазі, якщо вас однаково так сприймають на службі… сівпрацюйте зі мною, і я обіцяю, що ви ніколи не потрапите в таку ситуацію, як…

Рат поклав слухавку. Він більше не міг витримати цього виродка.

Йому більше пощастило, коли він набрав наступний номер. Вайнерт був уже в пальті, але ще не вийшов із дому. Цього разу він сам відповів на дзвінок.

— Тільки дуже коротко, — застеріг журналіст, — на мене з нетерпінням чекають у «Таґеблатт». Треба чимшвидше проаналізувати кризу великої коаліції.

— Подумай, чи ти не хочеш продати сьогодні редактору іншу історію?

— Просто скажи, що хочеш дати мені зелене світло на історію Вінтер.

— Так. Тільки одне обмеження: було б добре, якби моє ім’я не згадувалося занадто часто. В ідеалі, взагалі б мене не згадувати, бо я, формально, вже не відповідальний за цю справу.

— Я маю назвати якісь прізвища. Двох чи трьох осіб з апарату поліції. Бодай когось одного.

— Слідство веде старший комісар Бьом.

— Той нічого не каже.

— Тоді я можу дати тобі домашній номер іншого колеги. Він зараз хворий. Але зазвичай належить до групи Бьома.

— Він щось знає, коли він хворий?

— Ти маєш усі факти. Розпитай його відповідно до того, що сам знаєш, тоді він відповість. Не мені тебе вчити, як працювати.

— Тоді дай мені номер, я спробую. До речі, я домовився про зустріч для тебе. З Гайєром.

— З ким?

— Віллі Гайєр. Сценарист. Завтра ближче до першої у «Романському кафе».

— Серед вискочнів, що корчать із себе казна-що?

— Я теж буду там.

— Гаразд, я не хотів нікого образити.

— Ти маєш слушність. У «Романському» на сьогодні найвищий по країні відсоток невдалих письменників. Утім, два чи три успішних теж є.

У двері постукали, і Еріка Фосс просунула в двері свою біляву гривку.

— Що там іще? — сердито запитав Рат, прикривши долонею мікрофон. — Вже повернулися з криміналістичного? Я не хочу, щоб мене турбували!

— Комісаре, це терміново. — Еріці Фосс було явно ніяково, що змушена його потурбувати. — Старший комісар Бьом! Він може з вами зараз говорити. Але каже, що в нього обмаль часу. Вам слід поквапитися.

Коли Рат увійшов у кабінет Бьома, там були також Ґреф і Ланґе. Головний інспектор сидів за столом і навіть не підняв на нього очей від досьє, що вивчав.

— Ви хотіли мене бачити? — спитав він.

— Так, пане старший комісаре. — підступив до його столу Рат. — Власне, я сподівався, що ми зможемо поговорити наодинці…

— Я не маю секретів від моїх співробітників. Крім того, у мене не так багато часу. Про що йдеться?

— Я хотів вибачитися, пане старший комісаре.

Слова насилу виходили з його вуст. Рат відчув, що все його тіло чинить опір цій нарузі. Але він мусив пройти через це, Вайс і Ґеннат звеліли вибачитись перед Бьомом. То був наказ. Один із тих, які не випадає ігнорувати.

Бьом залишався непорушеним. Він досі навіть не глянув на комісара.

Ґреф підійшов до дверей і коротко глянув на свого шефа і напарника, присутність на Каносському приниженні якого була детективові вкрай незручною. Рат скористався з нагоди і на мигах показав Ґрефу, що їм треба буде зв’язатися по телефону.

— Куди це ви йдете? — гримнув Бьом на всю кімнату.

— Ну, я думав… — почав детектив, здригнувшись.

— Нема чого думати. Виконуйте свою роботу.

— Так.

Ґреф зіщулився і повернувся до карти, на якій вони з Ланґе окреслювали за допомогою циркуля різні ділянки і по-різному їх заштриховували. Рат впізнав на карті Ґрюневальд. Фосс не помилилася: вони, очевидно, шукали Кремпіна на південному заході. І це означало, що вони його досі не знайшли.

— Чи маєте щось іще, комісаре? — запитав Бьом. — Чи ви вже все сказали?

— Я прошу пробачення за те, що хибно висловлювався в розмові з репортером, що створило враження, буцімто я, пане старший комісар…

— Ви німецькою мовою говорите? Будуйте речення так, щоб можна було зрозуміти, що й до чого.

Бьом уперше подивився на нього. Рат спробував відгадати з виразу обличчя, в якому він гуморі, однак за великими вусами не розібрати було. Чи поступився б він? Може, таки поверне його до слідчої групи?

— Що там зі справою Весселя? Ваш власний рапорт уже готовий? Про події на похороні?

Бьом знав відповідь! Ґреф, звісно, його не виказав, але Бульдог, мабуть, якось сам рознюхав.

— Звіт про похорон Весселя підготує детектив Ґреф. Я довірив йому це завдання і…

— Отже, ви нехтуєте моїми наказами.

— В жодному разі! Я в жоден спосіб не ігнорував ваш наказ, пане старший комісаре, натомість довірив виконати його детективові Ґрефу.

— Пане Рате, якщо ви хочете коли-небудь стати повноправним членом цього департаменту, ви не повинні ухилятися від роботи, — сказав Бьом.

Ратові просились на язик слова протесту, але інтуїція підказувала йому, що безпечніше буде промовчати.

— Тоді ви маєте виконувати дані вам доручення, — продовжував Бьом, — і виконувати їх особисто. І ви також маєте дбати про те, що ваші співробітники і начальство завжди мали той обсяг інформації, що маєте і ви. І преса.

Рат проковтнув образу. Бульдог не робив жодного кроку в бік примирення. Він лише скористався з нагоди принизити Рата, навмисне не помітив протягнутої йому руки примирення.

— Ви мене зрозуміли?

— Так, пане старший комісаре! Єдине тільки… у справі Вінтер…

— Подбайте про справу Весселя. Не моя вина, що ви зневажили похороном. Детектив Ґреф наразі не зможе написати звіт, тож вам доведеться зачекати.

Рат гарячково міркував, чи не варто йому щось сказати про справу Зими. Бульдог не міг просто так його відставити! Комісар Ґереон Рат тримав у своїх руках усі ниточки цієї справи! Він не міг отак зненацька до цієї справи охолонути!

— Чого ви стоїте? — буркнув Бьом. — Я думав, ви мене зрозуміли?

— Так, пане старший комісаре.

— То годі стояти тут стовбичити. Ідіть і перестаньте гальмувати роботу відділу.

Оце й усе. Бьом повернувся до вивчення своїх паперів, залишивши Рата в становищі покараного школяра. Ґреф і Ланґе делікатно зосередилися на карті Ґрюневальда. Рат міг би гнівно грюкнути дверима, але він контролював себе. Найкращим способом протистояти приниженню було просто ігнорувати його.

— Я гадаю, це теж наказ, пане старший комісаре, — мовив він спокійно і вийшов із кабінету.

24

Вона заснула.

Як тихо вона лежить і як гарно, думає він, ідучи на кухню з келихами — її напівпорожнім і своїм майже повним. Він не надто вправний у цих речах, коли в Альберта вільний вечір. Він виливає вміст обох склянок у мийку, споліскує їх водою і протирає сухим кухонним рушником. І аж тоді ставить їх поруч з іншими брудними склянками.

Коли він повертається, вона лежить там, як лежала. Він перевіряє її пульс, рахує його. Вона випила трохи замало, і якщо він нічого не зробить, за кілька хвилин вона прокинеться. Але він очікував саме такої ситуації, він уже підготував шприц, щоб, не гаючись, узятися до справи. Вона не реагує, коли голка протикає шкіру — і це є сприятливим знаком.

Він несе її в сусідню кімнату. Насправді вона важча, ніж на вигляд — тендітний білявий янгол. У мить, коли він кладе її на стіл, йому здається, що вона підморгнула, проте це також може бути обумовлено побічною дією препарату.

Перш ніж почати, він ретельно миє руки. Потім обережно підтягує її до краю столу так, щоб голова відкинулася назад, а шия вирівнялася, і обережно проштовхує трубку через рот і горло до глотки, спостерігаючи за тим, як метал розтягує зсередини її горло. Потім він встановлює лампу, розгортає маленький чорний чохол і розкладає інструменти. Перш ніж почати, він знову дуже ретельно миє руки. Тоді бере довгі ножиці, які замовив кілька років тому, щоб остаточно відтяти їх…

Він має нарешті відтяти їх — крики своєї матері. Він більше не може їх слухати, ці високі, протяглі звуки, які, можливо, були сміхом. Сміхом, який заблукав десь глибоко в темному лісі і перетворився на дике клекотання, і вереск, і скавучання, що тепер безперервно розлягається по всьому будинку і розтинає повітря, і скупчується вдалині, блукаючи примарою.

Вона збожеволіла. Мати збожеволіла, а він помітив це запізно.

На два життя запізно.

Він помітив це запізно, проте зачинив-таки її в золотій клітці, в якій вони колись тримали його роками: у баштовому крилі, з його похмурими кімнатами і розкішним краєвидом на озеро — обіцянка свободи, якої вже немає. Він замкнув її там за мовчазної згоди Альберта, перш ніж вона могла б спричинити хаос і перш ніж поліція помітила, що саме вона накоїла. Він очікував, що мати опиратиметься, відбиватиметься в нападі люті, а вона просто сиділа і сміялась. Сміялась від самого початку, аж доки сміх її зробився чимось геть нелюдським. Тільки-но йому починає здаватися, що нарешті вона зупинилася, як мати починає знову. Цьому немає кінця-краю, її життя складається з самого тільки божевільного сміху, який інфікує повітря в усьому будинку. Він уже починає побоюватися, що її божевілля може бути заразним, що воно переноситься через повітря тим-таки сміхом.

Тепер, коли знає, як буде діяти, він почувається набагато ліпше. Він тривалий час готувався, замовив ножиці, взяв трубку в анатомічному інституті, і незліченну кількість разів, знову і знову, повторював усі необхідні кроки. Тепер він почувається абсолютно впевнено.

Трохи раніше він приніс їй чай, вона випила і нічого не помітила.

Все вийшло набагато простіше, ніж він думав. Вона швидко заснула, а вся процедура забирає лічені хвилин. Він досі зберігає хірургічне обладнання в чорному оксамитовому футлярі, яке вона йому подарувала кілька років тому. Процедура як така дуже швидка, лише кілька точних надрізів.

Він загодя приготував крижану воду, і зараз дає їй пити її. Спрацьовує ковтальний рефлекс, вона п’є і відразу починає кашляти. Спершу він побоюється, що вона вже приходить до тями, але згодом вона заспокоюється. Її кашель клекоче бульканням. Крижана вода зупиняє кровотечу і знімає біль. Біль менший навіть, ніж після видалення мигдалин — вона навряд чи щось відчує, коли прокинеться.

Коли настає час, і вона прокидається, він уже поприбирав. Він очистив, вимив і прибрав усе, з чого скористався для процедури, і всадовив матір в її улюблене крісло біля вікна. Поставив перед нею карафку з крижаною водою. Їй треба пити — пити повільно і обережно, щоб знову призвичаїтися ковтати, але вона води не торкається.

Вона кілька разів моргнула і на деякий час опритомніла. Потім на якусь хвилину знову закуняла, а потім остаточно прокинулася.

Вона побачила, що він сидить поруч з її кріслом, і її очі сповнилися любов’ю. Вона любить його попри те, що знає, то він її тут замкнув. Ця безглузда любов — все, що їй лишилося. Любов, з якої вона вбила. Вбила марно.

Вона встає і хоче щось сказати. Чи волати? Чи сміятися?

Хоч би що то було, але з її горла не вихоплюється нічого, крім хрипкого бурчання.

У неї здивований вигляд.

Вона намагається знову, і нажахано хапається за горло, ніби намагається себе задушити.

Він узяв тільки її голос, більше нічого. Без голосу, цього божевільного голосу, вона знову видається майже нормальною, майже як раніше, коли вона ще була його матір’ю, а не божевільною.

Це для твого блага, матінко, каже він.

Такими самими словами раніше послуговувалася вона.

Здивування поступається місцем визнанню. Майже веселий її погляд, коли вона дивиться на нього. Вона всміхається. Здається, вона розуміє, здається, вона приймає хрипке бурчання, що відтак замінило її голос. Її погляд усе це ясно говорить: я все знаю, ми обоє все знаємо, тільки ми двоє це знаємо — хіба ж це не на сміх, хіба не на сміх до нестями!

І хоча вона більше не має голосу, вона хоче знову сміятися — клекоче, хрипить і сипить, бризкаючи з рота слиною і кров’ю.

Він затуляє вуха і йде геть.

Нехай вона сміється своїм бляшаним, нелюдським рипінням, замкнена в кімнаті своєї вежі, навіть коли він зачинить двері, він вже її не чутиме, і з кожним кроком вниз по сходах він віддаляється від божевілля.

25

Оппенберґ уже сидів за столиком, коли о пів на восьму Рат увійшов у ресторан. В елітному закладі Ґереон, вбраний у недоречно простий костюм із крамниці готового одягу, почувався трохи незатишно.

— Я взяв на себе сміливість замовити для нас пляшку вина, — повідомив продюсер.

— Дякую, але я — пас, — відказав Рат і замовив собі зельтерської.

— Вам краще знати, любий друже, — посміхнувся Оппенберґ. — Сподіваюся, що ви менш ощадливі у виборі страв. Гріх було б знехтувати тутешньою кухнею.

Ґереон охочіше ум’яв би що-небудь з асортименту «Ашинґера», однак стоїчно змирився з долею і став вивчати меню.

— Я рекомендував би рибу, — порадив Оппенберґ, і Рат повторив вибір продюсера: філе червоної риби з раками й сезонними овочами.

— Ви просили про зустріч, — сказав Оппенберґ, — отже, маєте новини.

— Це як сказати… У будь-якому разі, ви маєте звикати до думки, що «Вражений блискавкою» ви будете знімати з іншою провідною актрисою.

Оппенберґ помітно зблід.

— То вона… що?… Що ви дізналися? Водій таксі упізнав чоловіка, який її забрав?

Рат заперечно похитав головою.

— На жаль, ні. Я досі нічого конкретного не знаю. Але все свідчить про те, що з нею щось сталося, або, щонайменше, вона була змушена різко змінити плани.

— Як ви до такого дійшли?

— Пам’ятаєте про її останню поїздку на таксі? Перш ніж у Вільмерсдорфі її зустрів отой незнайомець, вона відвезла багаж на станцію «Зоопарк» і залишила в камері схову.

— І що?

— Багаж іще досі там.

По цих словах Рата Оппенберґ нескінченно довго жував шматочок хліба, який перед тим намастив маслом і поклав у рот.

— Як ви це пояснюєте?

— Жодного уявлення, — відповів Рат. — У будь-якому разі, малоймовірно, що Вівіан мала намір залишити валізи на три-чотири тижні в камері схову на станції «Зоопарк». Сталося щось несподіване, — Рат зробив паузу. — І я боюся, нічого хорошого.

Оппенберґ мовчки закурив. Рат зауважив, що продюсер не очікував поганих новин. Кельнер приніс закуски, але Оппенберґ їх не торкнувся.

— Дідько його бери! — вилаявся він раптом. — Я кохаю цю жінку, ви розумієте? Аж тут вона просто зникає — щезає, як дим. А тепер ви мені кажете, що я маю чекати на найгірше.

— Чому неодмінно найгірше? Я сказав тільки, нічого хорошого. Ймовірно.

— Облиште! Ви вже списали її на видаток!

— Боюся, я не зможу виконати ваше замовлення. Я не можу повернути вам Вівіан, — Рат сунув долонею по столу зелену банкноту. — У вашому конверті була одна зайва картинка, — сказав він.

Оппенберг зрозумів і, не вагаючись, забрав п’ятдесятку.

— Воля ваша, — сказав він. — Можливо, ви зможете, принаймні, подбати, щоб ваші колеги не діймали мене безнастанно через Фелікса. Я сказав цьому вашому Бьому, що ми з Кремпіном порвали будь-які стосунки, але він, здається, вірить наклепам Белмана, що я підіслав до нього диверсанта і вбивцю.

Рат знизав плечима.

— Боюся, я не так багато можу зробити. Мене вивели зі слідчої групи. Я можу лише порадити вам бути обережним. Якщо ви хочете зберегти свою причетність до цієї справи в таємниці — гаразд, я вам не завдам удару в спину. Однак не треба недооцінювати поліцію! Щойно вони заженуть вашого хлопця на слизьке…

— Фелікс не здасть мене, він завжди був мені відданим. Крім того, перш ніж допитати, нехай вони знайдуть його.

— Як гадаєте, він, можливо, знайшов нову схованку десь у Грюневальді? Може, в лаубеколонії? Ви не знаєте, у когось, він би міг там знайти притулок?

— Не треба так багато питань одночасно, бо я не знаю, на яке відповідати найперше.

— На те, на яке маєте відповідь. Ви знаєте Кремпіна. Допоможіть мені. Мої колеги вважають, що він убивця, преса теж вважає його вбивцею. Я єдиний, хто вірить у його невинність. Для нього буде краще, якщо його знайду я, а не хтось із моїх колег.

Оппенберґ, здавалося, замислився над словами Рата.

— А звинувачення в диверсії? — запитав він. — Якщо Фелікса знайдете ви, зможе він вийти сухим із води?

— Він не зможе геть уникнути відповідальности, — похитав головою Рат. — Якщо він хоче виправдатися щодо вбивства, то мусить узяти на себе задум саботажу.

— Сподіваюся, моє ім’я можна буде вивести з гри?

— Це залежить від вашого друга, я на це не впливаю. Ви маєте це узгодити з ним.

Рат подивився на Оппенберґа, який зважував варіанти, вагаючись щодо непростого рішення. У будь-якому разі, Рат дав продюсерові вагомі причини, з яких Манфредові Оппенберґу варто було допомогти йому знайти Фелікса Кремпіна раніше, ніж його знайдуть інші.

Оппенберґ загасив цигарку і потягнувся по свій куверт.

— Я пропоную угоду, — сказав він. — Я намагаюся допомогти вам відшукати Фелікса Кремпіна, а ви й далі шукаєте Вівіан.

— Якщо ви не просто спробуєте, ви зможете знайти Кремпіна, — ствердив Рат.

— Якщо ви не на позір шукатимете, ви знайдете мою Вівіан.

— Я не маю змоги вдатися до магії, але можу пообіцяти вам зробити все можливе.

— Тоді ми домовилися, — всміхнувся Оппенберг. — Світлини чимсь прислужилися? Таксист упізнав кого-небудь із них?

— Тільки Кремпіна — як розшукуваного поліцією, за фото з газет.

Рат витягнув із кишені портрет чорнявого актора, який він відклав.

— І ще він придивлявся до цього. Сказав, що він схожий на типа, який зустрічав Вівіан.

— Ґреґор? Вівіан його практично ігнорувала.

— Водій таксі говорив тільки про подібність. Ви знаєте ще кого-небудь, хто мав би схожу зовнішність? Це може бути також продюсер.

Оппенберг на мить замислився, а тоді неохоче похитав головою.

— Ні, ні, — сказав він. — Я думаю, це марнування часу, шукати серед моїх людей. Покажіть тому таксистові кілька світлин людей Белмана! Можливо, її захопив хтось із них, і Вівіан вже кілька тижнів утримують у підвалі.

— Ви маєте на увазі, Белман її викрав? Тільки для того, щоб затримати зйомки вашого фільму?

— Принаймні, від нього можна такого сподіватися. Тим паче, він міг просто замовити її викрадення. Щоб самому не бруднити руки. У цьому місті достатньо злочинців, здатних упорати таку справу.

Рат подумав про Йогана Марлова. На таку дешеву, брудну роботу він навряд чи спокусився б. Однак доктор М. імовірно знає, кому могли запропонувати таке завдання. У Рата десь мав іще бути номер телефону Марлова. Номер, якого не знайдеш у жодній телефонній книзі.

Він встиг випити два пива і перехилити дві чарки, доки Ґреф нарешті увійшов у «Мокрий трикутник». У залі було накурено — хоч сокиру вішай, і подмух свіжого повітря, що увійшов із детективом, цього не змінив. Рат кивнув Шоршу, корчмар ледь помітно ворухнув правою бровою і підставив два пивні кухлі під кран. Ґреф сів поруч з Ратом на вільний табурет за шинквасом.

— Ти знову куриш?

— Як ти здогадався? — пробурмотів Рат, запалюючи «Оферштольц», який щойно вклав собі до рота.

Господар поставив на шинквас дві пива і два шнапси. Вони показали один одному «Будьмо!» і перехилили по чарці. Тоді «заполірували» пивом.

— Це стільки часу тебе Бьом не відпускав? — запитав Рат.

Ґреф похитав головою:

— Мене затримало щось інше, — Детектив витягнув із кишені великий коричневий конверт. — Мій звіт про похорон Весселя. Ти зможеш подати його завтра? Але я тобі скажу одну річ: більше я таких послуг тобі не робитиму. То був не похорон, справжні вуличні бої.

Рат узяв конверт, розгорнув його і витягнув пачку складеного вдвоє машинопису. Ґереон дивився на нього і не йняв віри очам.

— Тут щонайменше десять сторінок.

— Дванадцять. Не з примусу, а з приязні.

— Не знаю, що й казати, — мовив Рат, ховаючи конверт.

— Я б знав, що сказати і що зробити.

— Згода, згода, — засміявся Ґереон. — Я частую.

— Доречно, бо сьогодні мене мучить спрага, — заявив Ґреф, допиваючи і піднімаючи порожню кружку.

Корчмар тут-таки знову наповнив її.

— Завдяки твоїй допомозі, я завтра закінчу зі своїм штрафним завданням.

— Думаєш, Бьом дозволить тобі знову долучитися до справи Вінтер? Дарма. Не тіш себе марними ілюзіями.

Рат знизав плечима.

— Побачимо. В разі чого, ти можеш тримати мене в курсі.

Ґреф скептично схилив голову набік.

— Чи не надумав ти варити власну кашу?

— Я тільки хочу бути в курсі. Ми починали це розслідування, і ми просунулися доволі далеко, доки Бьом зняв масло з нашого хліба. А що тепер? Невже він вирядив вас длубатися по городах Ґрюневальда?

— Таку роботу теж має хтось виконати. Якщо ти забув, я нагадаю, що досі мені доручалося здебільшого сидіти в кабінеті і відмазувати тебе перед Бьомом. А тепер… якщо я виявлюся тим, хто знайде нашого головного підозрюваного, я не нарікатиму.

— Ти теж вважаєш, що Кремпін мав намір убити Вінтер?

— Схоже на те. Інакше навіщо він переховується?

— Бо всі переконані, що він хотів убити Вінтер. Поліція. Белман. Не згадуючи вже про всю столичну пресу й половину Берліна.

— Нам не слід було дозволяти Белману влаштовувати ту дурну пресконференцію.

— Він би однаково просував свою теорію змови. Зрештою, він не такий далекий від істини. За винятком того, що Кремпін не є вбивцею.

Рат іще раз пояснив детективові свою версію, яку він спромігся лише грубо окреслити на ранковій нараді, коли його так жорстко перервав Бьом.

— Ти віриш Оппенберґу? — запитав Ґреф.

— В усякому разі, не менше, ніж Белману, — знизав плечима комісар. — Двоє борються між собою підступами, бо хитрий сценарист продав їм обом одну й ту саму історію, і питання про те, який фільм першим потрапить у прокат, може стати вирішальним для виживання компанії.

— Вони знімають один і той же фільм? Не думаю, що автор може таке зробити. У контракті неодмінно є пункт, що він не має права продати цю історію комусь іще.

— Завтра я знатиму більше — у мене зустріч з автором.

— Цікаво, хто кого ще має тут тримати в курсі справи!

— Я розповім тобі все, що зумію з’ясувати. Тоді ти зможеш набрати бали для чергового підвищення. Тобі лише треба подбати, щоб Бьом не забрав собі усі лаври.

Ґреф похитав головою.

— Ґереоне, ти невиправний, — сказав він, підносячи кружку. — І терпіти тебе можна тільки по п’яному.

## Середа. 5 березня 1930 року

26

Попеляста середа зустріла його попелясто-сірим небом. Щойно глянувши в вікно, Рат знову сховав обличчя в подушці і заплющив очі.

А в нього ж навіть не було похмілля.

Іноді йому хотілося мати змогу пропустити бодай один повний день свого життя: просто крутнутися в ліжку, знову розплющити очі за чверть години, а тут уже й світанок наступного дня, і всі проблеми пішли, разом із пропущеним днем.

Сьогодні йому теж хотілося цього, та коли він знову розплющив очі, велика стрілка будильника подолала лише сім хвилин, навіть й не чверть години. Весь день іще був попереду, а у вікні, за темними силуетами дахів, виднілося те ж саме попелясто-сіре небо, що й раніше.

П’яте березня завжди був одним із днів, які він хотів би пропустити, а натомість мусив прожити в повному обсязі. Ратові навіть не треба було дивитися на календар, щоб знати, що знову настав цей день — він відчував його прихід, як можна відчути наближення бурі через гнітючу задуху.

Він визнав, що відлежуватися немає сенсу, і встав. Покінчимо з цим, подумав він, жоден день не містить більше двадцяти чотирьох годин. Він втомлено поплентався зі спальні — спочатку на кухню, як щоранку, щоб поставити воду на каву, потім у ванну.

Перш ніж скористатися туалетом, він пустив з крану холодну воду і обома руками похлюпав собі в обличчя. А вже потім запалив водонагрівач для ванни.

Можливо, йому пощастить і він перебуде цей день, не згадуючи зайвий раз про дату. Ніхто в Замку нічого про це не знав, крім сірих постатей у відділі кадрів, які оперували його особовою справою.

Ще заспаний, він повернувся на кухню і залив окріп у фільтр із «Меліттою». Кава почала скапувати в маленьке порцелянове горня і розповсюджувати по всій кухні аромат, який поволечки навіював Ратові спокій.

У будь-якому разі одне втішало Рата: навряд чи сьогоднішній день може удатися гіршим, ніж рік тому.

Торік він навіть не виходив на вулицю, як це здебільшого й бувало тими днями — відтоді минув лише рік, а вони здаються такими далекими і чужими, як життя сторонньої людини, як чийсь чужий кошмар. Торік, коли його обличчя з’явилося в усіх газетах, і він скрадався, мов побитий собака, насунувши капелюха на очі, якщо взагалі наважувався вийти з дому.

Його батьки, у чий просторий будинок у Клеттенберзі він прибився, бо не міг витримати карнавальної метушні під вікнами своєї квартири на Кільці,[39] і просто залишився там після Попільної середи. Його батьки поводилися так, ніби все як завжди — ні, радше так, ніби все, як раніше, як колись, коли вони всі мешкали під одним дахом, коли вони ще були повноцінною родиною. Колись, до війни.

Мати спекла торт, як робила впродовж багатьох років, торт із фундуком для своїх дітей, для Ґереона. Коли Рат спустився сходами, торт уже стояв на столі, накритому до сніданку, і мати чекала на синову усмішку. Батько, звісна річ, давно вже поїхав до Управління. Щоб побажати доброго ранку Енґельбертові Рату, треба було встати раніше. Добрий синок не став демонструвати відрази, коли матінка привітала його поцілунком у щоку і віддала йому перший паперовий пакет із подарунками. Натомість він розпакував подарунки: коробку сигар від батька, плетений шарф від матері. Як щороку — сигари і плетені речі. Хоча він не курив сигари і ніколи не носив вовняні речі. За винятком випадків, коли приміряв новий подарунок. Він дивився в дзеркало і сказав: «Гарно!». Матері він не готовий бував сказати правду. А батькові — тим паче. Навіть у дитинстві він не міг цього зробити — під тяжким поглядом Северина бурмотів своє «Гарно!» на все, що вона йому дарувала. Тепер із ними не було нікого, навіть Урсули, яка обіцяла навідатися пополудні. Сестра тоді так і не змогла приїхати, бо її дурний чоловік десь завіявся, і вона змушена була сидіти з дітьми. Перебування в батьків допомогло тільки до вечора. Ніхто не озвався до нього: жодної звістки від Доріс, від якої, втім, він ні на що й не сподівався, оскільки вона вже розірвала їхні заручини, нічого від хлопців, яких він знав здебільшого ще зі школи, які після першої статті про стрілянину не запросили навіть на щомісячну партію в скат. Нічогісінько, жодного дзвінка. Ні від кого. Оце й усе, думалось йому, решта світу забула тебе.

Він уже змирився з тим, що ніхто, крім батьків, не привітав його з днем народження, однак пізно ввечері прийшов Пауль. І вперше за кілька тижнів Ґереон наважився вийти з дому більше ніж на пів години. Пауль, єдиний з картярської спільноти залишився йому вірним другом, заштовхав його в таксі, що чекало надворі, і вони їхали на Рудольфплац, накидали там кільця і випивали, переходячи з одного бару в інший. Вперше після тих фатальних пострілів. Ґереон ще й сьогодні відчував невимовну вдячність до Пауля за те, що той витяг його з темної печери на денне світло. Вечірнє приємне сп’яніння врівноважило недоладний день. Мабуть, єдиний можливий спосіб гідно відзначити свій день народження — це дозволити собі забути, з якого приводу ти взагалі випивав.

Рат зайшов у вітальню і поставив платівку. Потім, закуривши цигарку, спокійно пив каву і слухав музику.

Що йому сьогодні робити? Сортувати матеріали в справі Весселя, написати рапорт для доктора Вайса… спокуслива перспектива! Він вирішив, з нагоди святкового дня, поснідати в «Кафе Йості», і пішов назад до ванної, щоб поголитися.

— З днем народження, — привітав він себе в дзеркалі, намилив обличчя і почав голитися.

За півгодини Рат сидів за столом із краєвидом на Потсдамерплац і спостерігав, як повільно сповнюється світлом сіре небо над Ляйпциґерштрасе. Ранкова «Таґеблат» враз повернула його до буденної плутанини. Вайнерт таки опублікував статтю про останні зрушення в справі Вінтер, попри те, що урядовій кризі в своїй статті на іншій шпальті він присвятив набагато більше рядків. Однак це був геть не той матеріал, на який сподівався Рат. Читаючи статтю, він із кожним рядком дедалі більше дратувався. Він згорнув газету, пішов із нею в декоровану червоним деревом телефонну кабінку «Йості» і подзвонив на Нюрнберґерштрасе. Цього разу Вайнерт відповів особисто, але голос мав виразно сонний.

— Можеш пояснити мені, що відбувається? — не привітавшись, накинувся на нього Рат.

— Доброго ранку, Ґереоне, — відказав журналіст. — Дай людині прокинутися, перш ніж виливати на неї свій поганий гумор.

— До чого тут мій гумор? Що ти, в біса, понаписував?

— А що я мав робити? Я зателефонував отому вашому Бреннеру, як ти мені радив. Однак я не можу вкласти йому у вуста твої твердження: він мав про всі найважливіші моменти геть іншу думку, ніж ти. До того ж був уже офіційний пресреліз. Новина про те, що освітлювача розшукують як убивцю, сьогодні мало не в кожній газеті.

— Я ж тобі пояснив, що вбивця, ймовірно, просто скористався з конструкції Кремпіна. І що він, мабуть, знав розклад зйомок і сценарій, тому що…

— Ґереоне, облиш! Немає сенсу знову мені про це торочити. Якщо поліція видає офіційну версію, я зобов’язаний спершу повідомити саме про неї. А поліція твердить, що такого собі Фелікса Кремпіна розшукують як головного підозрюваного у справі Вінтер. Ви ж навіть запропонували нагороду за його голову! Якщо ти уважніше прочитаєш мою статтю, то переконаєшся, що «Таґеблат» — єдина газета, яка пропонує своїм читачам альтернативну версію злочину.

— Ти говориш достоту, як твій головний редактор, — буркнув Рат, розгортаючи газету і читаючи далі вголос. — «Однак у поліційних колах цю теорію поділяють не всі офіцери. Адже може виявитися, що розшукуваний Фелікс Кремпін не відбувся як диверсант, а його диявольську машину для вбивства Бетті Вінтер використав хтось інший. Тоді постає питання, хто саме виявиться тим справжнім винуватцем? З’ясувати це, схоже, стане можливим не раніше, ніж буде нарешті знайдено Кремпіна, який, відповідно, зробить свою заяву». Що й казати, викладено навдивовижу переконливо!

— Ґереоне, якщо тобі не подобається, вибач, будь ласка, але я більше нічого не мав. Ти занадто тривалий час вичікував, твоя історія вже втратила ексклюзивність. І ти сам заборонив мені називати твоє ім’я.

— О так! Було б ще приємніше, якби моє ім’я прикрасило твої недолугі речення.

— Адже ти розмовляв із ним, Ґереоне?

— Перепрошую?

— Ти розмовляв із Кремпіном, зізнайся!

— Тобі неодмінно треба знати?

— Не маю уявлення, який у тебе контакт з утікачем. Але, якщо він справді невинний і хоче розповісти свою версію подій, я готовий його вислухати. І на сто відсотків гарантувати йому захист джерела і цілковиту конфіденційність. Він справді відсиджується десь у Ґрюневальді?

— Ти переоцінюєш мене. Я ні сном, ні духом не відаю, де Кремпін.

— Я тільки хотів сказати, що він може мені довіряти. Перекажи йому це наступного разу, коли з ним спілкуватимешся.

— Ми побачимося сьогодні вдень.

Рат повісив слухавку.

До Замку він увійшов тільки близько дев’ятої. Його кабінет стояв пусткою — невже Бьом забрав у нього навіть Фосс? Рат одразу взявся до роботи: витяг із конверту звіт Ґрефа і додав його дванадцять сторінок до інших рапортів про похорон Весселя, отриманих, зокрема, також від політичної поліції. Бьом прагнув розглянути всю справу суто як убивство і приховати всі політичні аспекти, але такий підхід навряд залишався можливим, з огляду на повідомлення про людські жертви під час поховання. Нацисти перетворили подію на своєрідну урочисту церемонію мало не державного значення, а комуністи від самого початку перешкоджали похоронній процесії провокаційними гаслами і висміюванням жертви вбивства, виставляючи його сутенером. Навіть якщо вони в такий спосіб домагалися правди, подумав Рат, то це робили аж ніяк не у виточеній англійській манері.

Справжнього сутенера, як на те, на церемонії поховання не називали. Із Ґрефового звіту він навіть певною мірою зрозумів підстави для гніву, який викликали в нацистів образи з боку червоних. Нацисти канонізували свого небіжчика як мученика, червоні таврували його як покидька — брехня з обох боків.

Ратові знадобилося менше години, щоб підшити всі документи, але він не мав охоти особисто подавати готові матеріали Бьому. Він радше зачекає, доки нарешті прийде Фосс, і попросить секретарку віднести документи Бульдогу. Тим часом Рат узявся до рапорту, який звелів надати Вайс. Йому не так просто було підшукати такі слова і звороти для пояснення свого поводження стосовно Бреннера, які максимально виправдали б його самого. Перш за все, йому було складно було сформулювати причину, з якої виникала абсолютна необхідність бити Бреннера кулаком в обличчя. Він не міг отак просто написати: «Комісар Бреннер грубо образив мою колишню коханку, стенографістку Інспекції з розслідування вбивств Шарлотту Ріттер, внаслідок чого я змушений був захищати гідність дами, попередньо застерігши детектива Бреннера, що не толеруватиму дальших образ. Проте Бреннер, не зваживши на мої вимоги і не припинивши свої висловлювання, не дав мені іншого вибору, як зупинити їх більш рішучими діями».

Він однаково записав це речення. Принаймні, він зможе потім перефразувати його таким чином, щоб не згадувати Шарлі, й покласти цю фразу в основу чистового варіанту.

З коридору постукали в двері приймальної.

Рат подумки вилаяв свою секретарку. Де вона валандається? Про все тепер мусиш сам подбати! Він підвівся з-за письмового столу, підійшов до своєї двері і гукнув через приймальню:

— Заходьте!

Увійшла Еріка Фосс, винувато спустивши очі долі, коротко привіталася і повісила пальто на вішак.

— Що це має означати? Чому ви стукаєте? І чому ви тільки зараз прийшли на роботу?

— Вибачте, пане комісаре, але — я…

— Ваше щастя, що ви зазвичай пунктуальні, — буркнув Рат.

Вона знову сором’язливо спустила очі — вираз, який геть не пасував до її обличчя берлінської паливоди — і сіла на своє місце.

— Тоді подбайте, будь ласка, щоб мене ніхто не турбував упродовж наступної години, — наказав Рат, зачиняючи двері.

Він почув, як вона тихенько розмовляла по телефону — ймовірно, знову з сестрою, але розмова тривала недовго.

Не минуло п’яти хвилин, як у двері постукали.

Рата наче струмом ударило.

— Що там таке? — буркнув розлючено.

Двері залишалися зачиненими; з того боку знов постукали. Ратові увірвався терпець; він підскочив, підбіг до дверей і різко розчахнув їх.

— Хіба я не сказав чітко, щоб мене турбува…

З дверей стрельнуло. Корок із пляшки шампанського лупнув у стіну, металевим гонгом відгукнувся абажур, а корок приземлився десь між кошиком для сміття і столом. Шампанське фонтаном вдарило з пляшки, і Рейнгольд Ґреф намагався упіймати його в кілька келихів. Поруч із ним стояла, сяючи щастям, Еріка Фосс, з-позаду якої, трохи збентежено виглядали Пліш і Плюм. А тоді вони всі заспівати. Імпровізований квартет привітав його величальною на день народження. Не дуже до ладу, але з серцем.

Рат насправді терпіти не міг такі серенади, особливо на день народження, але в цьому випадку був по-справжньому зворушений. Як колеги дізналися про його день народження? І як знайшли час привітати його, коли Бьом розпорошив їх навсібіч.

Пісня скінчилася, і Рейнгольд Ґреф вийшов наперед, з двома келихами шампанського в руці.

— З днем народження, — привітав, простягнувши один йому.

Рат взяв келих і жестом показав «Будьмо!» чотирьом, які вже всі тримали в руках свої келихи.

Еріка Фосс нетямилася з нетерпіння:

— Вітаю з усього серця, пане комісаре!

— Від нас теж щирі вітання, Ґереоне, — одночасно з Геннінгом підніс келих Червінскі.

Всі випили. Напій був липким і солодким, але Рат не показав, що йому не смакує: у такій ситуації, головне — щирість добрих намірів.

— Я вражений, як ви дізналися?

— Елементарне розслідування, — реготнув Ґреф.

— Моя сестра працює у відділі кадрів, — пояснила Еріка Фосс.

— Дата правильна, — визнав Рат. — Ваша сестра точно вас поінформувала.

— Ми думали, ти приховуєш свій день народження, бо не хочеш ні на кого зайве витрачатися, — пожартував Ґреф. — Але з нами такий номер ти не зіграєш!

— Мені слід було здогадатися, — всміхнувся Рат.

— А зараз, пане комісаре, ми щось маємо для вас! — Еріка Фосс витягла з глибин свого столу яскраво-червоний пакет і подала Рату. — Від нас усіх!

Рат зірвав червоний папір і знайшов у пакеті скромну запальничку і портсигар, що пасував до неї. Зазвичай він діставав цигарки просто з коробки, але мати щось елегантніше не завадить — наприклад, для таких ситуацій, як минулого вечора.

— Дякую, — сказав він. — Як, одначе, швидко розійшлася новина, що я знову курю.

— Так, ми хочемо зробити все можливе, щоб тебе в цьому підтримати, — посміхнувся Ґреф. — Коли куриш, ти менше дратуєшся.

— Ну, на ближчий час ви однаково мене здихалися — всі, крім фройляйн Фосс. До речі, яким робом ви всі тут? Хіба вам не треба увихатися на Бьома?

— Все нормально, ми однаково всі мали тут бути, — запевнив його Геннінг. — Ми, звісно, покладаємось на тебе в розумінні, що ти не обмовишся Бьому, де ми були після наради.

— То сьогодні знов була нарада?

Ґреф знизав плечима:

— Бьом тепер щодня збирає наради. Він хоче чимшвидше закрити справу Вінтер.

— Я чув, за Кремпіна навіть нагороду призначили.

Червінскі кивнув:

— Якщо ми його упіймаємо, справу, вважай, розв’язано. Якщо ми його не знайдемо, перспектива кепська.

— Це означає, що ніхто вже справу не розслідує, а всі, натомість, шукають бідолашного Кремпіна?

— Чого ж «бідолашний»? — скривився Червінскі. — Якби він нікого не вбив, ніхто б його не переслідував.

— Що ж, то щасти вам! — побажав Рат. — Я маю на увазі, у пошуках Кремпіна. А тоді, може, і вбивцю якось злапаєте.

— Ґереоне, ти майже самотній у своїй теорії, — похитав головою Ґреф. — Більшість колег вважають, що вбивця він.

— Тому він ховається. Оскільки знає, що проти вашої упереджености він не має жодного шансу.

— Ми дістанемо його, — пообіцяв Червінскі. — Тоді побачимо, де правда.

— Вам треба йти, — поквапив їх Рат. — Я не хочу почуватися винним через те, що ви прошпетитеся перед Бьомом.

Невдовзі він знову сидів над своїм рапортом. Якогось реального прогресу він не домігся. Але в нього виникла ідея.

— Ваша сестра, фройляйн Фосс, — звернувся від до своєї секретарки, — не має вона доступу до лікарняних, посвідчень і такого іншого?

— Цього я не знаю. Треба було б у неї запитати.

— То зробіть це, будь ласка. Але обережно. Мені треба знати, які травми отримав мій колега Бреннер.

— Навіщо це вам? Я не знаю, чи зможу.

— Я… хочу вибачитися. Мені прикро за те, що я йому заподіяв. Я цього не хотів.

Фосс дивилася на нього скептично.

— Мені б тільки разочок глянути. Я просто хочу знати, як у нього справи.

— Запитаю в Франці — я скоро побачу її в їдальні. Але нічого не обіцяю.

27

Швейцар, що сидів за обертовими дверима у своїй кабінці, подивився на Рата і негайно визначив його як непублічну особу.

— У мене зустріч, — звернуся до нього Рат, розважуючи, яке ім’я може справити більше враження, — з паном… Гайєром… — швейцар насупився, і Рат додав друге ім’я, — … і паном Вайнертом.

Швейцар знизав плечима.

— На жаль, я не знаю цих панів, — сказав він, — можливо, вам варто глянути, чи нема їх серед неплавців.[40]

Він показав на велику залу праворуч від входу, де було доволі людно. Рат скинув капелюха й пальто і роззирнувся. У нього склалося враження, що письменників тут менше, ніж глядачів, які хочуть побачити письменників. Вайнерта видно не було, а вгадати Віллі Гайєра серед постатей за столами, що розмовляли, читали газету чи дивилися просто себе, але перш за все писали чи щось креслили у своїх нотатниках і блокнотах, Рат, звісно, не міг.

Відтак він знайшов вільний столик на заскленій веранді. Більшість туристів сиділа тут, милуючись на краєвид і сподіваючись побачити когось зі знаменитостей. Рат замовив каву і попросив кельнера подати йому свіжий випуск «Таґеблату». Тут, у цій скляній шафі, було дуже затишно сидіти, споглядаючи життя великого міста, що вирувало навколо мертвих каменів Меморіальної церкви. Кава, до якої подавалася склянка води, теж була смачна. Рат викурив цигарку з кавою, і чекав, гортаючи газету. Десь за годину Бертольд Вайнерт увійшов у засклену веранду в товаристві доволі високого худорлявого чоловіка, віком, напевне, трохи за тридцять, хоча волосся вже помітно порідшало. Чолов’яга носив окуляри в масивній оправі й не голився щонайменше дві доби.

Вайнерт побачив Рата і показав супутникові на його столик. Вони підійшли і журналіст представив їх одне одному. Рат потиснув руку Гайєру.

— Отже, ви пишете сценарії, — відповів Ґереон на доброзичливу посмішку нового знайомого.

— А ви пакуєте вбивць до в’язниці, — відгукнувся той. — Бертольд розповів про вашу роботу. Можливо, я попрошу вашої поради, коли писатиму сценарій до кримінального кіно.

— Залюбки пораджу, — запевнив його Рат. — Просто запитайте мене, коли настане час. Гадаю, це не може зашкодити: кримінальні сюжети, що мені досі випадало побачити в кіно, мали дуже мало спільного з тим, що ми насправді бачимо в поліції.

Новоприбулі сіли за Ратів стіл, обоє замовили випивку: Вайнерт склянку бордо, Гайєр — мартіні з горілкою. Ґереон і далі пив каву, трохи заздрячи компанії. Він запропонував Гайєру цигарку, і той почастувався. Вайнертові, як переконаному некурцеві, Рат новий портсигар навіть не показав.

— Дозвольте одразу до справи, — почав Рат, даючи Гаейєру прикурити від запальнички. — Ви продавали одну й ту саму історію двічі. Це щось звичайне у вашій галузі?

Невдалий початок, подумав Рат, зрозумівши, що зачепив болісну для Гайєра тему. Той зреагував гостро:

— Не знаю, що звичайно в галузі, а що ні. У будь-якому разі, здається нормальною річчю просто взяти історію в автора і передати її незнайомцеві.

— Будь ласка, поясніть трохи детальніше, — попросив Рат.

— Залюбки, — жадібно затягнувся Гайєр своєю цигаркою. — Я співпрацюю з «Монтаною» Оппенберґа вже не перший рік, і ми завжди добре ладнали з ним. Аж доки я не продав йому свій скрипт про Зевса.

— А що сталося? Невже він не заплатив?

— Він заплатив. Він завжди добре платить. І завжди вчасно. Проблема в тому, що він купив сценарій близько року тому і насправді хотів зробити з нього звичайний німий фільм. Але, як це, зрештою, трапляється в кіно, проект зупинився, на перший план вийшли інші. Щоразу щось перешкоджало. Аж нарешті вистрілило щось грандіозне.

Гайєр витримав драматичну паузу, ніби те «грандіозне» було щонайменше землетрусом чи циклоном. Кельнер саме приніс напої і цим мимоволі підтримав драматургію Гайєра.

— Звуковий фільм, — промовив нарешті автор, коли кельнер пішов. — Оппенберг вирішив зробити з моєї історії звукову картину. Але сценарій для цього треба було переписати. Сценарій німого фільму майже не містить діалогів, найкраще — взагалі жодного діалогу. Якщо є якісь, їх треба вмістити в текстовій таблиці. У звуковому кіно все інакше. Діалоги мають набагато більше значення.

Рат починав здогадуватися, до чого хилить сценарист.

— Дозвольте припущення, — перервав він. — Оппенберґ не сплатив вам за додаткову роботу.

— Гірше, — похитав головою Гайєр. — Він запросив когось іншого, щоб написати діалоги. А що навіть гірше, було змінено назву. «Вражений блискавкою», як поетично! Ги!

— Як називався ваш оригінальний сценарій?

— «Олімпійські ігри». Розумієте, Зевс, олімпієць, він бавиться, граючи з долями людей…

Розпалившись, Гайєр підтримував свої пояснення несамовитою жестикуляцією.

— А це так просто, — запитав Рат, — зробити з готового сценарію геть інший фільм?

— Оппенберг купив мій скрипт, він належить йому. Тож він може робити з ним все, що заманеться. Сюжет, як такий, не змінився. — Гайєр глибоко затягнувся цигаркою. — Але чомусь Оппенберґ вирішив, що я нездатний написати діалоги. У будь-якому разі, він доручив це комусь іншому, якомусь театральному вихватню. А найгірше, саме його ім’я фігуруватиме в початкових титрах, тим часом як мій творчий доробок, мою тяжку працю засвідчить лише настільки глибокодумна, наскільки паскудна фраза: «За ідеєю Віллі Гайєра».

— Ви ж обговорювали це з Оппенберґом?

— Не знаю, чи це назвати обговоренням! Я благав і розпинався! Але все марно, цей чоловік уміє бути жорстким, як кістка. З усіма своїми вимогами й бажаннями я міг би радше гранітну брилу гризти. Оппенберг показав мені, чого варті сценаристи в цій царині: нічогісінько.

Гайєр затовк недопалок у попільничці, ніби наочно демонструючи сказане.

— Тоді, — повів він далі, — мене охопив гнів, і я подумав: я доведу йому, що здатний писати діалоги. Тому я швиденько перемістив свою історію про Зевса на північні терени і запропонував її Белману. З готовими діалогами.

— «Буря кохання», з Тором, богом грому, замість Зевса, олімпійця… — кивнув Рат. — А Белман одразу за нього вчепився?

— Ще б пак, — посміхнувся Гайєр. — Щойно є нагода нашкодити Оппенберґу, старий антисеміт де й узявся. Я маю зізнатися, мені вкрай неприємний Белман, і мені в тисячу разів більше подобається Оппенберґ, і як продюсер, і як людина, але в цьому випадку я не міг на це зважати! Я досі сподіваюся, що «Буря» заживе небаченого успіху, а «Блискавка» розорить прокатників. Моя ненависть аж надто виправдана, щоб її гамувати. У будь-якому разі, Оппенберґ має переконатися, хто пише кращі діалоги! І наскільки важливіший сценарій для успіху звукового кіно, ніж для успіху німого.

— Але нещасний випадок і не підважив перспектив на успіх фільму, — вступив Вайнерт, який досі мовчки попивав своє вино. — Навпаки, Белман використовує увагу громадськости, спричинену смертю Вінтер. Назву фільму досі згадували майже в кожній газетній статті, і навіть кілька разів у заголовках.

Рат кивнув:

— Смерть як реклама фільму.

— Можна і так це бачити, — погодився Гайєр. — Та чи ви думаєте, що Белман стоїть за цією смертю? Що він заплатив тому освітлювачу за вбивство Вінтер?

— Якщо він хотів її смерті, він нікому не платив за вбивство, сам його скоїв, — заявив Рат. — Фелікс Кремпін винайшов смертоносний механізм, але його запустив хтось інший. Хтось, хто знав сценарій.

Вайнерт кивнув на знак згоди (найменше, що міг зробити, на думку Рата).

— Але я не можу уявити собі, що саме Белман був тим невідомим. Навіть якщо він гівнюк, він цінує свою трупу. Принаймні, цінував Бетті Вінтер. Свою найкращу актрису! Зараз у нього з зірок є тільки Майснер, пік акторської кар’єри якого вже позаду.

— У Белмана вже є наступниця Вінтер, — сказав Рат. — Ева Креґер. Ви коли-небудь чули про таку?

Гайєр скривився і похитав головою.

— Вона має бути новачкою в цій галузі.

— Їй також потрібне сценічне ім’я, — додав Рат. — Може, ви якесь вигадаєте. Ви могли б продати його Белману…

— Він за це не платить. Псевдонім вигадати може будь-хто. Не думаю, що авторство псевдонімів підлягає юридичному захисту.

— А сюжет? — запитав Рат. — Ви можете продати його двічі? Це не можна юридично опротестувати?

— Юристи сперечаються з цього приводу. Але наразі видається, що рішення буде не на користь Оппенберґа, Белман про це сказав мені кілька днів тому. Справа така: я продав Оппенберґу сценарій німого фільму, а Белману — звукового. Це різні жанри, і дуже різний обсяг скрипту. Оппенберґ також нашкодив собі тим, що змінив назву. Схоже, остаточно суперечка розв’язуватиметься в касі, а не в залі суду.

— Ви знаєте Вівіан Франк? — запитав Рат; час було змінити тему.

Гайєр кивнув:

— Я написав для неї кілька сценаріїв. На жаль, не до її звукового фільму. «Лють» Оппенберґ придбав у того ж таки жевжика, що перекроїв мій сценарій.

— Ви знаєте, що Вівіан Франк зникла?

— Дивно, правда? Про це зараз багато розмов точиться.

— А що саме розповідають? І хто?

— У професійних колах, — ухильно відказав Гайер. — Кажуть, Франк хоче залишити Оппенберґа і змінити виробників. Дехто навіть натякає, що вона хоче змінити бік Атлантики.

— Тобто?

— Америка. Вона їде до Голлівуда.

— А в неї англійська на достатньому рівні?

— Не знаю, — знизав плечима автор. — Якщо вони хочуть її, вона, ймовірно, досить добре говорить. На відміну від Яннінґса, якого вони відзначили нагородою, а потім відправили додому.

— Великий Яннінґс став жертвою звукового кіно?

— Якщо ви схильні розуміти це так. Незабаром побачимо, чи зможе найкращий актор Голлівуда бодай удома заявити про себе. Новий фільм із Яннінґсом невдовзі виходить на екрани.

— Я знаю, — кивнув Рат. — Якщо Вівіан Франк справді вирушає в Голлівуд, чому ніхто про це не знає?

— Їй не має потреби про це родздвонювати. Якщо вона там доможеться успіху, невдовзі про це стане всім відомо. А якщо сяде в калюжу — таке теж трапляється, — хтозна, яку історію вона тоді розповідатиме…

— А ви не припускаєте, що з нею що-небудь могло статися? У неї не було ворогів? Люди, які бажають їй лиха, не могли заміритися на її життя?

— Це трохи перебільшено. Нехай вона розбещене стерво і багато кого дійняла в печінку в своєму оточенні, ніхто не вчинив би замаху на її життя. Зрештою, вона не єдина така в нашому середовищі.

— Якщо вам треба було знайти Вівіан Франк, де б ви її шукали?

— Я? — на мить замислився Гайєр. — Я б схилявся до Бремена.

28

Еріка Фосс мала добрі новини.

— Сестра зробить вам послугу, пане комісаре. Але вона чекатиме від вас взаємної прихильности.

— Я ніколи не забуваю тих, хто зробив для мене добру справу, і ви це знаєте.

— Гаразд, — усміхнулась секретарка. — Тоді підніміться на четвертий поверх і поверніть Франці книжку, яку вона вам позичала. А принагідно, гляньте на розгорнуте досьє, що лежить на її столі.

Вона пхнула йому в руки стару зачитану книжку. Детективний роман.

— Фройляйн Фосс, вам треба йти на службу в таємну поліцію, у вас виняткові конспіраторські здібності.

— Я залюбки ними вам прислужуся, пане комісаре. Якщо така потреба.

Кабінет Франциски Фосс знайти було нескладно. Вона мала таку саму біляву гривку, що й молодша сестра, і була схожа на неї в усьому, тільки трохи тілистіша. За іншим столом сиділа стара шкиринда з невдоволеним виразом обличчя і так дивилася крізь окуляри на аркуш паперу, заправлений у друкарську машинку, ніби хотіла пропалити в ньому дірку.

— Ох, комісаре! — вигукнула Франциска Фосс, яка, ймовірно упізнала його за світлиною в особовій справі, або за прикметами, наданими сестрою. — Як вам роман, сподобався?

— Просто захопливий, — передав він їй книжку.

Франці підвелася і пішла до шафи.

— Зачекайте, не йдіть, — сказала вона, — я щось маю для вас.

Вона дістала з шафи торбинку і почала копирсатися в ній.

— Десь тут вона має бути… гм… — бурмотіла вона собі під ніс, викладаючи з торбинки якісь дрібнички, а тоді запаковуючи все назад.

Рат скористався з нагоди, щоб скинути оком на розгорнуту течку з документами на її столі. Поверх цієї теки лежала довідка на лікарському бланку, згідно з якою детектив кримінальної поліції Франк Бреннер зазнав цілої низки серйозних травм. Лікар діагностував у нього перелом ліктьової кістки, струс мозку, два вибитих зуби і перелом носа.

— Осьде вона нарешті! — Франциска Фосс поклала торбинку назад у шафу і зачинила, грюкнувши дверцятами.

Рат швидко запам’ятав ім’я і адресу лікаря, десь у Райнікендорфі, і вдячно подивився на Франці, привітно їй усміхаючись. Вона щось вклала йому в руку.

— Помада? — здивувався він. — Що я маю з нею робити?

Навіть офісна шкиринда мить піднесла погляд від машинки й кисло витріщилася на Рата.

Франциска Фосс засміялася:

— То це не вам, а для Еріки!

Рат попрощався. Він уперше ніс губну помаду своїй секретарці.

— Вам двічі телефонували, — повідомила Еріка Фосс, прийнявши в нього помаду. — Якийсь пан і якась дама.

— Що вони хотіли?

— Вони не сказали. Вони ще перетелефонують. Я сказала, що ви маєте повернутися за кілька хвилин.

Рат сів за стіл, закурив і став обмірковувати своє становище.

Хто міг йому телефонувати? Іще привітання з днем народження?

Похід до відділу кадрів виявився вартим заходом. Бреннер пустився на хитрощі саме так, як підозрював Ґереон. Той лікар мав бути другом дитинства, чи кимсь, хто завдячував Франку Бреннеру послугою. Рат знову переглянув свій рапорт доктору Вайсу. Він міг переписувати його на чистову — більше не було потреби зважувати кожне слово, незабаром Бреннер сам змушений буде давати пояснення. Рат вирішив передрукувати рапорт сам — Фосс не мусить знати подробиці всіх розправ, які відбуваються щодо її начальника. Він друкував дуже уважно, перевіряв кожну клавішу на машинці, перш ніж ударити по ній, тож робота забрала в нього з пів години. Перечитавши готовий документ, він залишився задоволеним — здається, не припустився жодної помилки. Він відклав копії вбік, згорнув аркуші, вклав їх у конверт і ретельно його запечатав. Тоді знову закурив. Зателефонував до Фосс і вирядив її з листом до приймальні заступника начальника Управління.

Щойно секретарка вийшла, задзвонив телефон.

— Найщиріші привітання з днем народження, пане комісаре, — промовив жіночий голос.

Рат аж похлинувся тютюновим димом.

— Пробач, що не співаю величальної, — казав далі голос, — але співи ніколи не були моїм коником.

Він досі не знав, що сказати у відповідь. На щастя, вона не вмовкала.

— Ви сьогодні вже заглядали у свій стіл? Маленька підказка: нижня шухляда.

Притиснувши слухавку плечем до вуха, Рат перевірив шухляду. Просто зверху в ній лежав ошатно загорнутий пакет, плаский, квадратний, перехоплений стрічкою з бантом.

— Тобі мову відібрало?

Він мусив прочистити горло, перше, ніж здобувся вимовити перші слова.

— Я цього не очікував. Ти була в моєму кабінеті?

— Сьогодні опівдні. Але ти, на жаль, десь завіявся. Ти вже розпакував?

— Одну мить…

Він розв’язав стрічку і витяг платівку. Американський імпорт, перше видання заледве пів року тому.

— Я не можу повірити. Як ти це роздобула?

— У Берліні багато що можна роздобути.

— Не думав, що ти так добре знаєш мої музичні смаки.

— Я тебе ніби трохи знаю. Ми часто слухали музику разом. Чи ти вже забув?

Звісно, ні. Він нічого не забув, взагалі нічого. Хоч скільки намагався.

— Ми не бачилися цілу вічність, — сказав він, усвідомлюючи вже тієї миті, як вимовляв ці слова, наскільки вони банальні.

І вкрай неточні.

— Не далі як у суботу в «Резі».

— Як це?

— Ти саме нокаутував Бреннера. Було таке? Я бачила на власні очі, а згодом почула, ніби таки ти це зробив. То це ти ж був в однострої прусського гауптмана? Тоді я тебе точно бачила.

— Та вже ж… Ну, що я можу сказати? Винен за всіма пунктами, ваша честь. Включно з одностроєм гауптмана.

— Я не зараховували тебе до числа людей, які влаштовують бійки на карнавальних балах.

— Так, я теж. Проте Бреннера, якби що, відгамселив би навіть у Різдво чи на похороні.

— Якого біса ти це зробив? Він тебе чимсь образив? Зачепив твою чоловічу гідність чи ще якусь фрашку?

«Я скоріше вирву собі язика, ніж скажу тобі правду, Шарлі», — подумав Ґереон.

— Так просто не поясниш, — сказав він уголос. — Гівнюк сам напросився.

— Напевно, мало чия пика просить цього так, як Франка Бреннера. Але ти не маєш права отак, з доброго дива, відлупцювати колегу.

— Ґеннат і Вайс теж так сказали.

— Справа вже на розгляді в заступника?

— Цьорґібель, можливо, поставився б з більшим розумінням, але він, на жаль, у відпустці.

— Ти, Ґереоне, маєш навчитися контролювати свій гнів.

— У мене просто його забагато.

Ці слова мали бути жартом, але розкрили його справжній стан більшою мірою, ніж він насправді хотів.

— А як твої справи?

Він спитав швиденько, щоб відволікти розмову від себе, а вже вимовивши цю просту фразу, зрозумів, наскільки вагомим є для нього питання. Три слова не були для нього порожнім питання, йому аж ніяк не байдуже було до її справ.

Проте прийом спрацював — Шарлі стала розповідати про себе. Їй було що розповісти — про іспити, про довгі години в бібліотеці, заздрість і нерозуміння з боку однокурсників-чоловіків.

— На жаль, на юридичному факультеті панують реакційні жирні карки, — нарікала вона. — І ці мавпи в майбутньому представлятимуть нашу правову державу! На добраніч, Німеччино! Я не хочу навіть знати, скільки з моїх однокурсників нацисти!

— Бути нацистом модно, — зауважив Рат, — а будь-яка мода приходить і неминуче відходить.

— От тільки політика, на жаль, не така невинна річ, як нові моделі на подіумі.

Вона замовкла.

— Я б хотіла тебе знову побачити, Ґереоне, — озвалась вона нарешті знову.

Вона вимовила це майже лагідно. Принаймні, так йому почулося. Можливо, йому просто так хотілося сприйняти її слова. Всередині вже радісно хекало маленьке цуценя, розбуджене її голосом, ладне, на вияв найменшої уваги господині, виконати будь-яке її бажання, принизити себе цілковито. Він ненавидів це цуценя і відігнав його спогадом про їхню останню сварку. Ту жорстку сутичку. Вона майже не вдарила його, він бачив це по її очах. Потім вона грюкнула по столу кулачком, повернулась і пішла. Це відбулося за кілька тижнів до Різдва. Відтоді він її не бачив. Аж до карнавалу в «Резі».

Він спробував вдати невимушений сміх, який пролунав радше, як щасливий.

— Якщо ти можеш гарантувати, що це не перетвориться, зрештою, на чергову суперечку.

— Знаєш що, Ґереоне? Я таки люблю з тобою посперечатися.

Поклавши слухавку, він заледве здатний був на щось реагувати. Той факт, що Фосс подала його рапорт Вайсу і йому про це повідомила, зафіксувався десь на самісінькому краєчку свідомости Рата. Але, очевидно, він щось відповів секретарці на її радісну доповідь, бо вона зачинила двері і залишила його в спокої. Він не міг ні на чому зосередитися, тільки цілу годину думав про Шарлі.

Він чекав на що завгодно, але не на те, що вона сама до нього озветься. А тепер у них навіть буде побачення.

Тільки новий телефонний дзвінок вирвав його з мрійливого стану.

— Рат, кримінальна поліція.

— На цьому кінці те саме.

Тільки одна людина могла так відповісти.

— Найщиріші вітання, мій хлопчику, — мовив Енґельберт Рат. — Сподіваюсь, я не відволікаю тебе від справ.

— Трохи є.

— Що ж, я тільки хотів тебе привітати, також від імені матері. Ти знаєш, що вона не любить розмовляти по телефону.

— Дякую.

— Як там у вас, у Берліні? Карл каже, комуністи знову створюють клопоти?

«Карл». А звісно ж. Начальник кримінальної поліції Кельна Енґельберт Рат спілкувався з начальником поліції Берліна Карлом Цьорґібелем, тех вихідцем з Кельна, частіше й ширше, ніж з власним сином.

— Цепогибель уже повернулася з Майнца? — відповів Ґереон питанням на питання. — А тут, у Замку ніхто й не помітив.

— Не вживай цього непристойного прізвиська!

— Наскільки мені відомо, комуністи тільки збирають демонстрацію проти безробіття. І Цьорґібель знову заборонив. Здається, він не порозумнішав. Після всіх тогорічних смертей…

Торік, за наказом Цьорґібеля про заборону масових акцій, поліція була змушена застосувати силу для придушення травневої демонстрації. Результат: понад тридцять загиблих.

— Карл вже знає, що робить! Комуністів треба вчасно ставити на місце!

— Точно — не силами поліції. Це не наша робота.

— Облишмо політику, — перервав Енґельберт Рат, — не хочу з тобою сперечатися. Як там із рештою? Маєш якийсь поступ?

— У чому саме?

— Стривай, що, досі жодної зачіпки? Ти відвідав фабрику?

— Бракує часу, — відказав Ґереон. — Роботи зараз аж по вуха. І я не так багато можу зробити без списку імен.

— Ти мав давно його отримати. Разом із нашою привітальною карткою.

— Гаразд, я зазирну в поштову скриньку.

Енґельберт Рат прокашлявся.

— Ґереоне, не знаю, чи ти достатньо серйозно сприймаєш цю роботу. Але якщо ти хочеш стати старшим комісаром, то мусиш докласти зусиль — звання з неба не падають.

— Ти знаєш це напевне.

— І тобі, насправді, слід би знати! Надто, що йдеться не тільки про шанс підвищення: мер довіряє нам, сподівається, що ми допоможемо йому в делікатній ситуації. Якщо ти не виправдаєш цю довіру, ти зганьбиш репутацію прізвища Рат.

— Ти вболіваєш перш за все за свою репутацію.

— Тобі варто поставитися до цього серйозніше. Зроби це!

— Як накажете, пане начальнику кримінальної поліції!

Ґереон поклав слухавку. Батько мав слушність. Але син не мусив одразу це визнавати. Рат надів капелюха і пальто і попрощався з Ерікою Фосс. У кабінеті йому вже однаково не було чого робити.

29

Вестгафен лежав більш-менш на шляху до Райнікендорфа, тому Рат міг за одним разом упіймати двох зайців із приказки. Компанія «Форд Мотор» постачала свої автомобілі готовими до відправки просто на склад на набережній, як про це повідомляла жерстяна табличка на цегляному фасаді. Рат вже припаркував «Б’юїка» перед адміністративною будівлею, щоб не під’їжджати до дверей Форда на машині конкурента. Вантажний кран переміщав великі дерев’яні ящики і складав їх поруч із цехом, біля іншого кінця якого Рат побачив десятки вишикуваних в ряд блискучих відполірованих моделей «Форд A» червоного і чорного кольору. Бруно, перший начальник Рата в Берліні, ганяв на одному з таких авто. Перед цехом тинялися кілька чоловіків — з надією обернулись, коли відчинилися залізні двері і на вантажному пандусі з’явився чоловік у сірому робочому кітелі.

— Нам можуть знадобитися два слюсарі-автомеханіки на наступну зміну, — гримнув чоловік у кітелі.

Четверо чоловіків відділилися від групи і стали поруч із Ратом, який уже чекав біля сходів до пандусу.

Чолов’язі в кітелі вистачило одного погляду на претендентів, щоб зробити вибір. Чоловік у костюмі, що махав дипломом інженера, не спромігся привернути його уваги. Роботодавець показав на кремезного робітника з синім комірцем і на спритного молодика в благенькій курточці.

— Ти і ти, — сказав він.

Двоє щасливців піднялися сходами, двоє інших повернулися до гурту безробітних. Рат теж піднявся сходами, але сірий кітель зауважив його лише тоді, коли вже відчинив сталеві двері, щоб пустити щойно найнятих працівників.

— Мені шкода, — сказав він, — але нам потрібні тільки двоє.

Двоє обраних підозріливо зиркали на — як їм уявлялося — конкурента. Не маючи іншого вибору, Рат показав своє посвідчення.

— Карний розшук, — представився він. — Мені треба глянути на ваше підприємство.

Бригадир подивився на нього, здивовано піднявши брови.

— Про що йдеться? — запитав він.

Перш ніж Рат встиг відповісти, чоловікові впали в очі двоє новачків, що й собі витріщилися на поліційне посвідчення.

— А ви чого стоїте? — гримнув він на них. — Ви хочете працювати чи ґави ловити? Заходьте і йдіть до відтинку конвеєра Д. «Д», як Дора.

Молодик розтулив був рота, але кремезний напарник потягнув його в цех, перш ніж той спромігся щось цвенькнути. Мабуть, це правильно, подумав Рат, якщо вони не хочуть одразу втратити щойно отриману роботу.

— Отож, — звернувся сірий кітель до комісара, — поясніть мені мету вашого візиту.

— На жаль, я не можу розкривати деталі нашого розслідування. Однак я можу запевнити, що поважатиму будь-які форми корпоративної таємниці вашої компанії. Ви можете сказати і показати мені стільки, скільки будь-кому з журналістів.

— Взагалі, з журналістами в нас спілкується тільки керівництво.

— Я впевнений, що ви можете мені допомогти, пане…

— Балке. Начальник зміни.

— Пане Балке, дозвольте мені коротко ознайомитися з виробництвом і надайте мені найзагальніші пояснення щодо оперативних процесів. П’ять хвилин. Тоді я піду геть.

Балке був явно не в захваті, але поступився. Начальник зміни, напевне, вирішив, що в такий спосіб найшвидше здихається Рата.

— Тоді почнімо відразу, — запросив він. — Але насправді тут не так багато є такого, на що дивитися.

У цеху стояв пекельний гуркіт.

— Найзручніше оглянути, піднявшись отуди, — перекрикував гуркіт Балке, показуючи на сталеві сходи. — Звідти можна побачити все одразу. І там не так гримить.

Сходи вели до кімнати з великим вікном, з якого можна було оглянути весь цех. Коли Балке зачинив за собою двері, всередині стало трохи тихше.

— Офіс начальника зміни, — пояснив він. — Звідси все наче на долоні. Це теж важливо.

Рат подивився вниз. Караван автомобільних каркасів рухався зі швидкістю равлика через цех, робітники стояли вздовж конвеєра і щось додавали до майбутньої машини, яка на кожній станції отримувала кермо, сидіння, колеса, мотор і кузов, що спускався згори, наче з неба, перетворюючи виріб на готовий «Форд А».

— Шістдесят машин на день, — похвалився начальник зміни. — Окремі частини отримуємо з-за кордону. А потім збираємо тут одразу весь автомобіль. Американський метод. Конвеєр.

Балке вказав на станцію на лінії, де рудий механік показував двом новачкам, як ставити мотори. Кузови вже пливли до них згори.

— Бачите мар’яж на відтинку «Д»? Тут кузов з’єднується з ходовою частиною відразу після встановлення мотору.

Рудий звів очі вгору саме тієї миті, як Балке показав на нього. Навіть звідси, Рат побачив, що робітник ширше розплющив очі і повернувся до роботи ще енергійніше, ніж раніше. Вони стояли у вікні, як манекени у вітрині. Кожен робітник міг їх бачити через велике скло, всі відчували, що за ними спостерігають із кабінету начальника зміни. Так, вочевидь, і було задумано — для підтримання робочого темпу і, звісно, безперервности руху конвеєра.

— Справляє враження, — визнав Рат. — А що робити, коли хтось із робітників має сходити в туалет?

— Тоді він робить свою операцію з випередженням і отримує можливість для маневру. А для тривалішої перерви хтось ставиться на заміну. Ясна річ, у такому випадку, відповідна частка вираховується з зарплатні. Ми платимо тільки за те, що реально відпрацьовано.

— Скажіть, — запитав Рат, — ви завжди набираєте своїх робітників, як оце зараз?

Балке похитав головою.

— Більшість наших працівників наймалися як звичайно. Але тепер дедалі більше людей чекають свого шансу на вулиці. Ми добре платимо. А хто виконує більше роботи, той отримує більше грошей. Ті, хто там, товчуться під цехом, то не тільки безробітні. Ніхто більше не платить так, як платять у Форда. Ми тут не помічаємо жодної економічної кризи. Якщо так триватиме, фабрики Форда в Берліні за п’ять років будуть такими ж великими, як «Сіменс»!

«Він уявлення не має, що чекає на цей завод, — подумав Рат. — Шантажист добре поінформований не тільки про фінансовий стан Аденауера, його знання про переїзд виробництва Форда на Рейн теж ексклюзивне». Знання — це сила. Ратові варто було замислитися про батькове гасло. Воно тепер звучало як інструкція для шантажиста.

— Добре, що маєте з кого набирати людей, — сказав Рат вголос. — Але хто вам гарантує, коли ви запрошуєте їх просто з вулиці, що ви не набираєте злочинців. Без документів.

— Я спершу маю побачити, як люди працюють. Якщо все гаразд, вони мають принести документи й оформитися через відділ кадрів. Я ж не можу купувати кота в мішку. Чому ви ставите такі запитання? Чи ви тут шукаєте злочинця? Просто тому, що в’язниця за рогом? Повірте, я відразу впізнаю кривого собаку, якщо такий мені трапиться!

— Не хвилюйся, я не шукаю якогось утікача з Плетцензеє. Мене цікавлять будь-які зв’язки, що їх можуть мати ваші працівники з «Дойче Банком». Кого ви могли б назвати з таких?

— Чоловіче, тут працює майже триста осіб, звідки мені таке знати? Можу сказати, що якісь тісні зв’язки з банком у моїх робітників малоймовірні. Це скоріше треба питати в людей, що працюють у відділі зарплатні.

Рат кивнув.

— Ви можете мені пояснити, як знайти відділ зарплатні?

— Бачите оті двері? — показав Балке на зал.

Рат розгледів сталеві двері в глибині цеху, за відтинком, де монтували мотори.

— Вам треба пройти туди — там адміністрація. Там запитаєте, як дістатися відділу зарплатні. Ох, втім, чекайте. Я сам вас відведу!

Рудий механік, здається, подумав, що керівник зміни знову показує на нього. Рат побачив, що чоловік дедалі більше нервується. Ймовірно, він вирішив, що його хочуть звільнити.

Коли вони спускалися сходами, раптом завила сирена така гучна, що навіть заглушила заводський гуркіт.

— Що це?! — заволав Рат начальнику зміни на вухо. — Пожежна сигналізація?!

— Хтось не виконав свою роботу вчасно і пропустив у такому вигляді далі по конвеєру. Залишив робоче місце, не поставивши замість себе заміну, — знизав плечима Балке, — або просто загаявся з роботою.

Раптом пролунав інший сигнал і стрічка зупинилася.

— Холера! — рвонув бігом начальник зміни.

Рат намагався не відставати. На найближчій станції Балке зупинився і прошипів на робітника працівника, який накручував сидіння.

— Що відбувається? Який ідіот зупинив конвеєр?

Працівник розвів руками.

— Жодного уявлення. На мар’яжі, мабуть, якісь проблеми, я так думаю.

У секції «Д, як Дора» панував хаос. Чотири чоловіки, завданням яких було опускати кузова на ходову частину, сердито сперечалися з двома новачками на монтажі моторів. Рудого механіка, який мав навчити їх обох, не видно було й сліду.

— Що тут відбувається? — зарепетував начальник зміни. — Ви що влаштувати? Хто зупинив стрічку?

— Я зупинив, — сказав велетень, що стояв перед начальником, широко розставивши ноги. — Двигун стоїть криво, як пикова сімка, бракує дюжини болтів: я на таке опускати кузов не можу. Спитайте оцих двох новачків, чого вони напартачили.

Молодика в благенькій курточці питати не довелося.

— Шефе, ми тут менше десяти хвилин, — кинувся він пояснювати Балке. — Тоні тільки привітався з нами і показав два кроки, а тоді втік, не сказавши, куди. Так не діло робити. А тут ще ця горила на нас наскочила!

— Я тобі покажу, яка я горила, ти, недоростку! — обурився велетень.

— Слухай, Курте, дай спокій новачкам! — зупинив його Балке. — Скажіть краще, куди пішов Тоні? Він не може отак просто все кидати.

— Я не знаю, шефе, він нічого не сказав. Раптом схопився і втік, — повторив свою версію «недоросток».

— Захворів, чи що? Інакше, це на нього не схоже, він молиться, щоб зберегти свій контракт.

Новачки знизали плечима.

Рат подумав, що настав час попрощатися. Він вийшов з основної зали цеху і підійшов у відділ кадрів, щоб отримати список усіх працівників. Якщо порівняти його зі списком із Кельна, є невелика ймовірність натрапити на однакове прізвище чи на щось інше, що могло б вказувати на зв’язок між виробництвом Форда в Берліні і банком. І тоді, сподіваймося, шантажист на гачку.

Простий список імен, скромне бажання, думалось Ратові. Але впертий баран за столом у відділі кадрів був іншої думки.

— Ви уявляєте собі, скільки це роботи? У нас майже триста працівників.

— Повірте, я спроможуся витягти з вас усі імена, але також перетрушу ваш кабінет і заберу з собою оригінали особових справ.

Баран ковтнув.

— Гаразд, — погодився він. — Ви отримуєте свій список. Думаю, він може бути готовий на наступному тижні.

— Завтра, — сказав Рат. — Я приїду завтра вранці і заберу його.

Чоловік намагався протестувати, але Рат не дав йому висловитися.

— А якщо у вас нічого для мене не буде, я в того ж таки дня повернуся сюди з ордером на обшук, і ви не зможете користуватися власним кабінетом решту дня. А ще два дні плануйте на прибирання. Я це кажу, щоб ви були в курсі своїх альтернатив.

Чоловік кивнув і Рат розпрощався з ним.

У двері він знову обернувся:

— Маленька порада: беріться до роботи просто зараз. Тоді швидше її здихаєтеся.

Коли Рат проходив через цех, конвеєр ще не запустили.

Зовні група шукачів роботи чекала перед цегляною будівлею.

Краще, ніж скніти на біржі праці, подумав Рат, але жодного майбутнього, хоч би яка приваблива була зарплатня. Це не солідне виробництво, а імпровізований завод, примітивна зала на території якогось складу, якого не забажав жоден інший орендар. Недарма Форд хоче чогось ліпшого. Триста людей у Берліні втратять роботу, але сотні знайдуть роботу в Кельні. А десь у тій цегляній будівлі сидить хтось, хто хоче цього не допустити.

Від Райнікендорфа до Вестгафена було справді недалеко. Реєстраторка лаштувалася вже зачиняти кабінет, але Рат зумів переконати її, що ситуація надзвичайна. Він показав їй своє поліційне посвідчення.

— Я друг Франка Бреннера, — заявив він.

— Якщо так, зачекайте одну мить, будь ласка.

Вона пішла і за деякий час повернулася.

— У лікаря є виклик додому, — сказала вона, — але він трішечки затримається спеціально заради вас.

— Дякую.

— Однак я маю залишити вас. Він не дозволяє мені працювати понаднормово.

— Як прикро, — всміхнувся їй Рат.

Вона відповіла йому усмішкою і манірно помахала пальчиками, зачиняючи за собою двері.

Рат сів на стілець у порожній почекальні й роззирнувся довкола. Акуратний маленький приватний кабінет. Зображення лінкорів на стінах, портрет адмірала Тірпіца з імпозантною роздвоєною бородою. Доктор Борґхаузен, судячи з усього, був шанувальником втраченого імперського флоту. Рат замислився, де міг служити Бреннер, коли відчинилися матові скляні двері і в почекальню рвучко вискочив сивобородий чоловік з лікарським кофром в руках і мало не перечепився через Ратові ноги. Енергійний лікар зупинився і уважно подивився на Ґереона, ніби питаючи себе, чи знає цього друга Бреннера і яку послугу може для нього зробити.

— Добрий день, — привітався доктор. — Росвіта не назвала мені вашого імені. Ми бачились раніше?

— Боюся, що ні, — відповів Рат.

— Але ви друг камерада Бреннера?

— Ось, власне! Товариш — точніше, ніж друг, — Рат показав посвідчення. — Ми працюємо в одній інспекції.

Борґхаузен кивнув і розгублено витріщився на посвідчення. До нього потроху доходило, кого він може мати перед собою, і Рат майже наочно бачив, як він задраює люки. Це не врятує вас від потоплення, подумав Рат.

— Отже, — голос лікар зараз лунав набагато менш енергійно і менш приязно, — що я можу зробити для вас? Хочу зазначити, що час прийому в кабінеті вже давно сплив.

— У мене тільки два чи три запитання.

— Ви той колега, що побив Франка, так? Що вам треба?

— З такою проникливістю вам варто було теж іти в детективи, — сказав Рат. — Розумієте, саме тому, що я був там, коли колега Бреннер отримав свої травми, які, на жаль, зробили його інвалідом, я хотів би трохи порівняти наш досвід. Ви називаєте його по імені…

— Франк Бреннер мій старий друг. Ми служили разом!

— Тоді це мали бути старі воєнні рани, які тепер знову відкрилися.

— Я вас не розумію.

— Ну, я сумніваюся, чи підписана вами медична довідка, що змальовує травми Франка Бреннера, витримає офіційну медичну експертизу.

Лікар побуряковів. Час вимірювати артеріальний тиск, подумав Рат.

— Ви хочете шантажувати прусського лікаря? — видавив нарешті з себе Борґхаузен.

Це звучало непереконливо.

— Я просто хочу дати прусському лікарю вибір, як визначити своє майбутнє. У в’язниці, з подальшою забороною лікарської практики, щоб починати знову з вмивання небіжчиків, або як шановний лікар і громадянин правової держави, який, можливо, побив горщики зі старим другом через дурну справу, але щодо решти цілком щасливий.

Доктор гарячково метикував. Зіниці в очах йому тремтіли.

— Звідки ви знаєте про довідку? — запитав він, уже дещо спокійніше.

— Я слідчий. Можливо, трохи старанніший за колегу Бреннера.

— Ви знаєте, що ви не маєте права переглядати такі довідки?

— Хто каже, що я щось бачив?

Лікар глибоко вдихнув.

— Якщо мене правильно поінформовано, — почав доктор, намагаючись говорити спокійно, — Франк, на щастя, вирішив утриматися від порушення дисциплінарного провадження з цього приводу. Таким чином, немає жодної потреби в офіційному медичному огляді.

— Ймовірно, колега Бреннер люб’язно утримався від свого позову, щоб не наразитись на зустрічний позов за наклеп, — посміхнувся Рат. — Однак, можливо, я наполягатиму на тому, щоб проти мене було порушено дисциплінарне провадження. Ви не зважувати, часом, таку ймовірність?

— Навіщо це вам?

— Щоб правда вийшла назовні. Комісар Франк Бреннер подає брехливі медичні довідки.

— Про що ви говорите? Ви стверджуєте, буцімто я видаю брехливі довідки?

Обличчя доктор Борґхаузена над білим комірцем тепер світилося бузковим кольором. Чоловікові справді треба було щось робити зі своїм артеріальним тиском.

— Я нічого не стверджую, — спокійно і доброзичливо відповів Рат. — Я тільки розробляю версії, як належить слідчому. Можливо, Бреннер подав підроблену довідку і зрадив свого старого друга, доктора Борґхаузена.

Рат зрозумів, що тепер він цілковито заволодів увагою лікаря.

— Спробуймо просто оглядітися тут, — повів він далі. — Чи немає у вас звички класти кілька незаповнених підписаних бланків у шухляду вашої прекрасної Росвіти, щоб вона могла це заповнити на ваш розсуд. На жаль, тільки ви перераховуєте ці незаповнені довідки, і лише сьогодні, як на лихо, виявили, що кілька таких бланків форм — можливо, лише один, я залишаю простір для вашої уяви — було викрадено. Звісно, ви негайно подаєте заяву в кримінальну поліцію. Місцеве відділення поліції когось до вас вирядить, і вони попросять окреслити час, коли могла статися крадіжка. Тоді ви назвете час, коли Франк Бреннер відвідував ваш кабінет, разом із кількома іншими пацієнтами. І справи підуть своїм ходом. Без жодної шкоди для вас.

Доктор Борґхаузен слухав його мовчки. Рат відчув, що лікар ладен ухопитися за цю соломинку.

— Вибачте, у мене ще виклик додому, — сказав лікар нарешті. — А тоді я маю ще зробити заяву в поліцію — з приводу крадіжки.

Коли Рат повернувся додому, на нього чекав сюрприз. Щось таке, на що він справді ніяк не чекав.

Посеред любовно накритого обіднього столу, на сніжно-білій скатертині, стояли дві свічки у свічниках і торт до дня народження.

Каті стояла поруч зі столом. Вона, мабуть, почула його на сходах, бо свічки вже горіли.

— Щирі вітання з днем народження, Ґереоне! — сказала вона, всміхаючись.

Він мало не розчулився, побачивши її там, коло столу, і на мить захотів стиснути її в обіймах. Але інше почуття було сильнішим. Що довше він дивився на торт і мерехтливі свічки, то відчутніше ширився в ньому гнів. Що в неї робиться в голові, коли вона знову тут з’явилася? Після того, як кинула його! Після того, як він давно її списав з рахунку! Він вже почав її забувати! Навіщо вона тепер так все ускладнила?

— Отже, ти досі існуєш, — пробурмотів він.

Її усмішка зібгалася так, ніби хтось зім’яв її обличчя, як паперовий пакет.

— Можеш сказати, де ти була останні кілька днів? — гостро запитав він. — Ти зникаєш без слова, без повідомлення, без нічого, а тоді ще смієш просто повернутися сюди, ніби нічого не сталося?

— Але ж, Ґереоне! Тобі не треба гніватися! Не було нічого такого. Я…

— Я не гніваюся! Мені просто цікаво, навіщо нам ці ігри? Ти зникаєш. Ти кілька днів не відповідаєш. Тоді просто знову з’являєшся!

— Чому «ігри»? Ми вільні люди, кожен живе своїм життям. Ти це сам казав.

Так, він це сказав. Ніжно натякав Каті, що їй не слід забагато чекати від нього. І ці холодні слова не відштовхнули її від нього. Навпаки.

— Авжеж, це ігри, — наполягав він. — Ти запрошуєш мене на костюмований бал, а потім просто зникаєш, не дочекавшись?

— О Ґереоне! Ти прийшов, ти-прийшов і не прийшов! Я думала, ти знову мене залишив саму!

— Тому ти мусила піти з кимсь іншим?

— Герберт…

— Я не хочу знати його імені!

— Ґереоне, не хвилюйся! Не треба ревнувати, я…

— Я не ревнивий. І ти маєш слушність: ми вільні люди. Ця історія закінчилося, я зрозумів це за останні кілька днів.

Вона недовірливо подивилася на нього, щелепа їй повільно опустилася, і вона не зуміла вчасно зупинити цей рух.

— Яка історія? Ти говориш про наше кохання? Це для тебе історія? — В очах у неї стояли сльози. — Це щось, що ти просто кидаєш у попільничку?

А він уже сподівався уникнути цієї розмови, цієї ситуації. Він відчув, як гнівається на себе, що не зумів уберегти їх обох від цієї сцени. Завжди хтось мусить лишитися в лайні, подумав він. І знову цей хтось — я.

— Ти серйозно думала, що я це терпітиму? — просичав він. — Забери цей торт і забирайся сама! Іди до Герберта, до сестри, йди під три чорти!

Він відчував, що потрапив у погане кіно. Розчарований коханець. Він був нікчемним актором, жалюгідним собакою. І саме так він почувався.

— Це твій іменинний торт, я…

— Я не хочу клятого торта!

Її очі на мить спалахнули за пеленою сліз.

— Цей клятий торт твій! Я тобі його подарувала, подобається це тобі чи ні!

Вона відчинила двері в передпокій.

Мовчки зняла з вішака і наділа червоне пальто. Раптом вона затремтіла, знову набігли сльози. Він насилу витримував її вигляд — вона мовчки стояла і ридала, — насилу втримався від того, щоб підійти до неї, втішити.

Натомість, він підійшов до вікна і втупився в шибку.

Він чув, як вона збирає свої речі у ванній, і серце стиснулося. Минуло століття, доки зачинилися двері квартири. Її кроки на сходах. Востаннє. Потім він побачив її червоне пальто, що сяяло в тьмяному світлі ліхтарів у подвір’ї, а потім зникло в темряві воріт. Востаннє.

Він відчув грудку в горлі. Навіщо треба їй було повертатися? Чому вона не вберегла їх від цієї сцени? Можливо, їй легше від того, що він поводився як жлоб, але він сам не дуже в це вірив.

Його погляд упали на іменинний торт. Свічки так само горіли, створюючи нікому не потрібний романтичний настрій. Він загасив їх і забрав торт зі столу, утримавшись від спокуси кинути ним об мур. Він поклав торт у буфет, натомість перекинув стілець і копнув нічний столик. Це не допомогло — він все одно почувався паскудно. Рат більше не міг витримати в квартирі. Він дістав пляшку коньяку, надів капелюха, накинув пальто і вийшов на сходи. Піднімаючись, він нікого не зустрів. Тут мешкали тільки Лібіги — вони рано вкладалися, а квартира Штайнрюка досі стояла порожня.

На горищі було холодно, Рат добряче ковтнув із пляшки, перш ніж відчинити люк і вилізти на дах. Голуби Лібіга прийняли його низьким туркотанням, коли він всівся на вузькому гребені поруч із голубником. Востаннє він сидів тут у жовтні. Як не дивно, він не відчував запаморочення, яке зазвичай виникало, щойно він видирався занадто високо. Можливо, цього разу так було тому, що безодня лишалася десь оддалік, і дна її він не бачив. За дахом ближнього будинку виднілися фасади будинку на іншому кінці великого спортивного майданчика, який міська рада спорудила в гавані. А ліворуч і віддаля вимальовувалася темною тінню на тлі вечірнього неба струнка баня Святого Михаїла.

Він знову міг вільно дихати. Він сидів, випивав і милувався на дахи міста. Каті була десь на пів дорозі до сестри. Всі дороги, здавалося, ведуть від нього, і насправді так було завжди — він ніколи нікого не міг зупинити. Ніколи нікого не хотів утримати.

За винятком однієї.

Будьмо, Шарлі, подумки мовив він, піднімаючи пляшку. За самотність! Зрештою, все зводиться до цього. Для тебе, для мене, для кожного з нас.

Він випив і став вдивлятися в сутінки. Ґереоне Рате, ти сентиментальний дурень, подумав він, перестань жаліти себе!

## Четвер. 6 березня 1930 року

30

Машина «вбивчого» відділу мчала на захід по Ляйпциґерштрасе. В машині їх було четверо, і ніхто не озивався й словом. Рат втупився у вікно. Втім, занурений у свої думки, він заледве помічав миготіння вітрин і рекламних щитів. А всі думки його були про Шарлі.

Насправді він приготувався до спокійного дня в Замку, передбачаючи, що матиме також достатньо часу, щоб забрати список персоналу «Форда» у Вестгафені, та склалося не так, як гадалося. Того дня знайшли труп. Ранкова нарада вибухнула новиною: жіноче тіло у старому порожньому кінотеатрі у Вільмерсдорфі. Бьом швиденько згорнув нараду, давши останні кілька вказівок, і створив нову команду з розслідування чергового вбивства.

І ось Альфонс Геннінг керує автомобілем, поруч із молодим детективом сидить стенографістка Крістель Темме — а комфортне заднє сидіння зарезервоване для вищих чинів, комісара Ґереона Рата і головного слідчого.

Старшого комісара Вільгельма Бьома.

Рата досі непокоїло ставлення Бьома: чого той намагається домогтись? Чому справу Вінтер він переклав цілковито на Ґрефа, довіривши детективові те, що потребувало компетенції комісара? Здавалося, Бьом прагне за всяку ціну не допустити його до роботи над цією справою — можливо, через незалежну точку зору Рата щодо втікача Кремпіна, а можливо, просто як нагадування про його свавільну поведінку.

У будь-якому разі ясно, що Бьомові тим зручніше контролювати комісара, що ближче до себе він його тримає. Навіть зараз, дорогою до місця злочину, Рат почувався ніби під пильним наглядом, хоча Бьом взагалі не звертав на нього уваги. І не мовив ні слова. Мовчав упродовж усієї поїздки, і ніхто з усієї групи не наважувався бодай рота розтулити. Бьому навіть не довелося підказувати шлях — Геннінг без проблем знайшов адресу.

Кінотеатр під назвою «Луксор» був занедбаний і запилюжений та виглядав так, наче неонові вогні й лампочки на фасаді ніхто не протирав роками. Вартовий поліцай шупо перед скляними дверима видавався контролером квитків. Бьом і Рат мовчки кивнули йому, заходячи, стенографістка сором’язливо пробелькотіла «доброго ранку», а Геннінг іще витягав з багажника громіздку камеру зі штативом.

Інший шупо провів слідчу групу повз ряди глядацьких місць до екрану. Попри повністю ввімкнене освітлення, включно з декоративним «зоряним небом» на стелі, зала здавалася тьмяною. Кілька працівників відділу криміналістики піднялися між трубами театрального оргáну — так само похмурими на вигляд, як увесь кінотеатр. Мабуть, власники — останніми місяцями, принаймні — уникали вкладати бодай шеляг в утримання закладу. Затхлий дух у приміщенні посилював враження занепаду.

— Вона там, нагорі лежить, — зупинився шупо і показав на круті дерев’яні сходи. — Я на неї знову дивитись не хочу.

Сходи вели до внутрішньої частини оргáну. Там сморід стояв нестерпний: і що вище вони піднімалися, то гірше тхнуло. Рат пропустив Бьома вперед і затулив носа хусточкою, перш ніж рушити за ним.

Темме зі своїм блокнотом лишилася внизу.

Тіло лежало на дерев’яній платформі, на якій, мабуть, складали пошкоджені труби оргáну. Зараз криміналіст у респіраторі шукав там відбитки пальців. Крім органних труб, Рат помітив також якісь оркестрові інструменти, металофон, барабан, імітатор дощу й навіть мініатюрну версію громового апарату Белмана.

Наразі на платформі технічного обслуговування залишалося не так багато місця. Тіло забрало майже весь простір між оргáнними трубами й муром, тож криміналістові, який, здається, вже конав від смороду, треба було рухатися якнайобачніше.

Рат упізнав її, щойно побачив обличчя.

«Холера!» — подумки мимоволі вилаявся він. Тепер можна розповісти Оппенберґу, що з нею сталося. Що вона не стала голлівудською зіркою.

Цікаво, подумав він, чи продюсерові вже повідомили? Напевне, що ні — спершу треба ідентифікувати тіло.

Втім, це не становитиме труднощів. Хоча процеси розкладу вже позначилися на вигляді тіла, потворно набряклого в деяких місцях, мертву жінку неважко було впізнати. Її тьмяні очі втупилися у простір з ідеально пропорційного обличчя. Небіжчиця мала такий вигляд, ніби її готували до зйомок, блискуча сукня могла походити з костюмерної кіноательє.

Ратові пригадалася весела молода жінка, з якою він колись познайомився в пивничці, і Ґереон відчув, що його нудить від того, на що її перетворила смерть. Щоб опанувати себе, він зосередив увагу не на тілі, а на оргáнних рурках, що стриміли навколо, як металеві сталактити. Бракувало ще йому зомліти перед Бьомом!

— Доктор уже тут? — запитав Бьом у криміналіста.

Бульдог, здається, теж мав проблеми з самопочуттям.

Криміналіст кивнув, не перериваючи роботи, і показав головою вглиб приміщення.

Рат полегшено зітхнув, коли вони залишити внутрішню частину оргáну. Медичного експерта вони знайшли за невеличким столом у сусідній кімнаті. Доктор Шварц сидів у капелюсі й пальті та щось записував у маленьку червону книжечку. Коли Бьом і Рат увійшли, він перервав писанину і якусь мить недовірливо дивився на цей несподіваний дует, а потім повернув на власне обличчя звичайний байдужий, дещо цинічний вираз. Позаду нього, під стіною стояли двоє чоловіків, які, здається, не знали як дати собі раду в цій некомфортній ситуації. Один із них, блідий, сухорлявий, знервовано жмакав у руках капелюха і перелякано моргав, а інший, трохи огрядний, червонопикий, у легкому фетровому капелюсі, мав вигляд украй похмурий.

Бьом, проігнорувавши двох сторонніх, що, мабуть, повідомили про тіло, звернувся до медексперта:

— Доброго ранку, докторе! Оце я називаю пильною роботою! Ви вже можете що-небудь сказати про причину смерті?

— Не так багато, — знизав плечима доктор Шварц. — Напевне — тільки те, що жінка померла. Жодних ознак зовнішнього втручання, принаймні, на перший погляд. Я ще не перевертав тіло. Не хотів перешкодити вам у вашій частині роботи.

— Дуже доречно. Як давно вона померла?

— Якщо судити зі ступеня гниття тканин тіла, я б сказав, щонайменше, три-чотири тижні. Але це попереднє припущення — можливо, ще й триваліший час.

Бьом кивнув.

— Судячи з запаху, таки триваліший. Дивно, що труп не виявили раніше.

— Тут тижнями нікого не бувало, — втрутився блідий чолов’яга.

Фраза пролунала так, ніби він вибачається.

— А ви хто? — запитав Бьом таким тоном, наче він щойно помітив його.

— Рідель. Брокер. Я хотів показати панові Стрелову приміщення. Ми шукаємо нових орендарів. Сьогодні відбувся перший огляд з імовірним клієнтом… Нас одразу насторожив… запах. А коли ми піднялися, щоб оглянути оргáн…

— Але побачити мертвою саме Вівіан Франк… — похитавши головою, проказав імовірний клієнт Стрелов, — це був справжній шок.

— Ви знаєте цю даму? — запитав Бьом, виказавши тим, що сам він Вівіан Франк не знає.

— Не особисто. Але ж я бачив її у «Люті»!

— Кіноактриса? — пробурмотів Бьом. — Усе сходиться.

— Я насправді хотів відкрити «Луксор» своїм новим звуковим фільмом, — сказав Стрелов.

— «Вражений блискавкою»?

Слова злетіли Ратові з вуст перше, ніж він подумав. Стрелов кивнув, а Бьом невдоволено зиркнув на нього.

— То ви на цьому знаєтеся? — насупився старший комісар. — Напевне, вчащаєте до кінотеатрів. Ви знаєте цей фільм?

— Його ще не існує, — відказав Рат, — вона мала зніматися в цій картині.

— Її найскладніша на сьогодні картина, — погодився Стрелов, — перший повнометражний звуковий фільм. Уся галузь очікувала його з нетерпінням.

— Що ж, тепер більше нема на що чекати, — підсумував Бьом.

— Я вам іще потрібен? — запитав доктор Шварц своїм спокійним, звучним голосом і сховав у кишеню записничок. — Якщо ви хочете допитати свідків, можливо, я міг би повернутися до тіла.

— Щойно колега Геннінг зробить усі належні світлини, — відказав Бьом, — тіло цілковито належить вам.

Доктор Шварц пішов, і старший комісар тут-таки перетворив приміщення на кімнату для допитів. Він розпитав Ріделя, брокера і власника кінотеатрів окремо один від одного, залишивши Рата весь цей час стояти, чи то в ролі швейцара, чи то як інструмент загрози, чи з якоюсь іншою метою — Бьом не пояснив. Він, насправді, взагалі нічого не сказав Рату, тільки викликав Крістель Темме, яка, сидячи за столом, як завжди, записувала кожне слово. Суперечностей у свідченнях не було. Зрештою, двоє чоловіків не мали про що розповідати, за винятком того, що вони знайшли тіло. Брокер пояснив, що «Луксор» від початку року стояв порожній, бо попередній орендар занедбав кінотеатр, а тепер випала нагода довірити цінне майно кінематографістові з прогресивним мисленням — він вказав на двері, за якими чекав на свою чергу Стрелов, — готовому перетворити заклад на сучасний звуковий кінотеатр. Хто міг привезти тіло в кінотеатр? Рідель не мав жодного уявлення. Не було жодних ознак вламування чи пограбування. Бьом попросив брокера надати список усіх осіб, які мали доступ до ключів від «Луксора».

Поки Бьом допитувався двох свідків, Рат обмірковував своє. Перехрестя, де незнайомець чекав на Вівіан Франк якісь чотири тижні тому, було за лічені квартали звідси. Чи не добровільно актриса пішла до свого вбивці? Чи не є ним зловісний незнайомець, який зустрів її на перехресті?

— Пане комісаре! — вирвав Рата з задуми голос Бьома.

Вранці, коли старший комісар включив його до слідчої групи, він озвався до Ґереона у лаконічній манері: «Рат, зі мною!»

— Пане комісаре, — продовжував Бьом, — будь ласка, перевірте, чи є у жінки родичі в столиці, які могли б упізнати тіло.

— Зараз?

— А як ви думаєте? Чоловіче, любий, ми розслідуємо справу про вбивство!

— Для цього мені треба повернутися до Управління…

— Геніальна ідея, — вираз обличчя Бьома залишався непорушним. — І коли ви це зробите, зробіть офіційне повідомлення про смерть. Візьміть мого колегу Ланґе з групи Вінтер — він підходяща особа для таких справ.

— А як я маю зараз дістатися на Алекс, без машини?

— Хіба я ваш шофер?

Вперше за цілу вічність Рат мусив знову їхати на метро.

Він був роздратований. Навіщо Бьом узяв його з собою — щоб він там просто стояв на місці події, і навіщо повернув його назад до Замку за три чверті години?

Проїзд від Фербеллінерплац до Алекса забрав майже пів години, але принаймні не треба було робити жодної пересадки. Це був його старий знайомий маршрут, повз Нюрнберґерплац. Згадалися перші тижні у Берліні. І поїздка з Шарлі. Рат дивився у вікно, крізь своє відображення в чорноту простору, і сортував думки, супроводжувані ривками і брязканням поїзда.

Вівіан Франк була мертвою.

Його приватне доручення стало офіційною справою.

Ратові аж ніяк не треба, щоб Бьом дізнатися про його стосунки з Оппенберґом. Слід було подати Бульдогові свою приватну підготовчу роботу як щойно здобуту інформацію. А для цього належало докласти чималих зусиль, і якнайшвидше. Зокрема, чимшвидше переговорити з Оппенберґом і водієм таксі, щоб втягнути їх, так би мовити, в офіційне розслідування. Раніше йому не пощастило додзвонитися до жодного з них з телефонної будці на станції метро: Оппенберґ знову був у Бабельсберзі, а Зільке — на зміні у своєму таксі. Принаймні, Еріка Фосс спромоглася за короткий час виконати кілька термінових доручень.

Коли Рат дістався до свого кабінету, вона вже могла повідомити, що у Вівіан Франк не має родичів у Берліні. Рат звикав дедалі більше цінувати свою секретарку. Вона не виявляла жодної ініціативи, але те, що їй наказано, виконувала сумлінно. Документи з паспортного відомства показували, що померла актриса родом з Бреслау[41]. Фосс також зателефонувала до Управління поліції й чекала на додаткову інформацію про родину Франк.

Схоже, що найближчою до Вівіан Франк у Берліні особою був той, до кого Рат саме й намірявся поїхати — Манфред Оппенберґ.

Перед тим, як виїхати до Бабельсберґа, Рат причинив двері і знову спробував зателефонувати до таксиста, але марно. Щойно він поклав слухавку, постукали у двері, і зазирнула Еріка Фосс.

— Пане комісаре? До вас детектив Ланґе.

Новачок з Ганновера вже бовванів позаду секретарки.

— Комісаре Рат, — приязно привітався він, — інспектор Бьом сказав, що я маю працювати з вами.

Бьом нічого не залишив на волю випадку. Рату подобався цей новий хлопець, але було зрозуміло — нехай навіть сам Ланґе цього не знав — він був лише інформатором, якого Бульдог приставив до Ґереона.

Втім, чи не для цього існує чітка ієрархія у прусській поліції?

— Дуже вчасно, Ланґе. Ви можете наразі отут влаштуватися, — показав Рат на осиротілий стіл Ґрефа. — Мені потрібен хтось, щоб зв’язатися з колегами в Бреслау, де мешкає родина померлої Вівіан Франк. Фройляйн Фосс чекає на зворотний дзвінок, але не має права давати вказівки нашим колегам.

Ланґе кивнув.

— Побудьте тут, — вів далі Ґереон, — а я маю термінове побачення. Якщо захочете кави, то… Фройляйн Фосс…

Секретарка всміхнулася.

— Почувайтеся як удома, пане Ланґе, — сказала вона.

Цього разу Рат помчав до Бабельсберґа швидкісною трасою АФУС — не можна було баритися. Напис великими літерами на кабінці касира обіцяв десять кілометрів до Ванзеє. Забава коштувала своїх грошей. Та, хоча Рат нещадно гнав «Б’юїк», рівним, як стріла, шосе, до кіномістечка у Нойбебельсберзі він дістався заледве перед полуднем. Цього разу Ґереон не паркувався на Штансдорферштрасе, а заїхав просто на територію. Охоронець без балачок підняв шлагбаум, побачивши поліційне посвідчення.

Східне містечко, в якому Рат заблукав лише тиждень тому, вже демонтували — залишився лише каркас, крізь який Рат від самої брами побачив потрібний йому Великий павільйон. Він під’їхав машиною до воріт. Цього разу охоронець одразу впустив його всередину — застереження про зйомку над дверима не світилося.

Декорації в інтер’єрі дуже нагадували салон з «Бурі кохання» — можливо, трохи елегантніший і обставлений з більшим смаком, ніж у Белмана. Рудольф Черні репетирував сцену з жінкою, віддалено подібною до Вівіан Франк.

«Треба визнати, що Белманові, коли він підбирав заміну Бетті Вінтер, з Евою Креґер пощастило більше, ніж Оппенберґу», подумав Рат.

Самого ж Оппенберґа він ніде не бачив. Тож став чекати, доки Черні закінчить сцену.

Актор упізнав його і сам підійшов до Ґереона.

— Пане Рат, — сказав він, тиснучи йому руку, — що привело вас у наші краї? Натрапили на слід Вівіан?

— Це як подивитися, — уникнув прямої відповіді Рат. — Я хотів би спершу обговорити це з паном Оппенберґом.

— Боюся, ви запізнилися на лічені хвилини — наш продюсер щойно попрощався з нами на ближчі кілька годин.

— Сподіваюся, що він не повернувся до свого офісу, бо мене звідти саме сюди скерували!

— Ні, його запросили на обід, і я думаю, це не може бути надто далеко звіди… Стривайте лишень, — Черні озирнувся. — Сільвіє! Можеш підійти, будь ласка?

Спритна брюнетка, років двадцяти п’яти, з акуратною зачіскою над вродливим личком та з хлопавкою під пахвою, попрямувала до них швидким енергійним кроком.

— Сільвіє, можеш сказати панові Рату, куди саме сьогодні запрошено твого начальника?

Дівчина уважно подивилася на Рат, перш ніж відповісти.

— Запрошення надійшло від важливого ділового партнера.

— Від якого ділового партнера? У якому закладі я можу їх знайти?

Вона знову трохи завагалася, перш ніж відповісти.

— Не у закладі, — сказала вона. — Гер Маркард любить розважати своїх гостей вдома. Його кухня може конкурувати з кращими ресторанами Берліна.

— Маркард! Власник кінотеатрів?

Вона видавалася здивованою, що йому знайоме це прізвище.

— Керівництво кінотеатрами для нього тільки хобі, — відповіла вона. — Він також володіє копіювальною фабрикою і є великим кінопрокатником — одним із найбільших серед незалежних. Це важливо для того, хто намагається дати відсіч всесильній УФА.

— Для «Монтани», наприклад?

— Точно. Як і для багатьох інших менших компаній. Маркард бореться з УФА на нашому боці.

— І проти звукового кіно…

— Бо він не думає про гроші, а тільки про мистецтво. І він не єдиний, хто бачить у звуковому кіно загрозу для кіномистецтва. Він вважає, що маленькі компанії мають використати німе кіно у своїй боротьбі за виживання проти УФА, оскільки УФА у цій грі поставила все на звуковий фільм.

— Однак пан Оппенберґ не погоджується.

— Атож. Ми всі у «Монтані» не погоджуємося. Виробництво звукового фільму дуже витратне, звісна річ: сама лише оренда системи «Tobis» для звукозапису забирає скажені кошти! Але Оппенберґ каже, якщо ми не йтимемо ногу з часом, то можемо відразу пакувати манатки. І я боюсь, він має слушність.

Рат кивнув:

— І про це він сьогодні говоритиме з паном Маркардом?

— Перш за все, він хоче переконати його запровадити власну дистрибуцію також для звукових фільмів. Ми змушені були співпрацювати з іншою компанією. І хоча фільм у прокаті пройшов досить добре, економічно успішним він не став. З нашим другим звуковим фільмом це має відбутися інакше. Я особисто вважаю, що в якийсь момент пан Маркард зможе таки переконатися, що звукові фільми теж здатні сягати рівня справжнього мистецтва, так само, як німі. Але не можна, щоб цей момент прозріння аж надто забарився, бо пан Маркард нам украй потрібен, як наш прихильник у протистоянні з УФА.

— Розумію, — знову кивнув Рат. — А попри те, я змушений дещо перервати цю важливу розмову.

Сільвія видавалася майже обуреною.

— Обід у приватному помешканні! Я не думаю, що ви можете так легко потурбувати там пана Оппенберґа…

— Дозвольте мені самому хвилюватися з приводу того, що скаже про це пан Оппенберґ. Повірте, він захоче побачити мене, і негайно! Це розмова, яку не можна відкладати! Навіть поточні проблеми кіноіндустрії мають на деякий час відступити.

— Ну, якщо ви так думаєте…

Сільвія кисло посміхнулася. Але адресу надала.

Рат впорався за чверть години. Вілла на Вансі.

Він припаркував «Б’юїк» на густо засадженій деревами вулиці. За кронами дерев височіла величезна будівля з незліченними кутами, еркерами й башточками, увінчана масивною вежею — не надто стильна, навіть жахлива копія середньовічного лицарського замку. Досі Рат бачив такі лише на Середньому Рейні. У цьому англійському парку, однак, зубцювата споруда нагадувала радше замок з привидами, якимсь дивом перенесений з Сассексу в піски Бранденбурґа. Поміж товстими чорно-сірими буковими стовбурами виблискувало Ванзеє.

На відполірованій мідній табличці стояло саме тільки прізвище «Маркард», нічого більше. Рат натиснув кнопку дзвоника. Доки чекав, йому пригадався полум’яний опонент звукового кіно, майстерний оратор, якого він днями зустрів у «Пшор Хаусі». То ось як живе власник кінопрокатної компанії Маркард.

«Він не думає про гроші». Правильно, подумав Рат, тим, хто так живе, не треба думати про гроші, вони їх просто мають. Важкі дубові двері відчинилися, і сивий слуга оглянув непроханого гостя.

— Чого бажаєте? — запитав старий рипучим голосом, який звучав так, ніби ним користувались не дуже часто.

Йому має бути щонайменше вісімдесят, подумав Рат.

— Я маю поговорити з паном Манфредом Оппенберґом, — ввічливо почав Ґереон. — Мені сказали, що він перебуває тут як гість…

— Вибачте, я не можу зараз турбувати панство, вони обідають.

Рат подав старому свою візитну картку.

— Перекажіть панові Оппенберґу, що йдеться про Вівіан Франк. А панові Маркарду перекажіть мої вибачення за вторгнення.

Слуга подивився на візитну картку Рата, підняв брову, мовчки розвернувся і пішов.

Він повернувся за п’ять хвилин.

— Якщо ваша ласка, зачекайте у вестибюлі, — запросив він, роблячи крок убік. — Пан Оппенберґ за мить спуститься.

Рат увійшов до зали — височенної, співмірної з будинком, ніби зведеної для чергового фільму про Нібелунгів: будь-якої миті ви очікуєте побачити Крімгільду, яка спускається широченними сходами. Великі двійчаті двері вели з зали до інших частин величезної будівлі, тільки одні маленькі темні дубові двері не відповідали решті, нагадуючи скоріше вхід у підземну в’язницю замку. Мабуть, вони справді вели у підвал. Рат усвідомив, що він рефлекторно скинув капелюха, напевне, під дією священної атмосфери цього приміщення, з його могутніми ребристими склепіннями. Так він стояв там, стискаючи у смиренно складених долонях сірий фетр, і оглядав рицарські обладунки й претензійні велетенські картини на мурах, що прославляли темні віки, як райську добу, аж доки не почув кроків на сходах і не обернувся.

У залу, як на те, спускався Манфред Оппенберґ, а не Крімгільда. Він швидко збігав по сходах, на його обличчі відбивалася тривога — схоже, він підозрював, що справи кепські, коли вже Рат приїхав до Ванзеє і вирвав його з ділового обіду.

— Вибачте, пане Оппенбеґ, що змушений був перервати вас у справах…

Продюсер скрушно замахав руками.

— Облиште, ви ж напевне мали на те причину, — він показав на вхідні двері. — Та ходімо лишень до парку, будь ласка: гадаю, мені потрібно трохи свіжого повітря.

Вже на ґанку, Оппенберґ став гарячково копирсатися по своїх кишенях.

— У вас не буде якоїсь цигарки? — запитав він. — Я лишив свої там, на столі…

— Авжеж, прошу, — витягнув Рат новий портсигар.

Продюсер почастувався цигаркою.

— Дякую, — сказав він, коли Рат припалив йому, цигарка тремтіла у нього в пальцях, Оппенберґ глибоко затягнувся. — Я зараз потребував цього.

— Я теж, — зауважив Рат, закурюючи і собі.

Вони повільно простували гравійною стежкою до озера. Рат зволікав із повідомленням.

— Мені дуже прикро, пане Оппенберґ, — почав він нарешті, і побачив, як обличчя Манфреда Оппенберґа скам’яніло над його елегантним костюмом, хоча продюсер, мабуть, розумів, що Рат прибув не з добрими новинами, — але ми знайшли Вівіан Франк.

Оппенберґ нічого не сказав, навіть не затягнувся цигаркою. Він помітно зблід, усе зрозумівши.

— Наша група з «убивчого» зараз офіційно розслідує справу. — Рат прочистив горло. — Я вважав за правильне прийти до вас особисто, щоб повідомити… Мені дуже прикро.

Оппенберґ кивнув і показав на лавку збоку стежки.

— Думаю, мені треба сісти, — сказав він. — Хоча я очікував на таке повідомлення від часу нашої останньої розмови.

Вони сіли, Оппенберґ мовчки подивився на сріблясто-сіре мерехтіння озера за деревами і затягнувся цигаркою.

— Розкажіть, будь ласка, що сталося, — попросив він тоді.

Рат розповів, де і за яких обставин знайшли тіло Вівіан Франк. Оппенберґ слухав мовчки. Навдивовижу спокійно, як на людину, чиї найгірші жахи перетворилися на реальність. Він мовчав іще якусь мить після того, як Рат замовк. Тоді заговорив — так тихо, що ледве можна було розчути.

— Знайдіть того, хто це скоїв, пане Рат, знайдіть його! — Тільки тепер Оппенберґ подивився комісарові в очі. — Знайдіть його, і я буду вдячний вам на віки вічні! Я винагороджу вас по-царськи, якщо ви вполюєте цю свиню!

— Пошук убивць — моя робота, — ствердив Рат, — саме за це платить мені Вільна держава Пруссія, а не ви.

— Безперечно, — кивнув Оппенберґ; він видавався по-справжньому згорьованим і, можливо, намагався подолати свій розпач мисливським азартом. — Попри те, невеличка приватна винагорода не може зашкодити, згода?

Рат знизав плечима.

— У даному випадку, я не впевнений. Обставини трохи дивні. Схоже, це не типовий злочин, не звичайне вбивство. Можливо, навіть стався нещасний випадок: наркотики, передозування, її супутник звільнився від тіла. Все можливо — ми ще на самісінькому початку розслідування.

— Ні! — похитав головою Оппенберґ. — Це не випадковість!.. Ви перевіряли мої здогади? Щодо Белмана і його контактів у злочинному світі?

— Мій інформатор із цього середовища збирає відомості, — збрехав Рат. — Ви справді думаєте, що Белман міг таке зробити? Замовити вбивство?

— Я думаю, цей мерзотник здатний на будь-що. На будь-який злочин.

— Белман щось подібне каже про вас.

— Хто б сумнівався. Лихослів’я — одна з його найпростіших вправ!.. Я не маю нічого спільного зі смертю Бетті Вінтер, як часто я маю це повторювати? — Оппенберґ затовк свою недокурену цигарку. — Два кінопродюсери, які навзаєм убивають один одному провідних актрис? Хіба не смішно?

Рат знизав плечима.

— Ви скерували мене на слід до злочинного світу. Побачимо, наскільки це кумедно. — Він затягнувся цигаркою. — Ви маєте інших ворогів, крім Белмана? У Вівіан були вороги? Вороги, здатні на таке?

Оппенберґ на мить замислився.

— Попри всю популярність, вона, звісно, не мала щирих друзів, — відповів він, — так повелося у цій професії. Публіка отримує тільки захват, а заздрість і обурення залишаються стороннім ефектом.

Він поглянув на озеро, перш ніж повести далі.

— Але вороги? Вороги, здатні на щось таке? Не у нашій галузі, в усякому разі. Можливо, вам варто проглянути списки членів місцевих штурмовиків, можливо, там ви знайдете вбивць.

— Ви маєте на увазі, що нацисти вбивають актрису лише за те, що вона працює на єврея? Це, як на мене, трохи перебільшено.

— Вона не просто працювала на єврея. Вівіан сама єв… була єврейкою. Не так щоб дуже релігійною, але… тим коричневим ідіотам байдуже, чи ми ходимо до синагоги — вони звертають увагу тільки на нашу національність. Наче ми собаки чи коні. І аж ніяк не люди.

— Ви вважаєте, нацисти саме так чинять? Гадаєте, вони хочуть бачити себе жертвою?

— Я не знаю, чого вони хочуть, — відрізав Оппенберґ. — Але я знаю, що жертвами стають не нацисти!

— Можливо, — Рат пожбурив недопалок у кущі й підвівся. — Пане Оппенберґ, я змушений просити вас про виконання тяжкого обов’язку. Ви маєте упізнати тіло Вівіан.

Оппенберґ кивнув.

— Я не хочу більше турбувати вас, — мовив далі Рат, — у вас важлива розмова…

Продюсер підвівся наче в уповільненому темпі.

— Мені зараз це здається таким нікчемним, — зізнався він. — За що я, зрештою, так воюю? Тепер, коли Вівіан померла? Звукове кіно було її майбутнім. Маркарду подобалась Вівіан, він її просто обожнював. Вона була моїм головним аргументом у переконанні його щодо відмови від опору на користь старомодного німого кіно і щодо інвестицій у звукове. А нині?…

— Однак ви знімаєте далі! Я був у студії…

— Так, ми знімаємо, — зітхнув Оппенберґ. — Ми спробували сьогодні вранці з новою актрисою. Це катастрофа! Принаймні, якщо бачиш, як би зіграла ту чи ту сцену Вівіан.

Вони повільно йшли назад до будинку. Замкові вежі вілли Маркарда грізно стриміли над мертвим зимовим парком. Рат помітив за одним із вікон головної вежі постать сивого чоловіка, що спостерігав за ними. Спершу він подумав, що то старий слуга, але, насправді, мав бути хтось інший, якщо тільки старий не поміняв свій чорний костюм на світліше вбрання.

— Маркард не тільки мій прокатник, — сказав Оппенберґ, — він також один із моїх кредиторів. Один із найважливіших. Ви бачите, наскільки він заможний. Але він не хоче визнавати, що його улюблене німе кіно помирає. Не хоче визнавати, що ми зійдемо на пси, якщо й далі робитимемо ставку на віджиле. Ймовірно, він може собі це дозволити, а я не можу!

Господар особисто чекав їх перед будинком. На Ґереона знову справив враження теплий приємний голос цього чоловіка.

— То це ви, комісаре, — сказав він, тиснучи Ратові руку. — Я відчував, ніби ім’я мені знайоме, коли Альберт подав мені вашу візитну картку.

— Пробачайте, що перешкодив, — вибачився Рат, — але тепер ви можете продовжити вашу розмову.

— Ви, як видається, не принесли добрих новин моєму другові. Що сталося? — поцікавився Маркард.

— Зайдімо всередину, — запропонував Оппенберґ, — я не хочу розповідати про це тут, на порозі.

Маркард узяв Оппенберґа під руку, і вони зникли в будинку. Рат спостерігав за ними, поки Альберт, слуга, не зачинив потворні вхідні двері, востаннє презирливо скинувши оком на комісара. Могло видаватися, що тих двох зв’язує дружба, проте насправді вони були суто діловими партнерами. Якщо Маркард не приставав на фінансування звукового фільму навіть заради Вівіан Франк, хоча гроші, здається, не були для нього великою проблемою, як Оппенберґ міг би переконати його зараз?

Для зворотного шляху Рат знову обрав АФУС. Цього разу не так заради заощадження часу, як заради поліпшення гумору. Гроші знову не були витрачені марно — по-справжньому приємно було розігнати «Б’юїк» на повну у напрямку берлінської радіо вежі. Рат мусив скинути швидкість лише коли повернувся до міського руху, де панував більш неквапливий темп.

На Бісмаркштрасе, біля Муніципальної опери стояла телефонна будка, і Рат знову спробував видзвонити таксиста.

Цього разу він, нарешті, таки виловив Фрідгельма Зільке, повідомив йому, чиє тіло сьогодні знайшли, і наказав таксистові з’явитися до Замку.

Незадовго перед пів на другою Рат вийшов із машини у критому дворі Управління, цілковито задоволений собою. Щастить працьовитим! Ще одна з приказок батька, за цих конкретних обставин доволі доречна. Проблему з Оппенберґом розв’язано, і невдовзі буде розв’язано проблему з Зільке. По обіді свідчення водія таксі буде офіційно внесено до файлу справи Вівіан Франк, який ще треба створити. Тим часом, побачимо, чого досягли наші колеги у Вроцлаві.

Коли Рат зайшов у свій кабінет, Ланґе за столом Ґрефа вже не було.

— Він із Бьомом, — доповіла Фосс. — На вас теж чекають, так мені доручено вам переказати.

Рат пішов. Бьом щойно повернувся до Замку, всі зібралися коло його письмового столу, як при вогнищі індіанського вождя — Геннінг, Темме і Ланге, який винувато потиснув плечима, коли Рат увійшов.

— Осьде й наш блудний син, — привітав його появу Бьом. — Чому ти не взяли з собою колегу Ланґе, як я наказував?

Рат прочистив горло. Чому він має нескінченно виправдовуватися перед Бульдогом?

— У Вівіан Франк немає родичів у Берліні, — повідомив він, — її родина мешкає у Бреслау, тому колезі Ланґе я…

— То чому ви не поїхали до Бреслау?

— Перепрошую?

— Чому ви не поїхали з колегою Ланґе у Бреслау, щоб повідомити родичам жертви про вбивство?

— Мені це здалося надмірним ускладненням справи, пане старший комісаре. Детектив Ланґе мав попросити колег із Бреслау про допомогу в цьому питанні. Я думав, що у дусі заходів з економії коштів Міністерства внутрішніх справ…

— Ви повинні не думати, а робити, що вам наказано!

— Що стосується аспекту мислення, пане старший комісаре, я рішуче не згодний.

— Не давайте багато волі язику, комісаре.

— Поїздка до Бреслау недоречна, оскільки дуже сумнівно, що хтось з родини приїде на похорон загиблої, не згадуючи вже про ідентифікацію тіла.

— З чого ви робите такий висновок?

— Вівіан Франк відцуралася своєї рідні. Її батько відомий вроцлавський рабин, а сама Франк… вона була, так би мовити, чорною вівцею, про яку не згадують на сімейних урочистостях.

— Можливо, — зауважив Бьом, — але факт смерті часто змінює ставлення до особи.

— Встановивши контакт з Бреслау, ми це з’ясуємо, — відказав Рат. — У контексті запобіжного заходу, я попросив продюсера Франк про ідентифікацію її тіла. Він також перебував з нею в інтимних стосунках. Він може прибути у морг на третю.

— Гаразд, — пробурчав Бьом, — на разі обмежимося цим.

— Якби він однозначно упізнав актрису, ми змогли б запланувати на сьогодні пресконференцію.

— Що?!

У Бьома був такий вигляд, ніби Рат щойно зробив йому аморальну пропозицію.

— Викиньте цю думку з голови! — гримнув він. — Стосується всіх присутніх: я не бажаю зараз читати про цю справу у пресі! Ще одна мертва актриса — друга менше ніж за тиждень! Гієни від преси неодмінно вимудрують якийсь зв’язок.

— Але дві смерті не мають нічого спільного, — наважився Ланґе. — Взагалі жодної подібности, крім того, що обидві жертви — актриси.

— Журналюгам це до лампочки! — буркнув Бьом, і Ланґе зашарівся.

Старший комісар, обвівши присутніх суворим поглядом, повторив вимогу:

— Отже, ані прес-конференцій, ані прес-релізів. Я не хочу, щоб хтось з нині тут присутніх взагалі щось подавав про цю справу. Не раніше, ніж ми її закриємо. Не раніше, ніж зможемо сказати берлінцям, що в їхньому місті немає серійного вбивці.

Усі мовчали, спустивши очі на носаки своїх черевиків чи на свої нігті.

Рат прочистив горло.

— У мене є щось іще, пане старший комісаре!

Він наважився на це, попри кепський настрій Бьома — однаково Бульдог не буває у доброму гуморі.

— Що там іще? — підозріливо зиркнув на нього Бьом.

— Мені пощастило знайти свідка. Водій таксі, який забирав Вівіан Франк з дому, коли вона залишила своє помешкання з кількома валізами. Це було… — Рат погортав свій нотатнтк, хоча дату знав напам’ять, — … восьмого лютого.

— Як ви з такою швидкістю все з’ясували?

Зараз недовіра відлунювала навіть у голосі Бьома.

— Два чи три телефонних дзвінки, пане старший комісаре. Швейцару в багатоквартирному будинку Франк, а потім у диспетчерську службу таксі. Пан Оппенберґ надав мені номери телефонів…

— Хто?

— Манфред Оппенберґ. Продюсер Вівіан Франк, якого я запросив, щоб…

— Хіба це не той свідок, якого ми допитували у справі Вінтер? Колишній роботодавець Фелікса Кремпіна, який нібито нічого не знає?

— Так, я знаю пана Оппенберґа з тієї справи, і він люб’язно надав мені номери телефонів…

— Не варто панібратствувати з особами, які можуть бути підозрюваними у справі про вбивство! — гаркнув Бьом.

— Оппенберґ підозрюваний у вбивстві?

— У справі Вінтер він має всі шанси опинитись на гачку, якщо підтвердиться правдою, що вбивця — його колишній підлеглий. А у випадку з Франк він такий підозрюваний, як усі, хто контактував з жертвою — це само собою зрозуміло, навіть якщо ви, як бачу, з ним заприятелювали. Якщо ви діятимете даті у такому дусі, я змушений буду відсторонити вас від цієї справи через упередженість!

— Я не приятелював, а розслідував. І якщо у мене є інформація, я її відстежую! Замість того, щоб просто підшити її до справи і пустити на самоплив!

Геннінг і Ланґе ще глибше схилили голови над своїми паперами. Крістель Темме щось шкрябала у своєму блокноті, хоча ніхто нічого не диктував.

Якусь мить, за винятком дряпання її ручки, не чути було ні звуку. Бьом глибоко вдихнув, перше ніж відповісти.

— Угамуйте свій запал, молодий колего. Поки що, я тут розподіляю роботу! До чого ми прийдемо, якщо кожен діятиме на свій розсуд? Будь-яке розслідування потребує координування. Не мені вам нагадувати, що ви саме цього ви маєте навчитися: підпорядковуйте себе групі, працюйте злагоджено разом з іншими!

Рату треба було випустити багато повітря з легень, перш ніж він міг опанував себе.

— Яку роботу ви призначили мені, пане старший комісаре? — запитав він, не так впевнено, як передбачав вибір слів.

— Ви поїдете зі мною в морг, — постановив Бом. — Це вбереже вас від недоречних думок. А полуденок з’їсте пізніше: до доктора Шварца краще йти натщесерце.

Прокляття!

— Украй невчасно. Я маю допитати пана Зільке. Він скоро буде в Управлінні.

Жалюгідна спроба, Рат зрозумів це з виразу обличчя Бьома.

— Хто? — перепитав старший комісар.

— Фрідгельм Зільке. Таксист, про якого я згадував.

Бьом подивився на годинник і махнув рукою.

— А, той… Облиште, колега Ланґе може взяти це на себе. Ви поїдете зі мною!

Доктор Шварц працював шпарко. Очевидно, він хотів чимшвидше позбутися неприємних трупів — таких як Вівіан Франк, зокрема. Вона все ще лежала на секційному столі, коли Рат і Бьом увійшли до препараторської зали у підвалі моргу.

Шварц мив руки — справа, за якою його можна було бачити надзвичайно часто — і привітав гостей стриманим кивком голови у дзеркало.

— Подивіться лишень, — прокоментував він, не обертаючись, — пан Бьом і пан Рат! Нерозлийвода, останнім часом…

Бьом відповів на це зауваження невиразним бурчанням.

— Приємно, що ви зуміли так скоро прийти, — вів далі медексперт, потискаючи поліціянтам руки щойно вимитими долонями, і ведучи їх до мармурового столу, на якому лежала Вівіан Франк.

Рат судомно ковтнув, побачивши, на що смерть перетворила вродливицю. Її обличчя виглядало тут навіть мертвотнішим, ніж там, на місці злочину. Доктор поводився незворушно.

— Потім, може, пополуднуємо десь разом? — запитав він.

— Не випадає, — відповів Бьом, — бо о третій хтось прийде на ідентифікацію тіла. Відтак, до справи, будь ласка.

— Якщо коротко, то це один з найзагадковіших трупів, що мені досі траплялися.

Шварц витягнув олівець і вказав ним на обличчя мертвої жінки.

— Вона була сильно загримована. Ми змушені були ретельно її вимити — не хвилюйтеся: криміналісти попередньо отримали кілька зразків макіяжу. Але, не бажаючи випереджати Кронберґа, я припустив би, однак, ідеться про театральний макіяж. Якщо ж точніше, грим для кіно — він був накладений так, наче її готували до зйомок.

Зараз не залишалося навіть слідів гриму. Обличчя Вівіан Франк було саме таке, як у трупа, що пролежав чотири тижні — бліде, плямисте, подекуди деформоване. Пожовклі нігті на руках занадто довгі, навіть як на жіночі.

— А зараз ми дійшли до найдивовижнішого у цьому тілі, — показав Шварц олівцем на шию жінки. — Як актриса, вона померла ще до фізичної смерті. Думаю, в цій професії складно працювати без голосових зв’язок.

— Перепрошую? — не зрозумів Бьом.

— Хтось вирізав їй голосові зв’язки.

— І від цього вона померла?

Шварц похитав головою.

— Люди не помирають від розтину голосових зв’язок. Це можна оцінити лише як каліцтво. Але ви маєте слушність в одному: травму їй завдали незадовго до смерті. Я оглянув тканини з місця розтину під мікроскопом. Імовірно, операцію зробили безпосередньо перед смертю.

— … що призвело до… чого? — нетерпляче запитав Бьом.

— Майте трохи терпіння! На таке запитання не завжди так просто відповісти, шановний Бьоме, іноді геть не просто!

Шварц сердито похитав головою. Проти нього навіть Бьом міг би почуватися допитливим студентом, із вдоволенням відзначив Рат.

— Цікаво, який у цьому був сенс, — не вгавав Бьом. — Навіщо так калічити людину?

— Тортури? — ризикнув Рат, і заробив два несхвальні погляди.

— Ні, — похитав головою Шварц, — не сходиться. Біль не більший, ніж від тонзилектомії, ба, навіть менший. Якщо це не випадковість під час операції — але повне видалення голосових зв’язок свідчить проти такої версії, — то, думаю, той, хто зробив це, хотів принизити її. Або він просто хотів перешкодити їй кричати.

— Чи зазнала вона болісної смерті? — трохи дипломатичніше за Бьома поцікавився Рат причиною смерті.

— Жодного уявлення, — відрубав Шварц.

— В якому розумінні, «жодного уявлення»? — наполягав Бьом. — Це означає, що ви наразі ще не встановили?

— Я знайшов місце проколу в її шкірі, ймовірно, від ін’єкційної голки. Їй, мабуть, зробили ін’єкцію незадовго до смерті.

— Отже?

— Ми ще не знайшли жодних ознак отруєння, — знизав плечима Шварц. — Якщо нічого не знайдемо й надалі, мені залишиться ствердити, що вона померла від природних причин. А може, вона не могла змиритися з тим, щоб більше не має голосу.

— Подумайте також про наркотики, — озвався Рат, — можливо, вона від них померла.

— Не треба мені нагадувати. Це, як на мене, підпадає під отруєння.

Бьом задумливо похитав головою.

— Це означає, що ми можемо тут не мати вбивства як такого?

Шварц знизав плечима.

— Або дуже майстерне вбивство.

31

Медексперт вийшов на обід, доки Рат із Бьомом і асистенткою Шварца ще чекали на Оппенберґа. Продюсер з’явився точно о третій — незвично мовчазний, майже відсутній, яким Рат його досі не бачив. Тіло зараз було накрите, асистентка лише обережно відкрила голову мертвої жінки і показала Оппенберґу її бліде, поплямоване обличчя. Легкий ствердний кивок — то була вся реакція продюсера. Він не показував своїх почуттів, але його мовчання було достатньо промовистим.

Рат ненавидів такі моменти. Оглядати мертве тіло коханої людини, що може бути гірше? Можливо, стояти поруч і спостерігати. Рат завжди відчував у такій ситуації особливу провину — майже так, ніби він відповідальний за смерть людини, яку належить ідентифікувати.

Втім, колись саме так було: на секційному столі лежало тіло навіженця, враженого кулею зі службового пістолета Ґереона Рата. Він ніколи не забуде скам’яніле обличчя батька жертви, до якого звернулись по ідентифікацію, Александра Леклерка, одного з найвпливовіших видавців газет у Кельні. Рат ніколи не забуде погляд, яким той пронизав його, як рентгеном. А тим більше не забуде він убивчу газетну кампанію, що слідувала за цим поглядом. Цькування у пресі змінило Ґереонове життя, і врешті-решт вигнало його з Кельна, змусивши до переїзду в Берлін.

У погляді Оппенберґа не було докору — скоріше, приглушена смиренність, прийняття власного безсилля проти такої випадкової, такої безглуздо лютої долі. А ще в цих очах було щось інше: горе. Глибокий смуток. Оппенберґ, здається, по-справжньому кохав Вівіан Франк. Принаймні, Бетті Вінтер, мабуть, була для Гайнріха Белмана чимсь більшим за інвестицію, що мала дати прибуток.

Як зауважив Рат, Бьом підозріливо спостерігав за Оппенберґом. Перш ніж відпустити продюсера, старший комісар поставив йому кілька запитань:

— У пані Франк були проблеми з голосом?

— Жодних!

Оппенберґ видавався здивованим. Він на мить перевів погляд на Рата, перш ніж знову подивитися на Бьома.

— Мабуть, жодна актриса її покоління не була настільки наперед призначена для звукового кіно, наскільки Вівіан Франк!

— Отже вона не потребувала останнім часом операції на голосових зв’язках…

— Принаймні, про таке мені не відомо. Навіщо б їй?

— Незадовго до смерті їй вирізали голосові зв’язки, — невміло бовкнув Бьом. — Ви не можете пояснити, як це могло статися?

— Їй видалили голосові зв’язки??

У спокійному голосі Оппенберґа пролунали нотки жаху, він знову зиркнув на Рата.

Бьом кивнув.

— Невдалу операцію можна б вважати за пояснення. Але проти цього свідчить та обставина, що зв’язки не надрізали, а повністю видалили. Крім того, її сімейний лікар нічого про це не знає.

— Вівіан… її… її, що, катували?

— Важко сказати. Це не завдало їй аж такої шкоди.

— Позбавити людину голосу, по-вашому, недостатньо? Це ви не вважаєте катуванням? Надто для актриси! — Оппенберґ зірвався на крик. — Белман, цей мерзотник! Якого біса він вчіпляється невинним людям у горла?

Бьом, насправді, спромігся вивести продюсера з рівноваги, і той утратив контроль над собою. Бульдог не такий простий, як здається. Рат на мить злякався, що Оппенберґ забудеться і розкриє свої особливі стосунки з ним, Ґереоном.

— Ви зараз висуваєте серйозні звинувачення, — зауважив Бьом. — У вас є для цього причини?

— Все, що вам треба — це почитати газети, і ви дізнаєтеся, що він думає про мене. Він хоче у будь-який спосіб знищити мене.

— У кожному разі, Белман наводить причини свого ставлення — він вважає, що ви підпустили диверсанта на його знімальний майданчик.

Таким чином Бьом перевів розмову на справу Вінтер і загнав Оппенберґа на слизьке. Рат майже винувато знизав плечима, коли Оппенберґ знову глянув на нього. Втім, продюсер швидко опанував себе.

— Я можу навести вам достатньо причин, чому Белман міг викрасти мою актрису заради саботажу мого знімального процесу. Вона пропала кільки тижнів тому! — Оппенберґ, схоже, вирішив контратакувати. — Перш ніж приймати непевні припущення одного з моїх конкурентів, запитайте своїх колег з відділу розшуку зниклих осіб, чому вони не бралися ні до холодної води! Можливо, Вівіан була б жива, якби її вчасно почали шукати!

— Ви гадаєте, вашу актрису викрали?

— У будь-якому разі, вона так і не виїхала у свою відпустку. Замість того, щоб їхати на вокзал, вона зустрілася з невідомим, який підстерігав її три тижні тому. Десь у Вільмерсдорфі. І там-таки знайшли її тіло.

Оппенберґ забагато вибовкав — Рат мав негайно втрутитися.

— Пане Оппенберґ, чому ви мені раніше цього не розповіли? — насупився він на продюсера.

Той здивувався на цей виступ, але, здається, вчасно зметикував і підіграв.

— З простої причини, — відказав він. — Бо ви мене про це не питали!

— А я зараз прошу, — знову втрутився Бьом, що ніби й не помітив комедії. —Звідки вам усе це відомо?

— Я замовив приватне розслідування, оскільки ваші колеги нічого не робили.

Рата кинуло у піт.

— Ви стежили за вашою коханою, тому що ревнували? — Бьом відтак попер танком. — Ви їх вистежили, а тоді поквиталися з ними?

— Не меліть казна-що! Якби я справді був одним з тих людей, що вбивають з ревнощів, я, можливо, вбив би її коханця, але точно не Вівіан! — похитав головою Оппенберґ. — Ви на хибному шляху, любий чоловіче! Я в жодному разі не позбавив би себе своєї найкращої актриси!

— Щось таке сталось би не вперше, — зауважив Бьом.

Однак старший комісар швидко відступився. Видалені голосові зв’язки, якщо це було роботою вбивці, ніяк не поєднувалися з картиною вбивства з ревнощів. Бульдог тільки хотів витягти Оппенберґа з мушлі, і йому це вдалося.

— Як ви розумієте, ви можете нам іще знадобитися, — застеріг Бьом продюсера.

— Я надам вам усю необхідну підтримку, — запевнив його Оппенберґ, — якщо ви з вашим молодим колегою зможете упіймати вбивцю Вівіан. — Він похитав головою. — Якого диявола таке робити? Забрати голос у актриси?

Бьом стенув плечима.

— Якби ми це знали, містере Оппенберґ, ми б викрили вбивцю.

Зустріч із Оппенберґом у присутності Вільгельма Бьома минула наче цілком задовільно. Рат полегшено зітхнув, коли вони нарешті вийшли з моргу. Бьом сприйняв Оппенберґа саме настільки байдуже, наскільки можна було очікувати від прусського чиновника. Зараз старший комісар перебував у гарному гуморі й видавався задоволеним собою. Він енергійно штовхнув двері, і вони вийшли на Ганновершенштрасе з непримітної цегляної будівлі, де лишалося більше мертвих людей, ніж живих.

— Я не хочу хвалитися, — почав старший комісар, — але ви щойно переконалися, скільки всього можна з’ясувати у короткій розмові. Той самий свідок, якого ви опитували три-чотири години тому, не розповів вам про приватне розслідування і про невідомого персонажа.

— Що ви намагаєтеся цим сказати? — запитав Рат, стримуючи роздратування.

— А от не треба ображатися, комісаре! — Бьом на мить зупинився на сходах і подивився Ратові просто в очі. — Не сприймайте це, як критику ваших методів допиту. Але вам не завадить звернути увагу на те, що ваші колеги теж можуть дещо зробити. Навіть начальство.

Рат нічого на це не сказав. На свіжому повітрі він усвідомив тільки, наскільки він голодний. Воно й не дивно, вже майже четверта.

Бьом, здавалося, прочитав його думки.

— У їдальні ми вже нічого не знайдемо, — сказав він, коли вони спускалися сходами до машини. — Ми підживимося в «Ашинґері». Я частую.

Рат промовчав. Чим він заслужив таку ласку? Тим, що уважно вислухав повчання і не переривав старшому комісарові?

Менш ніж за чверть години він сидів поруч з Бьомом за столиком у напівтемному кутку, вдихаючи пивну імлу, що стояла у повітрі о будь якій порі доби, і вивчав меню.

— Візьміть ромштекс, — піднесено запропонував йому старший комісар, — із картоплею фрі. Дуже рекомендую.

Рат вирішив догодити своєму несподівано добродушному шефові, і замовив рекомендований яловичий стейк, більше схожий, однак, на шніцель. Вони навіть дозволили собі по кухлю пива у службовий час! Чолов’яга виявився не таким затятим пруссаком, як видавався. Бьом підніс кухоль.

— На добро і здоров’я! — сказав він і випив.

Рат зробив те саме. От би хто з Інспекції А побачив таке: Бьом і Рат тостують навзаєм і п’ють разом пиво!

Бьом опустив келих, і на якийсь час запанувала тиша, після чого старший комісар прочистив горло і заявив:

— Час нам поговорити, Рате.

Лише вчергове прочистивши горло і зробивши черговий ковток пива, Бьом зміг вести далі свою розмову.

— Я хочу бути з вами відвертим: мені не подобаються ваші особливі заморочки, і вони завжди мене насторожували. Але ви служите у моїй інспекції, і ми маємо ладнати, тому ми ладнатимемо, хоч би там що!

Кельнер приніс їжу, і Бьом заклав собі серветку за комір.

— Смачного, — побажав він.

— Дякую за частуваня, — відгукнувся Рат.

Він почувався роздратованим. Що Бьомові від нього треба? «Час нам поговорити»… Вони деякий час їли мовчки.

— Якщо ми маємо якось ладнати, — нарешті повернувся до свого Бьом, — вам слід де в чому змінити свою поведінку.

— Я не знаю, що саме ви…

— Я готовий виявити до вас добру волю!

— Але я…

— Але ви теж маєте щось для цього зробити! Покажіть, нарешті, що ви належите до поліційного корпусу! Робіть те, що вам наказують. Працюйте з колегами, а не проти своїх. І перш за все — грайте з відкритими картами!

— Пане старший комісар…

— Ви зрозуміли це?

— Я хочу…

— Ви зрозуміли мене?

— Так.

— Гаразд. — Бьом відсунув тарілку. — Дотримуйтесь того, що я вам сказав, і ми будемо… ну, можливо, не будемо друзями, але добре ладнатимемо.

Рат мовчки кивнув. Бульдог фактично простягнув йому люльку миру. Це, ймовірно, було ідеєю Ґенната, інакше він не міг пояснити розмову, що була скоріше промовою. Скільки спроб довелося зробити Бьому, перше ніж він нарешті спромігся підпорядкуватися цій необхідності?

Старший комісар покликав кельнера і попросив рахунок.

Вийшовши з «Ашинґера», вони занурилися у тлум і галас, типовій для Александерплац скоро по четвертій. По інший бік вулиці, перед станцією, хлопчик-продавець газет розхвалював новину дня, як базарний продавець свої овочі:

— Іще одна мертва актриса! Вже друга мертва актриса! Вбивця завдає чергового удару!

Бьом, не промовивши ні слова, пішов туди, витяг з кишені монетку і дав хлопцеві, а натомість отримав «Бе Цет» зі стосу.

Заголовок на шпальті був іще й гіршим за те, що викрикував хлопець.

«Знову мертва актриса! У Берліні діє серійний убивця?».

Бьом рушив далі, не відриваючи очей від газети. На трамвайній зупинці він спинився і впав на лавку. Лише короткий запитальний погляд у бік Рата; Бьом чудово знав, кому вони завдячують цим небажаним відгуком у пресі. Рат знав це від миті, коли почув вигуки малого продавця газет. А щойно побачивши назву газети, відразу зрозумів, хто автор статті. Він сів поруч з Бьомом і спробував зазирнути в газету. Першу шпальту прикрашала велика світлина Вівіан Франк. Поруч з нею, трохи менше фото розшукуваного поліцією Фелікса Кремпіна, а внизу сторінки, ще менша світлина з зображенням занепалого фасаду «Луксора». Автомобіль Інспекції А, припаркований перед кінотеатром, що мало особливо допекти Боьму, міг означати тільки одне: Стрелов встиг завідомив пресу, іще коли Бьом перебував у кінотеатрі.

Орендар кінотеатру повівся достоту як Гайнріх Белман: гучні заголовки за будь-яку ціну. Головна привабливість газетної бучі у тому, що вона сприятливо вплине на бізнес.

Стрелов залюбки поділився з Фінком усім, що сам знав — зокрема й тією скромною інформацією, яку доктор Шварц надав старшому комісарові у кінотеатрі. Бьом ні за що не повинен був розмовляти з медекспертом у присутності двох цивільних, хоча Шварц не так багато сказав. Рат не міг не відчути певного задоволення: тепер Бьом знав, як людина почувається у такій ситуації, коли нічого не може вдіяти на противагу, безпорадна проти нахабних писак. Зазвичай, в усякому разі.

Стаття, написана Штефаном Фінком, була найгіршим з усього, що він міг би написати — особливо, через вислів, на який поліція зараз мала важку форму алергії.

«Серійний вбивця».

Тепер вислів, якого Бьом хотів уникнути будь-що, пішов у широкий світ. Журналісту начхати було, що така теза цілком притягнута за вуха, бо немає ні сексуальної складової злочину, ні елементів подібности в обставинах смерті двох жертв. Обидві актрисами, і з обома був знайомий Кремпін, цього для сенсації виявилося достатньо. Полювання на втікача тепер мало набути воістину істеричного характеру. Втім, можливо, це допоможе, нарешті, упіймати його і розв’язати справу хоча б Вінтер. Рат мимоволі пригадав звіти Ґенната про вбивства у Дюссельдорфі. Там справді йшлося про діяльність серійного вбивці, але саме повідомлення про нього у пресі викликало масові психози, як характеризував Будда назвав емоційний стан схвильованого населення.

Незабаром, коли Рат і Бьом повернулися до своїх колег у Замку, газетна стаття вже стала єдиною темою обговорення — результати розтину нікого не цікавили. Поки що «Бе Цет Опівдні» залишався єдиним ЗМІ, що виклав сюжет, але ж було суто питанням часу, коли решта газет доєднається до цієї теми мішаним хором — спершу вечірні газети, а завтра ще й вранішні.

Перші представники журналістської братії вже телефонували. Рат і Бьом, либонь, ще тільки вийшли з приміщення моргу, коли примірники свіжого числа «Бе Цет», ще вологі від типографської фарби, вже лежали у редакціях конкурентів. Ланґе і Геннінг хоробро тримали позиції і відшиваю всіх цікавих, просто вдаючи дурників. Але марно було сподіватися, що це спрацює — історія аж надто спокуслива, щоб не написати і не опублікувати. Крім того, був ще Стрелов, який залюбки надасть інформацію іншим газетам. Бьом намагався додзвонитися до нового орендаря «Луксора», але зрештою зосередив вогонь свого гніву на його секретарці, яка намагалася «відмазати» начальника.

Наступні кілька днів буде змарновано на заперечення, роз’яснення і таке інше. Рат замислився, чи не варто йому залучити Вайнерта, щоб бодай один голос у цілому хорі проспівав проти теорії про серійного вбивцю.

Заголовки Фінка повністю вибили Бьома з колії. Він, здавалося, перебував думками деінде, а не у конференц-залі, коли Ланґе доповідав про свій допит водія таксі, а Геннінг — про очолюваний ним обшук квартири Франк. Бьом лише розгублено кивав, не роблячи жодних зауважень. На щастя, Крістель Темме записувала кожне слово. Навіть коли доповідач робив випадкову обмовку чи відкашлювався, її ручка знай шкребла аркуш блокноту. Бьом спромігся дещо зосередитися, коли вже сам повідомляв про результати розтину і про нові заяви Оппенберґа, деякі з яких збігалися зі свідченнями водія таксі.

— Нам потрібен той приватний слідчий, — постановив Бьом. — Рате, з’ясуйте, чи ви зможете отримати інформацію чоловіка з перехрестя про того, хто, власне зібрав ці дані для Оппенберґа.

Відтак старший комісар розподілив решту завдань на наступні кілька днів і ще раз суворо настановив усіх нічим узагалі не ділитися з пресою:

— Найкраще — просто нічого не говорити.

Рат засумнівався, чи це справді найкращий спосіб. Однак вирішувати належало Бьому — він керівник. Так, принаймні, нещодавно пояснив це йому в «Ашинґері» сам старший комісар. Одного дня у супроводі Рата Бьомові також здалося достатньо — тепер, коли він відбув плановану розмову, старший комісар дав Ґереонові нового партнера. Спільно з детективом Андреасом Ланґе Ратові належало знайти невідомого, до якого з власної волі поїхала Франк, і який, найімовірніше, був її вбивцею або привів її до вбивці. Ланґе відкликав комісара у коридор.

— Комісаре, — попросив він, — могли б ми з хвилину поговорити у чотири ока?

Рат здивовано подивився на нього. Що детектив мав на думці?

— Ходімо до мого кабінету.

Фосс уже пішла додому, і вони могли залишити відчиненими двері з приймальні в кабінет. Рат сів за свій стіл і запропонував Ланґе зайняти місце у кріслі Ґрефа.

— То що я можу для вас зробити? — запитав він у Ланґе.

Той вагався коротку мить, перш ніж заговорити.

— Отож… цей Зільке… таксист… Він сказав, що ви його вже допитували…

— Я телефонував йому сьогодні вранці.

— Він каже, що кілька днів тому спілкувався з поліцією. З комісаром Ратом. Він навіть ніби обідав з вами.

Дурний таксист!

— Він так каже?

— Так, він упевнено це стверджує.

— Що ж, я зараз вам дещо скажу, — зважився Рат. — Суто між нами. Вам не слід переказувати це Бьому.

— Якщо тільки ви нікого не вбили, — знервовано засміявся Ланґе.

— Я пристав на приватне замовлення, — сказав Рат. — І, на своє лихо, не спитав у начальства дозволу на це.

— Отже, це ви той приватний детектив, про якого щойно згадував Бьом?

— Я розслідував не за гроші.

— Не в моїй компетенції, комісаре, радити вам, що робити, але, на вашому місці, я б розповів про це головному слідчому! Складається так, що ви упереджена сторона! Ваш замовник — підозрюваний!

— Я маю свої підстави приховувати, — заперечив Рат. — По-перше, робота вже зроблена: я мав знайти Вівіан Франк, і ми її зараз знайшли. По-друге: я не хочу знову вилетіти з нашої слідчої групи — надто через те, що було зроблено достатньо давно. Це було б удруге впродовж тижня. Моя нестабільна особистість цього не сприйме.

— Як я вже зазначив, я не хочу радити вам, що робити. Якщо ця історія вийде назовні, вона вдарить по вас, а не по мені. — Ланґе видавався дуже серйозним. — Та у будь-якому разі, я не маю наміру… виказувати вас. Я нічого не про це знаю.

— У цьому сенсі, — підсумував Рат, потискаючи Ланґе руку, — на добру співпрацю.

На станції «Зоопарк» о цій порі було людно. Година пік наприкінці робочого дня. Цього разу за прилавком у камері схову стояв інший працівник. Не дотепник, мовчазний пруссак. Рат показав своє посвідчення.

— Ми приїхали по багаж Вівіан Франк.

Черговий не висував жодних заперечень, він уже прочитав про смерть актриси в газеті.

— Звідки ви знали, що ми знайдемо тут її багаж? — запитав Ланґе, коли черговий зник за дверима.

— Від таксиста, — коротко пояснив Рат, і Ланґе кивнув.

Черговий повернувся. З темряви сховища він викотив на візку дві велетенські валізи й дорожній кофр, і склав цей багаж на підлогу перед Ратом і Ланґе. Ті переклали речі на візок для клієнтів і на ньому довезли багаж до Ратового «Б’юїка». Вони насилу вмістили все це у машину. Рат уявляв собі, як проклинав усе на світі Фрідгельм Зільке, коли завантажував багаж у своє таксі. Найбільшу валізу вони лише вдвох з Ланґе спромоглися встановити на верхньому багажнику «Б’юїка», інша валіза вистромилася з багажника на заднє сидіння, а дорожній кофр детектив був змушений тримати на колінах.

Іще втомливішою справою виявилося тягти багаж сходами у Замку: відділ криміналістики розташовувався на поверх вище від Інспекції А. Люди Кронберґа були всі ще зайняті своєю роботою, коли детектив з комісаром проштовхували важкі валізи й кофр у двері відділу.

До них підійшов чоловік у білому халаті.

— Що це таке? — запитав Кронберґ.

— Багаж небіжчиці, — відповів Рат, важко дихаючи. — Ці речі здала Вівіан Франк у камеру схову, незадовго до своєї смерті.

Шефові криміналістів варто було змахнути рукою, і до нього підбігли двоє співробітників.

— Шмідтабере, ви зможете це повідмикати? — запитав Кронберґ молодшого з них.

Той кивнув.

— Гаразд, то йдіть по свій інструмент. А перед тим, спробуємо пошукати відбитки пальців. Можливо, нам пощастить.

Знайшлося декілька невиразних відбитків, і Рат сумнівалася, чи будуть вони дуже помічними по кількох тижнях переміщення багажу. Тоді нарешті повернувся Шмідтабер, експерт з відмикання, і взявся до численних замків і замочків на корпусах валіз. Невдовзі язички замків відскочили. На дорожній кофр часу знадобилося, може, трохи більше.

Багаж Вівіан Франк не відзначався оригінальністю — хіба що надмірною кількістю шикарної нижньої білизни, що неабияк розважило співробітників Кронберґа. Решта гардеробу могла пасувати до багатьох випадків і погодних умов — тільки не для снігу в горах. Рата вразила кількість розкішних вечірніх суконь Вівіан Франк. Вона мала спакувати їх не для Давоса, а скоріше-таки для Голлівуда. Що ж до наркотиків, то у речах вони не знайшли жодних. Рат вирішив, що наразі вони побачили достатньо і попрощався з криміналістами.

— Обстежте ці речі ґрунтовніше, — попросив він у дверях. — Можливо, таки щось знайдете. Тоді неодмінно повідомте старшому комісарові Бьому.

Була вже пізня година, коли Рат повернувся додому. Він довго добирався через Шенгаузер Алеє, щоб детектив заощадив на проїзді. Поштова скринька, яку Рат не перевіряв з понеділка, переповнилася. Серед решти, наскільки він міг розгледіти у тьмяному світлі на сходах, був лист від батьків. З купи кореспонденції випала листівка — листівка з зображенням кельнського собору.

Рат підняв карту і подивився на її зворотний бік. Побачивши, хто її надіслав, Ґереон негайно прочитав текст:

> «З Днем народження, любий друже!

> Ось тобі частинка рідного дому, щоб ти втішився у далекому східному краї.

> Сподіваюся, тобі там добре ведеться.

> У сенсі Карнавалу, тебе тут бракувало не менше, ніж торік.

> Я не смів би про щось таке навіть мріяти, але насправді без тебе й веселощі невеселі.

> Якщо мій щільний графік дозволить, я цими днями сяду на поїзд і подамся на схід, вас, монголів, причащати.

> І не кажи тоді, що я не застерігав!

> З найщирішими побажаннями,

> Пауль».

Рат усміхнувся. Пауль, мабуть, написав цю листівку після Трояндового понеділка. Чи серйозною була «погроза» його приїзду в Берлін? Досі жодна душа з Кельна не відвідала його у столиці, якщо не брати до уваги короткочасного візиту його батька з бурмістром.

Ґереон відчинив двері, зайшов до вітальні зі стосом листів і поставив платівку. Аж тоді, скинувши капелюха і пальто, він зручно влаштувався у кріслі й переглянув решту пошти.

Він відклав убік рахунки і розпечатав лист із Кельна. Батько залишався таким заощадливим, як у часи війни: з конверта випала не тільки листівка з привітаннями до дня народження, написана каліграфічним материним почерком, але також видрукуваний на машинці список імен. Список осіб, що мають доступ до секретів Аденауера. Серед них імовірний вимагач, або його помічник. І Ґереон сьогодні не навідався на завод Форда, щоб отримати у відділі кадрів список персоналу! Зараз уже запізно щось із цим робити. Але завтра він може виїхати раніше і, зробивши гак, навідатися у Моабіт.

Як на те, Рат уважно проглянув список імен з Кельна, вони нічого йому не підказали — Балке серед них не було, а інших прізвищ він іще не знав. Він нічого зараз не з’ясує — йому потрібен для порівняння список із «Форда».

Задзеленчав телефон, і він поклав список на стіл. Телефонував Ґреф.

— Щиро вітаю з вашою власною слідчою групою! — сказав Рат.

— Щиро дякую! Я відчуваю, що Бьом не справу мені передав, а здихався халепи моїм коштом.

Детектив мав усі підстави так казати. Вони досі не знайшли Кремпіна, а заголовок у «Бе Цет» ще більше заплутав групу з розслідування справи Вінтер. Теорія серійного вбивці від Фінка дала їм ще з півдесятка хибних слідів.

— Ми не можемо посуватися далі без Кремпіна, — підсумував Ґреф. — А проти Оппенберґа нема чого конкретно висунути.

— Я не думаю, що він причетний до смерті Бетті Вінтер.

— Дивно, що одна з його провідних актрис мала так думати. Може, це помста Белманові?

— Малоймовірно. Франк була вже мертвою, коли Вінтер, живісінька, ще знімалася у своїх сценах.

— Гм. Тоді, можливо, навпаки?

— Оппенберґ лише сьогодні дізнався про смерть своєї актриси. І підозрює, що за цим стоїть Белман. Я думаю, на чому знаються двоє скандалістів, то це на тому, як підозрювати й звинувачувати один одного.

Поклавши слухавку, Рат довго дивився на чорний телефон, перш ніж зняти її знову. Він відкладав цей дзвінок, але сьогодні мусив неодмінно його зробити. Тепер це його офіційна справа, то чому б не скористатися з неофіційних засобів, щоб швидше домогтися результату?

Він давно не набирав цього номера, якого не було у жодній телефонній книзі. Номер відповів після першого дзвінка.

— Так? — озвався глухуватий голос на тому кінці.

Рат іще не почув від співрозмовника жодної фрази, але був майже упевнений, що на цій лінії відповідає є китайський помічник Марлоу.

— Говорить Рат, — сказав він і прочистив горло, відчувши, що захрип. — Мені треба поговорити з паном Марлоу.

— Про що йдеться?

— Я можу обговорювати це тільки особисто з паном Марлоу.

— Залиште свій номер, ми вам перетелефонуємо.

Як усе просто. Рат був вражений. Він пригадав, як складно все було, коли він уперше намагався сконтактувати з найрозумнішим гангстером Берліна.

Він поставив телефон на журнальний столик і підвівся, щоб перевернути платівку. Знов заграв саксофон Коулмана Гокінса. Ще не скінчилася композиція, коли задзвонив телефон.

«Швидко, що й казати!»

Він знову прочистив горло.

— Комісаре Рат?

Це не був Марлоу!

Музика припинилася, голка знай наштовхувалася на кінець канавки, з тріском відскакувала, і знову… Рат за одним махом зосередився.

— Пане Кремпіне? Приємно, що ви знову зателефонували. Ви обміркували пропозицію?

— Якщо ви запропонуєте мені здатися поліції, я негайно кладу слухавку!

Він здавався ще більше стривоженим, ніж коли подзвонив уперше. Очевидно, він теж прочитав сьогоднішні заголовки.

— Це ви мені подзвонили, — спокійно відказав Рат. — Мені просто цікаво, чому ви це зробили.

— Тому що я хочу поговорити з вами.

— Я один з тих, хто полює на вас.

— Але ви єдиний, хто не вважає мене вбивцею.

Судячи з цих слів Кремпіна, можна було припустити, що Оппенберґ таки розмовляв з ним.

— Приємно, що ви мені довіряєте. Але як співробітник поліції, я не можу рекомендувати вам нічого, крім здатися. Розкажіть, що ви знаєте. Тоді випливе правда.

Кремпін гірко засміявся.

— Не думаю, комісаре, що ви такий наївний, яким хочете видатися. Якщо я прийду в поліцію, на мене всі напосядуться разом усі — поліція, преса, громадськість. Ви серйозно вірите, що у моєму випадку поліція здатна розслідувати неупереджено? Вона цього не робить зараз! Вона полює на мене, і це єдине, що поліція робить у цій справі.

— А ви хочете довіритись одному з мисливців?

— Я хочу, щоб ви знали, що відбувалося у кіностудії того дня, коли загинула Бетті Вінтер. Тоді ви зрозумієте, що я не маю на своєму сумлінні вбивства.

— Тоді розкажіть мені свою історію, можливо, це справді допоможе у справі.

— Не по телефону. Ми маємо зустрітися.

— Ви не боїтесь, що я розкрию місце нашої зустрічі команді мисливців?

— Якщо ви це зробите, доможетеся тільки одного: я ніколи більше не сконтактую з вами. Так просто ви мене не вхопите.

— Не хвилюйтеся, — запевнив його Рат, — я не маю наміру здавати вас підступом. Але як ви собі все це уявляєте? Ви розповісте мені свою версію, і все владнається?

— Ви хороший слідчий, ви знайдете вбивцю Бетті. І тоді на мене припинять полювання.

— Я ціную вашу віру у мій професіоналізм. А що, як не знайду? Скільки часу ви думаєте переховуватися? Боюся, ви переоцінили мій вплив на поліційну машину. Я не можу допомогти вам самотужки. Інша річ, якби хтось іще…

— Не приходьте з колегами, — перервав йому Кремпін. — Ви єдиний нишпорка, з яким я хочу говорити.

— Я не про колегу. Нам може допомогти журналіст.

Кремпін нічого не сказав, і Рат боявся, що він кине слухавку.

— Це несерйозно, — сказав він натомість.

— Ви можете протиставити громадській думці тільки опубліковану думку. Я дружу з репортером, який вислухає вас і якому можна цілковито довіряти. Тоді ваша версія подій набуде справжнього розголосу — через газету. Як щодо цього?

Цього разу тиша тривала.

— Гаразд, — нарешті погодився Кремпін. — Але якщо ви спробуєте мене обдурити, це була наша остання розмова.

— Не хвилюйтесь, я не ризикуватиму.

Рат дістав із кишені старий олівець і став шукати клаптик паперу.

— Отже, скажіть мені, на якій самотній галявині в Тегельського лісу ви хочете зі мною зустрітися?

— Жодних галявин. На Радіовежі. В ресторані. Приведіть свого журналіста і більше нікого. Завтра опівдні.

— Я буду там, — пообіцяв Рат. — Як я вас упізнаю? Ви, либонь, більше не схожі на ваше офіційне фото з оголошення про розшук…

— Я сам вас упізнаю. Просто прийдіть вчасно.

## П’ятниця. 7 березня 1930 року

32

Дзвінок не здивував Рата — він пам’ятав, що вчора ввечері переставив будильник на раніше, ніж зазвичай. Але ж, ні, дзеленчав не будильник, а телефон! Надворі ще було темно; Рат увімкнув світло і подивився на годинник: за кілька хвилин п’ята.

Він скотився з ліжка і побіг босоніж по холодній підлозі до вітальні. Телефон дзеленчав безжально. Звідки могли дзвонити о цій порі? Тільки з Замку. «О ні, тільки не ще один труп!» — вигукнув він подумки.

— Рат! — бадьоро гукнув у слухавку, намагаючись справити яскраве враження на Бьома чи будь-кого з колег на тому кінці.

— Шеф може зараз говорити з вами.

Глибокий, дзвінкий голос. Китаєць, помічник Марлоу. Рат умить прокинувся.

— Дякую, — пробурмотів він.

— Пане комісаре! — Рат одразу впізнав голос Йогана Марлоу, попри те, що не чув його майже рік. — Давно вас не бачив. Тільки у газетах, звісно. Приємно, що не забуваєте старого друга.

— Зупинімося на визначенні «ділового партнера», — запропонував Рат. — Приємно, що ви передзвонили. Я навіть не припускав, що ви так рано вкладаєтеся спати.

Марлоу засміявся.

— Ваша правда. У цей час я саме закінчую роботу, відтак можу подбати про нескінчений список дзвінків. Мені цікаво, що схилило вас озватися після такого тривалого мовчання.

— Ви можете зробити мені послугу.

— У будь-який час. Навіть якщо я вже трохи показав свою вдячність, я знаю, що я досі ваш боржник.

П’ять тисяч марок. П’ять тисяч марок у коричневому конверті, який Рат знайшов у своїй поштовій скриньці у вересні. Він знав, звідки походять гроші. А однак витратив їх. А що ще він міг вдіяти? Поїхати на схід і покласти гроші назад у піджак Марлоу?

— Йдеться про Вівіан Франк, — сказав Рат і коротко змалював справу, не приховуючи від Марлоу також обставин, про які не згадувалося у газета, зокрема про підозру, що, можливо, хтось зі злочинного світу викрав актрису і жорстоко повівся з нею. Розрізані голосові зв’язки — як повідомлення для Оппенберґа: «Ми знищили вашу надію на успіх у звуковому кіно!»

— І ви хочете, щоб я розпитав, чи є хтось, хто робить такі неприємні речі за готівку? — запитав Марлоу, коли Рат скінчив.

— Якщо це хтось такий, у кого є доступ до ключів від «Луксора» у Вільмерсдорфі, то ми маємо гарячий слід.

— Якщо коротко, я знаю декого, хто може відімкнути практично будь-які двері без ключа, але нікого, хто забирає у людей голосові зв’язки, навіть за гроші. Проте заради вас я ще додатково поцікавлюся. Ми можемо зустрітися завтра ввечері?

— Це буде складно, — відповів Рат. — У мене зустріч. З дамою.

— Приходьте у «Плазу», я дістану вам квитки. Ваша супутниця зможе відпустити вас на п’ять хвилин. О пів на дев’яту, у фойє. У цей час буде перерва.

Ґереон змушений був рушати з увімкненими фарами, бо коли він вийшов з дому, було ще темно. Після розмови з Марлоу він уже не лягав спати, а поснідав і виїхав до Вестгафена. Шлях був попереду чималий.

Телефонна розмова з Марлоу вже не дала б йому заснути. Рат почувався не надто комфортно, зв’язавшись із цим слизьким бандитським босом, однак, якщо тобі потрібна інформація зі злочинного світу, кращого джерела, ніж Марлоу, годі шукати. Доктор М. мав контакти з різними ватагами, з яких утворювався злочинний світ Берліна, організований не гірше, якщо не краще, ніж Управління поліції з усіма його Інспекціями.

Дорогою через Моабіт Ґереон знову зупинився на Шпенерштрассе, зупинився на протилежному боці вулиці: у вікнах її квартири вже світилося, вона, мабуть, снідала з Ґретою. Сподіваймося, з Ґретою, а не з кимсь іще. Знову ревнощі жерли його серце — настільки болісно, що Рат мусив знову закурити, щоб заспокоїтися. Він запустив мотор і рушив далі. Кілька поворотів, а тоді залишалося тільки — вгору по Путліцштрасе, і за якихось десять хвилин він виїхав по Вестгафенштрасе на територію порту.

Годинник на башті адміністративної будівлі показував за чверть восьму, але у гавані вже кипіла робота. На заводі Форда теж. Навіть о цій ранній годині біля заводських воріт товклися сповнені надій безробітні. Цього разу Рат припаркував «Б’юїк» просто під світловою вивіскою «Форд».

Коли Рат зайшов у кабінет кадровика, той саме розпаковував свій портфель.

— Що ж ви вчора не прийшли? — пробурмотів він, пересунувши по столу кілька аркушів зі списком імен. — Мені не було потреби поспішати.

— Бо кажуть, поспішай неквапом, — відказав Рат, беручи аркуші.

Уже в машині він уважно проглянув список. Понад двісті прізвищ — усі з адресами і датами народження, професійним навчанням і датою вступу на роботу до компанії. Тут працювало багато некваліфікованих робітників. Недарма безробітні вишикувалися у чергу. Порівнюючи цей список зі списком Аденауера, Рат не відзначив нічого особливого. Збігалися тільки чотири прізвища — два Мюллера, один Шредер і один Крюгер, нічого особливого. Однак у списку «Форда» був тільки один Антон. Антон Шмідер, кваліфікований автомеханік, працював тут вже понад два роки. Найпевніше, то був рудий монтажник моторів, якого Балке називав Тоні. Той, що так раптово залишив тоді своє робоче місце! Чи не зробилося йому зле саме тоді, коли почув від двох новачків, які прийшли до нього на стажування, що з начальником зміни зараз розмовляє співробітник поліції? Рат позначив у списку адресу Шмідера.

На ранкову нараду він приїхав перед дев’ятою, вчасно, і мусив ще чекати на початок. Щоправда, багаж Вівіан Франк уже стояв там, вишикуваний на підвищенні перед дошкою, на якій Бьом іноді записував кілька ключових для розслідування слів, або малював стрілки й геометричні фігури, сенс яких ніхто не міг зрозуміти. За наказом Бьома, який зараз тихо розмовляв з Кронберґом, вміст валіз було розкладено довгому ряді столів. Колеги перешіптувалися, коли Рат увійшов до конференц-зали. Бьом підійшов до кафедри, розмови поступово припинилися. В останній момент увійшов Ланґе, роззирнувся і сів поруч з Ратом.

Бьом похвалив нового детектива за те, що він, разом із Ратом, розшукав багаж жертви. Мабуть, старший комісар вирішив, що Ланґе з’ясував місце перебування валіз, допитуючи таксиста, хоча сам детектив про таке й словом не обмовився.

Байдуже. Багаж не дав їм жодної істотної інформації, за винятком того, що Вівіан Франк, мабуть, мала гарний смак і багато грошей. Бьом покладав більше надій на складений брокером список імен: усі особи, що мали доступ до ключів від «Луксора». Однак Бульдог не забув також про наказ, який він віддав Ратові.

— Ви щось дізналися про приватного слідчого, якого наймав Оппенберґ?

— Я хотів сьогодні це з’ясувати, — збрехав він, коротко зиркнувши на Ланґе, але той навіть оком не змигнув.

Навдивовижу, слідча група у справі Вінтер, яка досі тупцювала на місці, на крок випередила колег: Ґреф, зі своєю командою, натрапив на слід Кремпіна — і саме у Ґрюневальді, де, впродовж останніх днів, шукали його. Ґреф і Червінскі знайшли в одній з віддалених альтанок недопалки, ідентичні тим, які Рат виявив у порожній квартирі на Ґерікештрасе. Однак цього разу Кремпін теж вислизнув поліції просто з-під носа. Схоже, він ніколи не залишався на одному місці тривалий час. Чи з’явиться він сьогодні опівдні на Радіовежі? Рат не був цілковито у цьому впевнений, але таки умовився з Вайнертом про зустріч. Правда, журналіста не треба було довго вмовляти: не щодня тому випадали такі ексклюзивні інтерв’ю. Рат ніяк не міг зосередитися на обговоренні справи. Крім Вайнерта, він нікому не розповідав про зустріч — хотів дотримати дане Кремпіну слово.

Ранок минав, сповнений нудної рутини. Принаймні Бьом не доручав їх допитати жодного з посідачів ключа від «Луксора», Рату і Ланґе належало зосередитися на пошуках незнайомця з перехрестя.

Поліційний художник уже чекав у кабінеті комісара, коли вони нарешті вийшли з конференц-зали. Еріка Фосс варила гостеві каву. Секретарка, здавалося, дуже зацікавилася його мистецькою майстерністю.

— А що іще ви малюєте? — питала вона.

— Рисую, строго кажучи, — уточний той. — Я рисувальник. Рідше для поліції, здебільшого — у залі суду.

— Але задля мистецтва ви теж щось робите?

— Можна так сказати. Але суто, щоб згаяти час.

— А що ви тоді малюєте?

— Переважно міські пейзажі, краєвиди. Або вуличні сцени. Жанрові ескізи.

— Он як… — мовила Фосс, наливаючи гарячу воду у фільтр, міські пейзажі, мабуть, її не зацікавили.

— Свідок має бути за мить, — сказала Рат, повісивши капелюха і пальто. — Ви раніше робили щось у цьому роді? Реальний портрет, намальований з уяви? За словами іншої особи?

— Гадаю, що зможу, — сказав художник. — Залежить від того, наскільки добре опише людину ваш свідок.

Фрідгельм Зільке, що невдовзі прибув, відповідав на запитання доволі плутано: художник змушений був починати знову що п’ять секунд, періодично звертаючись по допомогу до Ланґе, який намагався скеровувати таксиста навідними запитаннями. Зільке не був упевнений навіть щодо кольору волосся, «якогось наче темнуватого» — все, на що він здобувся. За чверть години художник уже зім’яв і викинув п’ять аркушів.

Ґереон дуже сумнівався, чи зможуть вони за допомогою цього методу коли-небудь ідентифікувати невідомого з Вільмерсдорфа. Але принаймні він мав гарний привід, щоб припнути Ланґе до кабінету. Рат відвів детектива убік:

— Тримайте тут позицію, доки наш Зіль не буде готовий, — сказав він. — А я скористаюся з нагоди, щоб навідатися до Вільмерсдорфа — можливо, щось там надибаю.

Ланґе кивнув і вимучено посміхнувся, але нічого не сказав.

— Дайте таксистові час до першої, — порадив комісар. — Якщо він не дасть нічого вартого уваги, відправте його додому і пообідайте з художником і фройляйн Фосс.

Залишалася година до призначеної зустрічі. Перш ніж сісти у машину, Рат знайшов вільну телефонну будку на Алексі.

Шарлі вдома не було — тільки подруга Ґрета.

Якби Шарлі особисто була на лінії, можливо, він би спробував перенести побачення, переконавшись, що її це влаштує. Але він не міг отак просто скасувати сьогоднішній вечір — не по телефону, і не через третю особу. Він попросив Ґрету переказати Шарлі, що він забере її сьогодні о пів на сьому.

Потім він зателефонував до редакції і попросив Вайнерта.

— Я можу заїхати по тебе за півгодини, — запропонував Рат. — Тоді ми точно прибудемо вчасно. Не хочеться розминутися з ним через те, що десь застрягнемо у заторі.

Рат скористався з вільної чверті години, щоб підживитися в «Ашинґері», перш ніж їхати на Кохштрасе. Вайнерт уже чекав на нього перед будівлею редакції, стискаючи під пахвою чорну парасольку.

— То їдьмо ж мерщій, — поквапив він Рата, влаштовуючись на пасажирському сидінні.

Журналіст, здавалося, нервувався більше, ніж зазвичай. Вони мали ще чверть години до призначеного часу, коли Рат припаркував «Б’юїк» у Мазуреналеє. Біля підніжжя Радіовежі людей було не так багато: наразі не проводилися ярмарки, а погода не дуже вабила на екскурсії. Мрячило, і Вайнерт пустив Рата під свою парасольку. Перш ніж піднятися ліфтом, вони мусили сплатити за вхід. Як у будь-якому місці столиці, де товклося більше туристів. Нарешті, о п’ять на першу, вони сиділи в ресторані Радіовежі за столиком біля вікна. Кельнер скорчив кислу міну, коли Рат замовив лише склянку зельтерської, а Вайнерт — саму каву.

— Ми чекаємо на приятеля, — пояснив Рат, коли прибули напої.

У будь-якому разі не йшлося про пишний обід, але кельнеру не треба було про це знати.

Що розповість їм Кремпін? І чи прийде він узагалі? У жодному разі, Рат дотримав свого слова, і, крім Вайнерта, нікому нічого не сказав про їхню зустріч. Незалежно від того, кому він довіряв чи не довіряв у Замку, кожен колега скористався б з можливості негайного успіху, і саме це, вважав Рат, намагається зараз перевірити Кремпін. Зацькований чоловік перебував десь поблизу і спостерігав за місцевістю — напевне, доволі тривалий час — і сподівався переконатися, що Рат і Вайнерт справді приїхали без супроводу поліції.

Вони сиділи за столом, пили свої напої і мовчали. Рат закурив «Оферштольц». Він починав нервувати. Вони просиділи тут уже хвилин із десять. Чи Кремпін в останню мить злякався? Чи запідозрив якогось відвідувача у тому, що він поліційний нишпорка і вистежує його?

Рат дивився у вікно, за яким усе застелила пелена дрібненького дощу. Погода не поліпшувалася. Він заледве міг розгледіти за мрякою башту ратуші у Шарлоттенбурзі. Краєвид обривався за морем будинків, що танули у похмурому серпанку.

Раптовий гуркіт змусив його здригнутися.

Гучний удар. Просто над їхнім столом.

Наче величезний кулак грюкнув по даху ресторану.

За ударом почулося гучне гримотання, ніби щось покотилося по даху.

І тоді Ратові на мить завмерло серце. На частку секунди він зазирнув у широко розплющені очі Фелікса Кремпіна.

По той бік шибки!

Це сон, промайнуло у голові.

Ні, йому не наснилося! Він це бачив навсправжки.

Там, за вікном!

Рат мимоволі підхопився зі свого крісла, яке впало, гучно грюкнувши.

Вайнерт дивився на нього ошелешено:

— Що відбувається??

Якась жінка вереснула коротко і різко — Рат обернувся і зазирнув у її нажахане обличчя. Усі навколо заціпеніли. Ніхто навіть не кліпав очима. На мить запала німа сцена, що протривала, як здавалося Ратові, годину. Аж доки голос кельнера припинив загальний параліч.

— Боже праведний! — вигукнув він. — Хтось стрибнув!

Частина відвідувачів уже кинулася до вікон, Рат ліг грудьми широку балюстраду, щоб якомога далі вихилитися вздовж похилого вікна.

Справді: там, долі, хтось лежав. Перші випадкові свідки, що опинилися на місці повільно і обережно наближалися до неживого тіла.

Рат глянув на Вайнерта. Не перемовившись ані словом, вони кинулися до ліфта, якого, звісна річ, не було на поверсі ресторану. Перед дверима до ліфта вже формувалася невеличка черга.

— Це може протривати вічність! — гукнув Вайнерт. — Спустимося сходами!

Рат неохоче пішов за журналістом. Попри те, що ресторан не був навіть на півдорозі до верхівки радіотехнічної вежі, і вони стрибали вниз по сходах так швидко, як могли, їм знадобилося чимало часу, щоб досягти землі.

Жменька глядачів утворила навколо тіла неправильне коло і трималася на поважній відстані, одночасно приваблювана і відштовхувана виглядом спотвореного падінням тіла. Рат і Вайнерт пропхалися ближче, і Рат упізнав обернене набік обличчя. Він кивнув Вайнерту, і той зрозумів.

— Вайнерт, «Таґеблат», — відрекомендувався журналіст і став підходити до свідків, які мимоволі сахалися від нього.

— Хтось бачив, як це сталося?

Кілька людей, мабуть, зрозуміли питання, як запрошення іти геть. Але присадкуватий чоловік у сірому однострої відповів на запитання Вайнерта. Рат упізнав цербера, якому вони сплачували за вхід.

— Та що ж, він стрибнув, — повідомив охоронець. — Не він перший! Час би щось там зробити. Або не пускати сторонніх на оглядову платформу, або загорожу зробити таку, щоб ніхто не переліз.

Рат подивився на тіло. Поза сумнівом, це він. Кремпін налягав на макіяж і на засоби кінематографічного гриму, щоб приховати свою справжню зовнішність. Він вибілив собі волосся до світло-русявого і видовжив ніс восковою наліпкою, а також мав фальшиві вуса, які відвалилися від сильного удару і звисали на ганчірці. Обличчя було практично неушкодженим, за винятком подряпини на правій щоці, але неприродньо перекручені кінцівки створювали жахливе видовище. Під тілом розпливалася калюжа крови. Проте Рат помацав його сонну артерію.

Нічого.

Чоловік загинув.

Зараз на Фелікса Кремпін заведуть нове досьє у поліції. Як на труп.

Краще не зіткнутися тут з колегами, подумав Рат.

Він підвівся і підійшов до Вайнерта.

— Я мушу йти звідси геть, — сказав він. — Поспілкуєшся з поліцією ти.

Вайнерт кивнув, і Рат пішов. Наразі ліфт, мабуть, досяг першого поверху — назустріч Ґереонові йшло чимало з тих, кого він нещодавно бачив у ресторані, навіть ліфтер покинув своє робоче місце. Рат звів очі на сталевий каркас Радіовежі. Оглядовий майданчик, з якого Кремпін спершу мав упасти на дах ресторану, а вже звідти на тротуар, був розташований на добрячих сто метрів вище. Побачивши осиротілий ліфт, Рат не думав двічі, а одразу ввійшов. Ліфт чудово рушив без жодного ліфтера.

Цього разу, повз ресторан, аж до самої вершини.

Можливо, він його таки застукає!

Рат просто не міг уявити, щоб Кремпін стрибнув сам. Хтось мав його підштовхнути.

Вбивця Бетті Вінтер. Той, хто хотів перешкодити Кремпіну вказати на нього. Або вивести поліцію на його слід.

Але звідки він міг дізнатися про їхнє побачення?

Кремпін навряд чи міг йому довіритися. Чи таки міг? Чи не став убивцею Фелікса Кремпіна той, кому втікач довіряв найбільше у світі? Образ Манфреда Оппенберґа постав перед внутрішнім поглядом Рата.

Як на те, коли Рат вийшов з ліфта, на заскленому оглядовому поверсі було безлюдно. Щоб дістатися до найвищої платформи, він мав піднятися по сходах.

Раптом Ґереон опинився просто неба.

Дощ вже припинився, але тут відчувався неприємний вітер. Безперечно, не найліпша погода для оглядових веж. Парапет був досить високий, але перелізти його не становило б жодних труднощів. Або хтось, притулившись до нього, підтягує ноги і перекидається.

Рат схилився над перилами і подивився вниз. Падіння Кремпіна залишило свій слід на даху ресторану. У Рата запаморочилося в голові. Якби хтось зараз ухопив його за ноги, це запросто повторилося б з ним — він мимоволі відсахнувся від перил і озирнувся. Ні, тут нікого немає.

Він уважніше оглянув перила. Нічого не помітив.

Якщо Кремпін не стрибнув сам, то де той, хто його скинув?

Він навряд чи спускався б ліфтом.

Ні, він пішов сходами!

Можливо, він його ще упіймає.

Рат кинувся по сталевих сходах додолу. У компанії Вайнерта спускатися було легше. Окрім того, він зараз був приблизно на 100 метрів вище від ресторану.

Просто не думати про це! Просто бігти!

Він намагався дивитись вниз, коли не підгиналися коліна, але однаково не міг визначити, чи йде сходами хтось інший. Раз у раз Ратові здавалося, що він помітив якусь барвисту пляму, але він не був упевнений. Він мчав, перечіпаючись, так швидко, як тільки міг. Раптом його погляд натрапив на щось, що не вписувалося у сталеву конструкцію. Спершу він подумав, це дрібна тваринка, але потім уважніше придивився і побачив, що це.

Перука.

Чи не загубив Кремпін частину свого маскування, коли падав? Навряд, бо він своє волосся перефарбував. Те, що розкуйовдив вітер було не повною перукою, а тільки жмутком волосся. Хтось мав загубити його. Чи то турист, який надміру схилився над перилами, чи хтось утратив жмут волосся у сутичці.

Загублена невідомим зачіска була занадто далеко, щоб її дістати, і поки Рат міркував, наскільки важливим може виявитися цей речовий доказ, черговий порив вітру підхопив копицю волосся і вона, роблячи у повітрі піруети, повільно попливла вниз, далі й далі від вежі, аж доки приземлилася у густому чагарнику.

Рат знову кинувся сходами додолу. Коли він нарешті дістався підніжжя Радіовежі, коло тіла загиблого вже чергували шупо, один з яких опитував Вайнерта — чи, може Вайнерт його розпитував, Рат здаля не міг точно визначити. Чи знайшов журналіст справжнього очевидця події? В будь-якому разі, Бертольд Вайнерт зараз мав свою ексклюзивну історію. Нехай навіть не зовсім таку, заради якої приїхав.

Час було вшиватися, доки не прибула кримінальна поліція і можливі знайомі обличчя. Рат тихцем вислизнув з місця події, що не становило труднощів, з огляду на юрму, що тут уже зібралася. Перш ніж пробратися до своєї машини, він спробував оглянути чагарники, де приземлився уривок перуки. Втім, зараз був не найкращий час, треба було чимшвидше повертатися назад — його, либонь, уже розшукують. Він ще не знав, як пояснити свою відсутність Бьому, але він щось неодмінно вигадає в голову. У будь-якому разі, старший комісар ніколи не зможе дізнатися про те, що Ґереон Рат мав намір таємно зустрітися з розшукуваним підозрюваним у вбивстві, не повідомивши про це поліційний апарат.

Рат залишив місце подій саме вчасно: щойно він сів у свій «Б’юїк», на територію в’їхав спецавтомобіль Інспекції А з Кантштрасе. Рат втиснувся глибоко у сидіння і зачекав, доки чорна машина припаркується на ярмарковому майданчику перед вежею.

33

На господарстві у Замку лишалися Ланґе і ще кілька колег — решта, майже всі, виїхали на місце вбивства. Сам старший комісар Бьом очолив групу на виїзді. Один з шупо, яких викликав Вайнерт, мабуть, упізнав загиблого, попри залишки його маскування, і повідомив про це в Управління. Перш ніж Ланґе встиг щось доповісти комісарові, Еріка Фосс похвалилася гарячою новиною, а Рат не став її розчаровувати, вдавши несамовите здивування.

— Кремпін?? Ви впевнені?

— Скидається на те. Я думаю, він стрибнув з Радіовежі, — підтвердила секретарка.

— Самогубство? Це вже точно відомо?

Еріка Фосс знизала плечима:

— Я тільки повторюю те, що всі говорять.

— А чим іще це мало би бути? — запитав Ланґе.

— Вбивство.

— Хто мав би бажати смерті Кремпіну?

— Пів Берліна, щонайменше. Адже всі вважають, що він був серійним убивцею.

— Саме це свідчить на користь самогубства. Якщо твій портрет по всіх газетах і ціле місто переслідує тебе… як довго людина може таке витримати?

— Якщо людина добре переховується, то доволі багато часу. А Кремпін до цього часу переховувався досконало.

— Так, але Ґреф і його люди підбиралися до нього дедалі ближче.

— Що ж, побачимо, — сказав Рат.

— Ох, до речі, комісаре, — знову вступила Еріка Фосс, — телефонувала фрау Клінґ. У вас запланована зустріч із начальником поліції.

Еріка зазирнула у блокнот, де записувала всі дзвінки:

— В понеділок, о п’ятій.

— З якого питання зустріч?

— Клінґ цього не казала. Ви ще отримаєте повідомлення у письмовій формі. Вона просто хотіла уточнити час.

Рат кивнув.

— Як там наша справа? — запитав він Ланґе. — Художник спромігся на щось пристойне?

Детектив мовчки вручив йому малюнок, на якому був зображений похмурий на вигляд чоловік, нітрохи не схожий на портрет того актора, що Зільке вибрав з колекції світлин Оппенберґа через його нібито подібність до незнайомця з перехрестя. Цей, натомість видавався більше схожим на…

— Ланґе, це могли б бути ви!

Детектив стенув плечима:

— Фройляйн Фосс теж помітила. Але це не я, присягаюся!

— Сподіваюся, ви маєте алібі, — суворим тоном сказав Рат і засміявся.

— Якщо ви спитаєте мою думку, то цей таксист не здатний змалювати людину з трьома очима і двома носами так, щоб ви її могли впізнати.

— Можливо, наш рисувальник не такий вправний.

— Якби це мало якесь значення! Я думаю, він точно дотримувався вказівок Зільке; от тільки наш свідок суперечив сам собі дедалі завзятіше. Найбільш повторювані слова, які я чув від нього впродовж останньої годин, були: «Ні, так, але не так! Інакше!»

— Не схоже, що портрет допоможе нам далеко просунутися.

— Ні, — докинула Фосс. — Якщо ми передамо його пресі, бідолашного пана Ланґе заарештують уже завтра вранці.

Ланґе хотів кинути малюнок у кошик на сміття, проте Рат не дозволив йому це зробити.

— Залиште! Можливо, ми таки зможемо якось з нього скористатися.

Ланґе знизав плечима.

— Як скажете… А що нового у вас? Виявили що-небудь?

Рат переповів детективові те, що він помітив, коли відвідував ріг вулиці на Гогенцоллерндам у неділю — тобто, майже нічого. Китайський ресторан, крамничка одягу, винарня.

— Не надто продуктивно.

— Ні, — визнав Рат. — Проте ми маємо почати саме з цього рогу вулиці, де жертва потрапила до рук нашого незнайомця. — Він показав на малюнок. — Згорніть картинку і беріть пальто — ми знову вирушимо туди, разом.

— Але ж не з цим портретом!

— Перш за все, ми просто показуватимемо людям портрет Вівіан Франк. Почнемо по крамницях, і, якщо це не спрацює, обійдемо також квартири. Можливо, хтось бачив Франк. Можливо, навіть з нашим фантомом.

Їм не дуже щастило. Усі продавці чоловічого одягу в крамниці знали Вівіан Франк — але тільки з кінокартин.

— У нас жінки нечасто купують, — зауважив один дотепник. — Чи Франк була іншої орієнтації?

Малюнок теж не справив ефекту — всі лише знизували плечима і роздратовано кривилися. Подібний результат слідчі отримали також у винарні, хоча виноторговець утримався від безглуздих дотепів і взагалі виявився дуже небагатослівним, як на берлінця. Китайський ресторан був іще зачинений, але після настійливого грюкання у двері, вони нарешті прочинилися. Азіат, що просунув голову у двері, не знав ні слова німецькою, але зрозумів два пред’явлені йому поліційні посвідчення, він вклонився і впустив офіцерів. Усередині пахло пивом і екзотичними спеціями, персонал готувався до приходу відвідувачів, тож усі були заклопотані. Попри те, всі працівники уважно оглянули портрет Вівіан Франк. Китайці, схоже, не ходили в кіно — Рат і Ланґе тільки похитали головою. Незнайомця за портретом теж ніхто не впізнав. Один з менеджерів досить пристойно розмовляв німецькою, тож перекладав. Рат показав на зелений плід у коричневій мисці, що його саме нарізав на скибки один з кухарчуків.

— Янґтао? — запитав Рат.

— Янґтао! — розплився менеджер в усмішці ще більш широкій, ніж та, що не сходила з його обличчя; здається, його вразило те, що Рат упізнав плід.

— Дузе смацно, — сказав він, — хоцете кустувати?

Яскраво-зелений м’якуш виявився соковитим і кисло-солодким. Непогано на смак. То от що Бетті Вінтер їла незадовго до смерті.

— Колисно для здолов’я, — запевнив менеджер.

У Рата виникла певна ідея. Пошпортавшись по своїх кишенях, він знайшов, що шукав. Світлину. Він не знав чому, але раптом відчув гарячкове збудження, через голову пробігли тисячі хапливих думок, як завжди, коли він щось виявляв — будь-який слід, будь-який зв’язок — але ще не міг зрозуміти, що саме. Він показав китайцям глянсовий портрет Бетті Вінтер.

— Ви її знаєте? — запитав він. — Вона раніше тут бувала?

На його подив, менеджер кивнув.

— Так, — сказав він. — Влодлива дама. Янґтао дузе сподобався.

Рат не вимовив ні слова, коли вони повернулися в машину; він зосереджено дивився просто себе, на вуличний рух і щось обмірковував.

— Навіть кумедно, — озвався, натомість, Ланґе, — ми нічого не з’ясували у справі Франк, але натрапили на ресторан, де колись їла Вінтер.

Рат не відповів, його обсіли думки. Який дивний збіг! Крім того, що дві загиблі актриси працювали на двох ворожих продюсерів, чого вже було достатньо, щоб бісів Фінк вигадав дурість про серійного вбивцю, вигулькнув ще один зв’язок, який видавався Ратові більш ніж дивним: Бетті Вінтер їла у ресторані, перед яким на Вівіан Франк чекав її ймовірний вбивця. Звісно, це може бути звичайним збігом, але поколювання у жилах і порожнисте відчуття в області шлунку свідчили проти цього. Він щось таке відчував. Навіть попри те, що не міг визначити, що конкретно це має означати.

Був уже кінець робочого дня, і Рат не хотів повертатися до Управління, де вони ризикували, що Бьом затримає їх понаднормово, чи, може, знову питатиме про приватного детектива Оппенберґа. Ґереон підвіз Ланґе до станції метро Ґляйздрайек у районі Пренцлауерберґ і повернув додому. Якщо він хотів забрати Шарлі точно о шостій тридцять, йому треба повільно чепуритися.

Вдома він найперше увімкнув нагрівач у ванній і став під душ. Вода збігала йому по шиї, а він обмірковував сьогоднішній день. Яке лайно! Кремпін! Розбився на смерть у нього просто перед очима! Що б сказав Бьом про таку ситуацію на завтрашній нараді? А як Оппенберґ сприйматиме смерть свого друга? Чи міг Оппенберґ сам його підштовхнути, боячись, що Кремпін може викрити його роль у справі? Навряд. Важко уявити, щоб хтось на кшталт Оппенберґа, у якого проблеми з серцем, так прудко подолав усі сходи Радіовежі. Однак, хто ще міг знати, що Кремпін на Радіовежі? І що він хоче використати оглядовий майданчик, як спостережний пункт, перед тим, як іти на таємну зустріч у ресторані? Рат замислився, чи, можливо, щоб Оппенберґ вирядив когось на усунення Кремпіна. Завтра треба знайти оту перуку чи жмут волосся, що можливо, належить тому, хто був причетний до смерті Кремпіна. Якщо справді хтось його вбив. Інтуїція підказувала Ґереонові, що так, а він здебільшого довіряв своїй інтуїції.

Коли вода похолоднішала, він вийшов з-під душу. Він тривожився, думки про Шарлі виштовхували з голови решту думок. Невдовзі він побачить її. Матиме з нею побачення. Вперше за півроку. Він не хотів згадувати, що їхній останній спільний вечір скінчився бурхливою суперечкою.

34

Неонові літери на фасаді «Плази» світилися вночі набагато яскравіше, ніж тьмяні газові ліхтарі навколо Кюстрінерплац. Рат знайшов місце неподалік від входу і припаркував «Б’юїк». Шарлі всміхнулася, зрозумівши, куди він її поведе, перед тим, доки вони заглиблювалися у темний квартал Штралау, Рат не зізнавався, де кінцевий пункт їхнього маршруту. Тепер йому стало легше на серці — схоже, перспектива відвідин вар’єте їй до душі.

Сам Рат мав неприємні спогади про «Плазу», і не тільки через доволі посередній рівень програми, якою рік тому відкрився заклад. Вар’єте відкрили у приміщенні колишнього вокзалу Остбангоф, вантажний вузол якого — на відміну від станції, що вже вийшла з експлуатації, — ще працював. Отам, в одному з орендованих непримітних складських приміщень, Йоганн Марлоу мав кімнату, що виглядала так, ніби її, разом з каміном викрали з англійського заміського будинку і перенесли у Берлін. Ще не минуло року, як Рат уперше зустрів там таємного правителя берлінського злочинного світу, який мав чисте досьє, оскільки поліція ніколи не могла довести його причетність до будь-чого, єдиного представника «підземного Берліна», який ніколи не бачив тюрми зсередини. Рат часто думав про ту ніч, якій судилося закінчитися смертю — смертю особи, що досі переслідує його у нічних жахах.

Він не хотів переживати це знову. Присутність Шарлі заспокоювала його, з нею він почувався кимось іншим, кимось, чиє минуле не пов’язане з тією ніччю, хто має нічого спільного з Ґереоном Ратом, хто зараз прогулюється з вродливою жінкою по Кюстрінерплац. Разом з багатьма іншими, вони простують до яскраво освітленого входу до «Плази».

Коли вони увійшли у фойє, він несамохіть озирнувся. Чи Марлоу вже десь тут? Напевно, ні. Але напевно за ними спостерігають його люди. Рат не помітив жодного знайомого обличчя, але він також не знав усіх людей Марлоу.

— Ти когось шукаєш? — запитала Шарлі.

— Каси, — відповів Рат. — Еге, ось вони!

Вони стали у чергу. Ґереон трохи непокоївся, та коли він назвав касирці своє ім’я, виявилося, що Марлоу справді підготував для них два квитки.

Ложа. Шарлі здивувалася, а Рат і навзнаки не дався, ніби то найменше, що він міг зробити для Шарлотти Ріттер — дістати їй місце у ложі. Вечір почався добре. Сподіваймося, програма була кращою, ніж торік. Рат насправді не був шанувальником естрадних шоу, але Шарлі ідея вар’єте, здавалося, сподобалась. Доки вони стояли у черзі в гардероб, вона розповіла, як колись ходила з родиною у театр «Вінтерґартен», щоб відсвяткувати свій «абітур», випуск у школі.

«Перша в родині жінка з повною середньою освітою».

«Плаза» була не такою гламурною, як «Вінтерґартен», але місця у ложі теж були аж ніяк не з дешевих.

Вони повільно наближалися до гардеробу. Рат хотів допомогти Шарлі скинути пальто, але вона відмовилася.

— Якщо хочеш побавитися у кавалера, я можу загадати тобі щось ліпше.

— Що саме?

— Я нагадаю у свій час.

— Кавалер смакує і мовчить.

— Побачимо, як ти тоді мовчатимеш.

Нарешті настала їх черга.

— Що відбувається у Замку? — запитала Шарлі, коли вони піднімалися сходами на свої місця.

Рат розповів про смерть Кремпіна. Звісно, оминувши ту обставину, що сам він був її свідком.

— Гадаєш, він не витримав тиску? На його сумлінні вбивство, його розшукує ціле місто…

— Не знаю, — знизав плечима Рат. — Сьогодні я майже цілий день згаяв у Вільмерсдорфі, у справі з Вівіан Франк. Почекаємо, що завтра на ранковій нараді скаже Бьом.

— Іноді мені бракує роботи, — сказала вона. — Не можу дочекатися, коли той дурний іспит буде позаду.

— Ти повернешся на Алекс?

— Я повернулась би, навіть якби мені не так подобалася робота у Замку. Неодмінно. Ну, і треба ж людині на щось жити.

— А ти можеш отак просто повернутися? Щоразу, коли тобі хочеться?

— Бьом обіцяв мені. А на нього можна покластися.

Рат нічого на це не сказав. Інакше виникла б суперечка. Коли вони говорили про Бьома, це завжди закінчувалося суперечкою.

У їх ложі було просторо. Крім двох їхніх, були ще два місця, незайняті. Марлоу про все подбав. Хоч вар’єте йому не належало, він мав на нього вплив. Сцену звідси видно було чудово.

— Кумедно, — вголос розмірковувала Шарлі, виглядаючи за парапет, на партер, де ставало дедалі тісніше, і на сусідні ложі, що теж потроху заповнювалися; тим часом як у їхні двері ніхто більше не заходив. — Схоже, ми залишаємось на самоті. Не кажить, що ти навмисне так влаштував? Забронював усю ложу! Щоб безперешкодно спокусити беззахисну дівчину!

— Звісна річ, — засміявся він. — Ти мене знаєш.

— Та вже ж…

Вона дивилася на нього. Він не міг відвести погляд, і вона не відводила своїх темних очей. Ніхто з них нічого не казав. О Боже, подумав він, повільно наближаючись до її раптово серйозного обличчя. Вона не відсторонилася, і він відчув її подих і заплющив очі, а потім він відчув на своїх губах її м’які вуста, що злегка розтулилися.

А потім він відлетів.

І політ тривав і тривав, і приземлився він десь через пів вічності.

Вони дивилися одне на одного, ніби прокинувшись від сну, майже здивовані.

— Боже праведний, як мені бракувало тебе! — мовив він, злегка провівши долонею по її щоці.

Вона деякий час нічого не говорила, тільки дивилася на нього.

— Я не знаю, Ґереоне, чи це добре, що ми тут робимо, — сказала вона нарешті.

— Не треба думати, що я цього хотів — тобто, звісно, я цього хотів, я маю на увазі, ти не повинна думати, буцімто я це роблю тільки… тобто, що я зустрічаюся з тобою заради…

Вона поклала вказівний палець на його вуста і м’яко прошепотіла:

— Чш-ш-ш.

А потім усміхнулася йому, продемонструвавши свої ямочки на щоках.

— Нам не треба так багато говорити, — сказала вона.

І знову поцілувала його.

Минув якийсь час, перше ніж вони зрозуміли, що програма почалася.

— Якийсь неправильний у нас порядок, — сказав Рат. — Зазвичай люди разом переглядають виставу, тоді щось їдять і п’ють, можливо, танцюють, і аж тоді цілуються. Дорогою додому, вже перед тим, як виникає питання, до кого йдемо.

— Тоді нам варто розкласти по поличках, — запропонувала вона. — Квитки, либонь, коштували цілого статку, а ми з того отримали заледве половину.

— Отакої! — обурився він. — Я взагалі нічого ще не отримав.

— Тим гірше для тебе.

— То, що робитимемо з вечора, який уже розпочався?

Вона знизала плечима:

— Як щодо перегляду вистави й оплесків? Зрештою, ми сидимо у театрі вар’єте. А тоді побачимо.

Він кивнув:

— Згода. Розкладемо по поличках.

Вона переглядала програму, а він дивився, як вона це робить. Вистава здавалося кращою за прем’єрну програму рік тому. Менше гламуру, більше жартів. Саме цього потребували люди, що мешкають у цій частині міста.[42] Рат не стежив за дотепами, але сміявся у потрібних місцях з Шарлі й рештою публіки. Він страшенно любив дивитися, як вона сміється! Він любив дивитися на неї!

Що ближче антракт, то більше він непокоївся з приводу свого побачення з Марлоу. Він ще не знав, як відвихнутися від Шарлі на кілька хвилин так, щоб вона не зауважила. Вона не повинна побачити його з Йоганном Марлоу.

Нарешті антракт, завіса спустилася, і Шарлі вийшла під ручку з Ґереоном у фойє. Рат нишком роззирнувся, але ніде серед натовпу не побачив ні Марлоу, ні його Лі-Анґа. Проте доктор М. мав би дотриматися обіцянки про зустріч, інакше він не залишив би йому квитків.

— Що ти видивляєшся цього разу? — запитала Шарлі. — Я думала, ти бував тут раніше.

— Я питаю себе, чи зможемо ми знайти місце в барі, — збрехав він. Безнадійно: коли вони нарешті пропхалися туди, всі місця були зайняті.

— Відповідь на твоє запитання ми маємо, — сказала Шарлі — Що тепер?

— Я однаково візьму що-небудь випити.

— Тоді виконай свій кавалерський обов’язок. Я все одно маю навідатися у дівчачу кімнатку.

Вона рушила до туалетів. Уже зробивши кілька кроків, вона знову обернулася.

— Можливо, щось іще поїсти, — озвалася вона до нього, — я голодна.

Щойно вона вийшла з його поля зору, Рат став пильніше приглядатися до людей навколо, однак Марлоу ніде не міг знайти — ні у барі, ні за одним з маленьких столиків. І він просто не міг уявити собі, щоб Марлоу стояв у черзі, щоб отримати липкий келих з ігристим. Але розпитувати про доктора М. геть не мало сенсу — він знав це, зокрема, й з досвіду.

— Комісаре Рат?

Він обернувся. До нього звертався худенький чоловік у приталеному костюмі. Не у вечірньому, а у діловому. Він скидався радше на бізнесмена, а не на відвідувача вар’єте.

— Так, це я, — відповів Рат незнайомцеві.

— Пан Марлоу просить вибачити його. Він буде трохи пізніше.

Рат уважніше подивився на чоловіка. Він не міг пригадати, чи бачив його коли-небудь в оточенні Марлоу.

— Але він ще планує зі мною зустрітися?

Чоловік кивнув:

— Авжеж.

Шкода. Рат не схильний би відкладати зустріч. Зараз слушний момент, коли Шарлі не побачить його з Йоганном Марлоу.

— Слухайте, — сказав він, — я тут не один. Дамі немає потреби неодмінно бачити, з ким я зустрічаюся у справах. Мені здається, пан Марлоу був такої самої думки?

— Безперечно. Не хвилюйтеся, пан Марлоу теж надає великого значення конфіденційності.

— Добре. Тож тепер, з вашого дозволу… Мені треба ще роздобути якоїсь закуски і два келишки. До закінчення антракту.

— Пан Марлоу мав би за честь подбати про це для вас. Я зберу невеличкий кошик і принесу до вашої ложі.

Перш ніж Рат спромігся щось сказати, чоловіка вже слід загув. Рат хотів гукнути його, аж тут помітив зелену сукню Шарлі. Очевидно, черга у дамській кімнаті виявилася коротшою, ніж до бару.

— Хто це був? — запитала Шарлі, коли стала поруч з ним.

— З ким я розмовляв? Дехто з закладу.

— На кельнера не схожий.

— Він не кельнер. Тут треба годину чекати, щоб випити чогось. Я поскаржився.

— Це не втамує нашої спраги.

Коли вони нарешті отримали два келихи шампанського, перерва скінчилася, і гонг удруге попросив глядачів повернутися на свої місця. Рат знизав плечима, подаючи Шарлі келих, і вона всміхнулась йому.

— Що ж, будьмо! — сказав він.

Вони цокнулися і випили, а потім поспіхом пробиралися назад, на свої місця. Більша частина ефекту від шампанського, на жаль, пішла намарне.

— Шкода, що так поквапом, — нарікала вона. — Відтак знову всуху сидітимемо з годину.

— Іншого разу, я візьму цілу пляшку.

Коли вони знову опинилися на своїх місцях, на сцені вже демонстрували чергову репризу. Чоловік у тюрбані, попри зав’язані очі, міг розказати людям — на саксонському діалекті, — скільки їм років і який мають фах, тим часом, як його асистент гуляв партером, перевіряючи особові посвідчення жертв. Саксонський факір саме розкланювався на оплески, коли в двері дожі чемно постукали, і двоє доброзичливих кельнерів вкотили великий візок з наїдками. Рат був задоволений великими очима Шарлі, коли офіціанти представили кулінарні скарби — пів дюжини мисочок і тарілок і пляшку шампанського у відерці з льодом.

— Отже, ти не просто так побалакав з тим чоловіком, — дивувалася вона. — Одначе! Ти знаєш, як справити враження на жінку! А я думала, келих шампанського — це вже й усе.

Дякую тобі, Марлоу, подумав Рат і усміхнувся їй.

— Смачного! — побажав. — Сподіваюся, кухня задовольнить твій смак.

Посильний Марлоу досконало подбав про вибір страв для затишного вечора наодинці з голодною жінкою: з любов’ю приготовані канапе, смажена яловичина, копчений лосось, сирна тарілка, фаршировані яйця і навіть трохи ікри.

Шарлі — мабуть, таки по-справжньому голодна — наповнила свою тарілку з верхом. Рат взявся до частування стриманіше, здебільшого радіючи апетиту Шарлі. Він уже вдруге наливав шампанського, коли у двері знову постукали. Чоловік у сірому костюмі просунув голову у двері й приязно привітався.

— Вибачте, що турбую. Сподіваюся, вам усе смакує?

— Дякую, — сказала Рат, а Шарлі, з напханим ротом, лише кивнула.

Чоловік нахилився до Рата і прошепотів:

— Пан Марлоу зараз може з вами говорити.

Оркестр грав досить голосно: Шарлі не могла почути ім’я.

— До телефону, — вибачився Рат. — Із Замку. Ти знаєш, як воно буває.

— Сподіваймося, не операція.

Він знизав плечима.

— З точки зору статистичної, типовий обсяг роботи Інспекції А на цьому тижні виконано.

Рат пішов за сірим костюмом по сходах. У спорожнілому барі сидів єдиний гість — кремезний, але вишуканий чоловік в елегантному вечірньому костюмі. Він курив сигару, потягував віскі і задумливо дивився у дзеркало бару, хоча Рат був упевнений що в цій кімнаті нічого не сховалося від його очей. Йоганн Марлоу навіть не привів за собою своєї китайської тіні, так безпечно він тут почувався. Він сидів з таким виглядом, ніби частенько випиває келишок у цьому барі після роботи. Рат всівся на барний табурет поруч з Марлоу.

— Добрий вечір, пане комісаре, — привітався Марлоу, спостерігаючи, як повільно в’ється сигарний дим. — Вибачте за затримку. Я сподіваюся, ви не занудилися.

— Дякую, про мене добре подбали. — Рат витягнув із кишені свій новий портсигар і закурив «Оферштольц». — Я просто не повинен залишати свою даму на тривалий час — вона думає, що мені телефонують з Управління поліції.

— Тоді ми маємо підтримати її віру. Наша розмова триватиме не довше, ніж ваша цигарка.

— Що ви з’ясували?

— Насправді був такий випадок, коли одну актрису викрали на замовлення конкурента. Тоді це зробив на пару з приятелем такий собі Штеґер, гівнюк з банди Нордпіратів. Вони два тижні тримали бідолашну жінку в підвалі й там її збиткували собі на втіху. Після цього вона вже не була придатною для кіно — нервовий зрив. Та й попсована ножом — кілька порізів просто через усе обличчя.

— Трапляються ж такі виродки на світі.

— Тоді виникло гостре протистояння між бандами. Навіть якщо не йшлося про вбивство, такий вчинок явно порушував кодекс честі. Нордпірати боронилися до останнього, але зрештою виключили того Штеґера з банди, хоча він один із кращих розбивачів сейфів. Надто великий був тиск з боку інших достойників підпілля. З того часу пацан борсається самотужки.

— Не схоже, щоб то він викрав Франк. У неї були розрізані тільки голосові зв’язки, а так — цілу-цілісіньку її знайшли. І вона не була зґвалтована.

Марлоу кивнув.

— Ваша правда. То не він. Мої люди вже відвідали його. Якби він, ви б могли його взяти на Алекс просто цього вечора.

— Оце навряд. Ви знаєте, я тут приватно.

Марлоу розвів руками:

— Мені все ще шкода, що я не зміг догодити вам у цій дрібничці.

— Ви зробили для мене більше ніж достатньо дрібничок.

— А, це… Облиште, пане комісаре. Я ваш боржник, а ви — мій, ви це знаєте. Ви просто не хочете цього визнавати. Я можу зрозуміти, чому ви не хочете, щоб вас бачили зі мною на публіці. Але цього не відбудеться, не хвилюйтесь.

— Ви мене заспокоїли. Отже, ви завтра не навідаєтеся до мене в офіс?

— Заощадьте на сарказмі, пане комісаре. Я ніколи не намагався скористатися з ваших професійних зв’язків чи вашої службової поінформованості для своїх цілей.

— Ви однаково не мали б у цьому успіху.

— Похвально, пане комісаре, що ви людина принципова. Але я тримаюся гасла «Рука руку миє». Якоїсь миті — настане час — я попрошу вас про послугу, і ви не відмовите мені.

Марлоу промовляв так само приязно, проте голос його раптом зробився холодним, як брила криги.

— Не будьте надміру впевнені щодо цього. Я у жодному разі не стану вашим таємним джерелом у поліції — так далеко у нас ніколи не зайде.

Марлоу похитав головою.

— Пане комісаре, не вдавайте, буцімто не маєте скелетів у шафі. Чи я маю сказати, «у бетоні»?

Два слова, всього два слова, але Ратові вони пролунали, як удар кулаком під дих.

— Боюсь, я не зовсім розумію, про що ви, — сказав він однак.

— Ні? Тоді я змушений висловитися ясніше.

Марлоу уважно подивився йому в очі і випустив хмару сигарного диму через шинквас, перш ніж закінчити:

— Я знаю, що саме ви застрелили Йозефа Вільчека.

Рат намагався не показувати хвилювання.

— То чому ви такий дружній до мене, якщо я нібито спровадив з білого світу когось з ваших людей? — запитав він.

— На щастя, про це знають тільки двоє. На щастя для вас. Інакше я мусив би щось вчинити проти вас, попри все, що нас пов’язує. Я не можу знехтувати фактом, що хтось безкарно розстрілює моїх людей, навіть поліціянт. Не можу собі цього дозволити, це підважує мою репутацію.

— Я нікого не розстрілював, хтось наплів вам казна-що.

Марлоу нічого не казав, лише потягнув сигару.

— До речі, для вас є щось інше, — мовив він нарешті. — Мої люди натрапили на таке, що може вас зацікавити: «Дойче Крафт» має свою лапу в одній кінокомпанії. Має на ім’я «Борусія», і засів у Вайсензеє.

— Дякую, але на разі мені байдуже, яка банда і яким чином запускає лапу в кінобізнес.

— А я думаю, вам це має бути цікаво, — різко наполіг Марлоу. — Дайте навід своїм колегам. Ви неодмінно знайдете там дещо, варте уваги. Інакше люди з «Дойче Крафт» не крутились би там.

— Гаразд, побачимо. — Рат востаннє затягнувся цигаркою і загасив її. — Мені вже час. Дякую за допомогу.

— Звертайтесь у будь-який час, — посміхнувся Марлоу на прощання і випустив кілька кілець диму.

На зворотний шлях Ратові не дали супроводу; чоловік у сірому костюмі залишився у барі і сів поруч з Марлоу, щойно Рат звільнив місце. Піднімаючись по сходах, Рат відчув, як його тіло знову починає розслаблятися.

Марлоу все знав.

Хтось був свідком того, як загинув Йозеф Вільчек. Рат пригадав пляшку пива, що розбилася на тротуарі подвір’я, і як грюкнула шибка якогось вікна, щойно пролунав постріл. Ніхто в районі Штралау з такими спостереженнями у поліцію не звертався. Проте хтось доповів Йогану Марлоу. А той знав, як скористатися з інформації. «Дайте навід колегам». Це був наказ, а не послуга. Доктор М. хотів усунути конкурентів.

Рат проклинав той день, коли вперше зустрів Йогана Марлоу. Сьогоднішній вечір з його фальшивим блиском, з частуванням у ложі й шампанським раптом здався Ратові нікчемним, чорним і отруєним.

Що ж, принаймні Шарлі цього не помічала.

— Що там? — тільки й запитала вона, коли він повернувся.

Його не було аж десять хвилин.

— Колега Ланґе, — збрехав Ґереон. — Нічого важливого.

Детектив з Ганновера був єдиним, кого Шарлі не знала в Інспекції А.

— Мусив знову втовкмачувати чоловікові, що він не повинен телефонувати мені за кожною дрібницею.

— А що саме таке «неважливе»?

Шарлі вміє бути доволі настирливою.

— Та з приводу чергувань, — відмахнувся він. — Нічого термінового. Менше з тим. Ми сьогодні вже достатньо наговорилися про роботу.

Вона всміхнулася.

— У такому разі, поговорімо про нас.

— Думаю, спершу варто випити, — запропонував він, наповнюючи келихи. — З яким-небудь пристойним тостом!

Вона підняла свій келих:

— Випиймо за те, що ми пробули разом понад дві години і жодного разу не зчепилися.

Вони провели решту вечора без суперечок. Але атмосфера зачарування минула. Принаймні, для Рата. Тим часом як вона спостерігала за дією на сцені і втішалася перебуванням у ложі, він не міг відволіктися від думок про свою розмову з Марлоу. Шок був глибоким. Хтось виявився в курсі. І, як на лихо, в курсі був Марлоу.

Рат знав, що його бачили у той час, коли він бився з Вільчеком, але його обличчя було неможливо побачити у мороці заднього двору. У жодному разі! Хтось спостерігав за сутичкою, бачив смертельний постріл і те, як тіло потрапило у бетон, а тоді якось про це повідомив Марлоу, а щодо решти, мабуть, доктор М. сам здогадався. Адже йому стало відомо, що Вільчек із власної ініціативи слідував за комісаром з Остбангофа.

Шарлі обернулася до нього, бо він не помітив, що всі аплодують і не долучився.

— Скажи лишень, ти тут, з нами? — запитала вона. — Чи тобі програма не подобається?

— Подобається, звісно. Вибач. У мене стільки всього в голові…

— У мене теж, — усміхнулася вона, і її ямочки на шоках нарешті повернули його з минулого у сучасність. — Це все сьогодні сталося у трохи несподіваний спосіб…

— Та що ти кажеш, — спробував він теж усміхнутися, але вийшло якось криво, не так як у неї. — Ходімо до машини.

— А тобі ще можна керувати?

— Після склянки ігристого? Безперечно.

Вона знову взяла його під руку, вони мовчки спустилися вниз по сходах і змішалися з трьома тисячами інших глядачів.

Коли вони дійшли до Кюстрінерплац, на парковці стояв галас. З деяких автомобілів познімали колеса. Машини стояли на цеглинах і скидались тепер на пришпилених мертвих жуків з колекції ентомолога. Рат з Шарлі йшли уздовж ряду, минаючи одну по одній машини з ампутаціями.

— Холера! — вилаявся Рат. — Цього тільки ще бракувало.

Проте їм пощастило: викрадачі коліс трохи не дійшли до «Б’юїка». Вони зняли задні колеса з «Горьха», що стояв перед ним і підважили машину спереду, хоча передні колеса лишилися не місці.

— Їх, мабуть, налякали, — припустила Шарлі. — Мабуть, патруль.

— Ні, — похитав головою Рат. — Тоді патруль мав би залишитися на місці, вони були б десь тут.

На площі не було жодного шупо, лише обурені власники понівечених авто.

— Ні, поліція тут ні до чого. Мали бути якісь інші причини.

Він переконував себе, це випадковість, що крадії колес зупинилися акурат перед його «Б’юїком», але шосте чуття підказало йому, що саме завдяки авторитету Йогана Марлоу вони не змушені їхати додому на метро.

Випадок на парковці раптом протверезив їх обох; дорогою кожен думав про своє.

Годину тому Рат випробував би всі можливі засоби, щоб цей вечір не закінчився так швидко, але тепер він відчував, що прагне побути на самоті. У тиші своєї квартири, з саксофоном Колемана Гокінса, з коньяком. Він підвіз її до вхідних дверей на Шпенерштрасе.

Вона стояла, дивлячись на нього, і він не знав, як попрощатися.

— То що буде далі?

Вона знизала плечима, нічого не сказала і, знай, дивилася на нього.

— Неділя має бути погожою. Ми можемо поїхати за місто, якщо захочеш.

Вона кивнула.

— Я міг би повезти тебе на машині, — додав він. — Тоді ми, можливо, могли б…

Цього разу вона не поклала пальчик йому на вуста, щоб зупинити його, а просто поцілувала.

## Субота. 8 березня 1930 року

35

Серце йому калатало, коли він прокинувся о п’ятій ранку і втупився у стелю. Спати не давали Ратові не думки про Шарлі, і не мертвий Йозеф Вільчек, що переслідував його у нічних жахах, а Фелікс Кремпін, чиї страхітливі очі дивилися на нього крізь шибку ресторану Радіовежі. Рат знав, що не зможе знову заснути, що він не хоче спати, тож вирішив, перш ніж вирушити на Алекс, відвідати місце вчорашньої трагедії.

У передсвітанкових сутінках Радіовежа видавалася іще дебелішою, ніж у денному світлі. Плями від крові, які Фелікс Кремпін залишив на бетонних плитах, заледве можна було розрізнити — хтось, мабуть, їх ретельно вичищав. Каса була ще зачинена, ніде не видно було живої душі. Тим ліпше.

Чагарники починалися далеченько від вежі, тож криміналісти, звісно, їх не обстежували. Гілки були насичені вранішньою росою, чи то дощем, і невдовзі пальто Рата заблищало вологою. Принаймні, кущі були зараз безлистими, влітку шукати в них було б набагато складніше. Рат розчеплював гілки дрючком і намагався знайти в гущавині щось пухнасте. Пошуки тривали довго і він уже ладен був здатися, коли знайшов. Під кущами було мокро і брудно. Він намагався дістати знахідку дрючком, соваючи ним у багнюці. Нарешті він таки зачепив брудний клубок волосся, протягнув до себе, підхопив кінчиками пальців і повернувся до машини.

Коли він, зворотним шляхом, проходив повз Радіовежу, в касі вже увімкнули світло, поволі прокидався виставковий центр. Саме час було вшиватися; він кинув мокру перуку, що нагадувала йому втоплену морську свинку, на шкіру пасажирського сидіння, запустив мотор, і машина рушила.

Рат подолав забиту машинами ранкову Кантштрасе швидше, ніж сподівався, і зупинився біля телефонної будки на Савіньїплац.

Він упіймав Вайнерта за сніданком.

— Як ти вчора упорався? — запитав він журналіста.

— Твої колеги дуже настійливо мене розпитували. Зокрема, чи я знаю чоловіка, який був разом зі мною біля тіла. Того. Що знову піднімався на Радіовежу.

— Ти, звісно, уявлення не мав, хто він такий.

— Ґереоне, дехто зі свідків бачив тебе.

— Я знаю. Проте я категорично не був на жодній Радіовежі. Слідчий поліції, що таємно зустрічається з підозрюваним — на що це схоже?

— На лайно. Гірше навіть за журналіста, який зустрічається з підозрюваним у вбивстві. Надто, коли той підозрюваний вбивця, при цьому, стрибає і розбивається на смерть.

— Ти думаєш писати що-небудь про цю історію?

— Я ще не знаю. Доки ви не розголошуєте, що самогубець з Радіовежі — це Фелікс Кремпін, інші газети обмежаться щонайбільше невеличким повідомленням про самогубство. Я мушу вигадати, як пояснити своєму шефові, чому я був на Радіовежі.

— Збіг обставин. Фортуна працьовитих.

— Мій шеф не настільки дурний.

— Мене також влаштувало б, якби ти не написав одразу все, що знаєш. Всі подумають, що Кремпін сам стрибнув з Радіовежі, бо вважають його вбивцею Бетті Вінтер і Вівіан Франк. Тобто, що він з відчаю, від тягаря провини заподіяв собі смерть. А це чистісінька нісенітниця.

— А по-твоєму, що насправді сталося?

— У будь-якому випадку, Кремпін не сам укоротив собі віку.

— Ти впевнений? Бо твої колеги саме так нам подавали ситуацію.

— Він що, передумав з нами зустрічатись, а натомість стрибнув сторч головою у безодню, просто перед нами?

— Чом би й ні? Так воно вже сталося.

— Хтось його зіпхнув, і той хтось, напевне, щось загубив. А це щось я знайшов.

— Не тягни кота за хвіст.

— Перука.

— Перепрошую?

— Частина перуки чи шиньйон.

— Ти серйозно? Це має бути речовим доказом?

— На оглядовому майданчику був хтось іще, коли Кремпін падав. Він, мабуть, прокрався на сходи, коли я піднімався ліфтом.

— Ти впевнений?

— Я його переслідував, але він був занадто далеко попереду. Ти щось помітив? Бачив когось, хто вийшов з Радіовежі пізніше за решту?

— Тільки тебе. Але ж ти не носиш перуку?

— Облиш, це серйозні речі. Там був хтось, хто зіштовхнув Кремпіна. І якщо я дізнаюся, хто, я також матиму вбивцю Вінтер. Ось у цьому я впевнений.

— То хай щастить у полюванні на вбивцю. Я зроблю все можливе, щоб тобі допомогти, обіцяю, але тоді ти маєш надавати мені факти.

— Наразі це може бути доволі складно, бо не є частиною офіційного розслідування. Ймовірно, ти можеш мені допомогти. Як гадаєш, ти міг би встановити, хто зробив цю перуку, де її купували? Я не можу з’ясовувати це офіційно.

— Ти маєш цю перуку?

— Я знайшов її лише сьогодні вранці, вона має дещо зношений вигляд — навряд чи придатна до застосування у перукарні, але могла б зацікавити криміналістів.

— З огляду, що накльовується цікавий сюжет, я міг би спробувати щастя.

— Я привезу її тобі сьогодні ввечері.

— Ми у будь-якому разі маємо побачитися сьогодні ввечері. Хіба ми не зустрічаємося у тому «Мокрому квадраті»?

— «…трикутнику».

— Точно. О дев’ятій, як тобі?

— Згода.

Рат поклав слухавку і повернувся до машини. Клубок волосся на пасажирському сидінні так само ще був схожий на утоплену морську свинку, але тепер він був схожий на трупик утопленої морської свинки, що висох на сонці. Справді, перука майже висохла, і Рат поклав її у бардачок. Тоді рушив далі.

Ґереон вчасно дістався Замку. Пальто йому теж майже висохло. Він збіг сходами нагору, до Інспекції А. Перш ніж зайти у конференц-залу, ретельно вимив руки і видалив сліди бруду з одягу.

На ранковій нараді Бьом знову рекомендував обом слідчим групам утримуватися від спілкування з пресою, на думку якої справи Вінтер і Франк пов’язані між собою. Але саме з цієї причини старший комісар подбав, щоб усі знали, що роблять колеги з іншої групи. Сьогодні в центрі уваги була, звісно, смерть Фелікса Кремпіна. Бьом саме почав реконструювати падіння з вежі, коли Рат увійшов до зали, з запізненням максимум на одну хвилину. Старший комісар зиркнув на нього сердито, перш ніж продовжити. Рат слухав з непідробною увагою, йому не було потреби вдавати зацікавлення.

Відповідно до отриманих доказів, Фелікс Кремпін, найімовірніше, падав, перевалившись через перила з північного боку оглядового майданчика, майже на сто метрів вище даху ресторану. Удар від цього падіння, ймовірно, вбив його, він, мабуть, уже не відчував, як його тіло сповзло по похилій покрівлі й упало на бетонні плити біля підніжжя Радіовежі.

— Він мав на обличчі щільний макіяж, волосся висвітлене, а також він мав фальшиві театральні вуса, — розповідав Бьом. — Попри все це ми змогли з упевненістю ідентифікувати мертву особу як Фелікса Кремпіна.

— Таким чином, справу можна буде закрити, — озвався Червінскі. — А Вільна держава Пруссія заощадить на тюремних витратах.

— Попри палке бажання колеги Червінскі, — сказав Бьом, і сміх, яким деякі з присутніх відреагували на коментар Червінскі, вмить стих, — ми зараз не будемо припиняти розслідування.

Червінскі, який цими днями залишався без свого друга Геннінга, щось пробурмотів собі під носа.

Далі Бьом оголосив детальну доповідь Кронберґа. Деякі колеги стали превентивно позіхати. Криміналісти, оглянувши дах, змогли точно визначити місце падіння тіла і знайшли сліди його ковзання на покрівельному матеріалі. Вони також зробили серію світлин з місця події — Кронберг покаже деякі з них, пообіцяв Бьом. Але перш ніж Рат зміг почути щось детальніше про доповідь Кронберґа, двері відчинилися, і до конференц-зали увійшов Кляйншмідт, колега з відділу розшуку зниклих осіб.

Бьом не обурювався з приводу цього втручання — він сам просив колег з відділу негайно повідомляти про будь-яку зниклу актрису. І саме це зробив зараз Кляйншмідт.

Зникла особа мала ім’я Жанет Фастре, і минулого вечора вона не з’явилася на прем’єрі свого нового фільму. Відтак її продюсер сьогодні вранці звернувся у поліцію.

— Вдома її немає, колеги вже побували там. Ніхто не відчиняє, але з-за дверей гавкає собака.

— І тому вони не наважуються увійти?

— З усією повагою, пане старший комісаре, але колеги просто не хотіли наслідити, на випадок, що квартира виявиться цікавою для збору доказів. Здається, ви нас про це просили…

— Гаразд, — сказав Бьом, — я виряджаю двох своїх людей; він обвів поглядом залу. — Рате, Ланґе, — гаркнув він, — оглянете квартиру Фастре. Перш за все, будьте обачні, не дайте пресі приводу знов здійняти бучу. Я покладаюся на ваш професіоналізм. І, коли ви повернетесь, будь ласка, негайно повідомте мені.

Рат волів би послухати доповідь Кронберґа, але Бьом, здається, вирішив покарати комісара за те, що його вчора не вдалося знайти, коли дійшла до Замку звістка про смерть Кремпіна. Тепер старший комісар переклав на Рата свою халепу: якщо газетярі рознюхають про зниклу актрису і здіймуть галас, Ґереон Рат стане цапом-відбувайлом. Адже саме в цьому полягала справжня причина, чому Бьом хотів мати на своєму столі усі справи зі зникнення актрис: не тому, що вважав відповідальним за такі зникнення серійного вбивцю, а тому, що не хотів давати пресі дальших матеріалів для теорії серійного вбивці.

Рат перезирнувся з Ланґе, вони підвелися і вийшли з конференц-зали, як школярі, яких примусили йти до школи. Що ж, принаймні, Бульдог не зможе знову запитати його про Оппенберґового приватного детектива. Рат досі не вигадав вірогідної історії.

Жанет Фастре мешкала у Фріденау, неподалік від Кайзералеє. Двоє колег з відділу розшуку зниклих осіб сиділи у машині перед дверима будинку і нудьгували. Рат, одразу помітивши зелений «Опель» з двома бугаями всередині, підійшов і постукав у вікно.

— Ви можете повернутися в Управління, — показав він їм своє посвідчення. — Відділ розслідування вбивств забирає цю справу.

— Кляйншмідт нічого про це не казав, — заперечив водій.

— Але я кажу. Підіть до їдальні і перервіться на сніданок. На якому поверсі мешкає Фастре?

— Ви ж забираєте справу? Тоді, мабуть, зможете самі взнати.

Перше, ніж Рат здобувся на відповідь, машина, завищавши шинами, різко рвонула з місця. Рат заледве уникнув заднього крила, відскочивши назад.

— Холера! От гівнюк!

— Можливо, вам варто виявити трохи дипломатичности, — зауважив Ланґе.

Як на лихо, біля поштових скриньок імені актриси вони не знайшли, тож мусили, перш за все, звернутися до консьєржа.

— Вангейлен, третій поверх, — сказав той. — Поліція тепер що пів години те саме питатиме?

— У вас є ключ від квартири? — запитав Рат.

— Навіщо?

— У носі колупати ним! Чи для чого ще, як гадаєте?

— Ви зобов’язані допомагати поліції у таких питаннях, — втрутився Ланґе. — Інакше ризикуєте покаранням.

Консьєрж пробурмотів щось на кшталт «Зара’ принесу!», і зник у своїй кімнатці.

— Комісаре, я не хочу втручатися, — сказав Ланге, коли консьєржа вже не було поруч, — але якщо ви сьогодні не опануєте свій настрій, то радше полиште всі перемовини мені.

— Можливо, ви маєте слушність, — кисло посміхнувся Рат.

Коли доглядач приніс ключі, Рат чемно подякував йому. Чоловік лише похитав головою, спостерігаючи, як вони піднімаються сходами.

Вже наблизившись до квартири, вони почули собаку — не тільки гавкіт, але також скімління й завивання. Коли підійшли до дверей, собака почав скребти їх зсередини.

Поруч із дзвоником стояло «Вангейлен». Більше нічого.

— Ви вмієте поводитися з собаками? — запитав Рат.

Ланґе заперечно похитав головою.

Шкрябання посилилося, коли ключ обертався у замку.

— У такому разі, вам пощастило, що я виріс практично у собачому розпліднику, — похвалився Рат. — Мій батько тримав вівчарок, скільки я себе пам’ятаю.

— У мене вдома дві кішки, — сказав Ланґе.

— Тоді моліться, щоб ви не пахли ними занадто сильно і щоб собака за цією дверима був не надто великим.

Ланґе ковтнув і сягнув по свою службову зброю.

— Не метушіться, — порадив йому Рат. — Полиште звіра на мене.

З цими словами він повільно і обережно відчинив двері. Ланґе не рипнувся з місця.

Скімління ставало голоснішим.

А потім воно раптом стихло і його замінило низьке загрозливе гарчання.

Ланґе сахнувся, але атака не відбулася.

Рат повністю відчинив двері, і вони побачили джерело грізного гарчання.

Чорна вовняна куля голосно булькала, одночасно метляючи товстим хвостом і повільно відступаючи від незнайомців.

— Він ще цуценя, — визначив Рат. — І мені здається, бідолашна тварина давно не ходила до вітру.

— Як нестерпно смердить! — Ланґе затиснув собі ніс пальцями.

— Внизу м’ясна крамниця, — сказала Рат. — Принесіть скоріш м’ясних обрізків на кілька грошиків.

Детектив подивився на Рата так, ніби той попросив його принести пиріжків від бабусі.

— Нуте, мерщій, будь ласка! Тварина геть зголодніла. Я вам гроші поверну.

Ланґе зник, а Рат заспокійливо заговорив до собаки, який досі гарчав, але раптом на щось зважився і, ринувши Ратові між ніг, помчав у сусідню кімнату.

Комісар вирушив за твариною, роззираючись навсібіч. Квартира була такою елегантною, як декорація кінофільму. І смерділа собачим лайном, яке не прибирали тижнями. Придивившись уважно до стану квартири, можна було зробити висновок, що собака в цій вишуканості мав жити на самоті кілька днів. Собака був у відчаї. Скрізь стояли купи собачого лайна, численні калюжі парували сечею, а двері й стіни скрізь були подряпані.

На кухні Рат знайшов поїлку, яку наповнив водою. Собака мав конати зі спраги, якщо тільки не пив з унітазу, задля чого, втім, він був замалим.

На столі вітальні стояла скляна миска з гнилими фруктами, яку тварина встигла трохи погризти, але покинула — пес, либонь, потребував м’яса.

Рат поставив миску у ванній на кахляну підлогу і повільно відступив, намагаючись рухатися максимально спокійно. Собака, який весь цей час уважно за ним спостерігав, то кидався вперед, то відбігав на безпечну відстань, напів божевільний від спраги й, водночас, сповнений страху перед чужинцем. Він дочекався, доки Рат піде з ванної, і аж тоді заходився коло води.

Рат озирнувся на тварину, яка плюскалася і пожадливо ковтала у ванній кімнаті. Він намагався серед собачого смороду вловити сліди гниття і розкладу: він обшукав кожну кімнату, готовий будь-якої миті натрапити на тіло Жанет Фастре. На щастя, нічого такого він не знайшов. Немає ще однієї мертвої актриси! Тримати ще одне тіло у таємниці було б набагато складніше, ніж справу про зниклу особу.

Він щойно закінчив оглядати всі кімнати, коли подзвонили у двері. Перш, ніж відчинити, Рат переконався, що собака не зможе вискочити з квартири — пес досі був у ванній кімнаті.

Ланґе приніс великий паперовий мішок, що вже просякнув кров’ю, з обличчя детектива не сходив вираз огиди.

— А, так, давайте сюди, я подбаю про годівлю хижака, — сказав Рат, беручи у детектива пакет, з якого крапала кров.

Пес не виходив з ванної. Та унюхавши м’ясо, ризикнув вийти зі схованки і побачивши, що один з чужинців несе смаколики. Рат виклав частину м’яса у миску, яку знайшов на кухні. Голодний собака не відводив від миски очей. Знову і знову він наважувався на короткі просування, робив кілька кроків у бік миску і знову відступив. Цей дивний танок закінчився лише тоді, коли Рат поставив чашу на підлогу поруч з уже порожньою поїлкою. Цього разу собака не чекав стільки часу, як з водою, а почав жерти ще до того, як Рат забрав руку від миски. Рат попестив тварину, яку не можна було турбувати під час їжі, і взяв поїлку, щоб знову наповнити її. Ланґе спостерігав за цією сценою.

— Комісаре, ви сьогодні приязніші до собак, ніж до людей, — зауважив він.

— Хто вам скаже, що тільки сьогодні?

— Не хотів вас образити… Ви щось знайшли?

— Багато собачого лайна, але жодної жінки, ні мертвої, ні живої, — похитав головою Рат — Сліди сутички і безлад у квартирі міг влаштувати собака.

— А що ми доповімо Бьому?

— Що ми маємо справу або з геть недобросовісною господинею, що, йдучи з дому, нехтує долею свого собаки, чи, можливо, з чимось серйознішим. Якщо людина купує цуценя, а за кілька місяців розуміє, що насправді не хоче собаки, вона, ймовірно, залишить тварину десь у лісі, але не покине її конати у власній квартирі на самоті. Бачите, до чого це приводить.

— Я навіть носом відчуваю — відчуваю, до чого це приводить.

Собака загавкав. Рат перевірив миску — порожня, а тварина дивиться на неї, метляючи хвостом і хилячи голову.

— Ти мій малий ненажеро, — заговорив до нього Рат. — Тут є ще трохи. Але тільки трішки, щоб ти не зіпсунув собі шлунок.

Він докинув іще м’яса у миску, і собака моментально все підчистив.

— Повертаймося назад, — запропонував Ланґе. — Я думаю, квартиру мають обстежити криміналісти. Можливо, вони знайдуть якісь докази.

Рат кивнув, спостерігаючи, як собака їсть.

— Гарна ідея, — погодився він, — подивитися, як люди Кронберґа пакують собаче лайно у маленькі пакетики.

— Я думаю, криміналісти не братимуться до цього аж так ретельно, тут немає вбивства.

— Ох, ви не знаєте Кронберґа.

— Мабуть не так добре, як ви.

Ланґе підійшов до вхідних дверей.

— Куди ви? — запитав Рат.

— До Замку, на Алекс.

— А собака?

— Ви хочете взяти його з собою?

— Звісна річ.

— У машину?

— Не бійтеся, він не блюватиме.

Ланґе гидливо скривився.

У гардеробі висіла шворка, і Рат зачепив нею нашийник собаки. Тварина охоче пішла за ними по сходах додолу.

Коли вони повертали ключ від квартири, Рат не утримався і скористався з нагоди сказати кілька слів консьєржеві:

— Собака цілими днями валує у квартирі, а вам байдуже?

— Послухайте лишень! По-перше, він брехав не більше, ніж зазвичай. А по-друге, я не можу отак просто заходити у квартири мешканців! У мене є ключ від кожної, але винятково для надзвичайних ситуацій, для обслуги, коли хтось у відпустці чи щось на кшталт.

— А голодний собака, що, до того, конає зі спраги, для вас не надзвичайна ситуація?

— Отакої! Хіба я знав, що він голодує! Претензії до Фастре!

— Вам слід трохи більше подбати про те, що відбувається навколо вас, любий чоловіче, — сказав Рат. — За нехлюйство за ґратами сидить набагато більше людей, ніж ви собі можете уявити!

Коли Рат повернувся до свого кабінету з чорним клубком вовни на шворці, Еріка Фосс підстрибнула з радощів.

— Ой, який славний! — вигукнула вона.

— Я припускаю, що ви маєте на увазі собаку, — сказала Рат, а Ланґе почервонів.

Секретарка цього не помічала, вона не зводила очей з тварини.

— Зважайте, — застеріг її Рат, коли вона почала пестити липкувате чорне хутро, — тварина може виявитися не дуже чистою.

— Звідки у вас цей бідолашка?

— Сидів зачинений у квартирі кілька днів. Він уже поїв. А зараз, я думаю, йому потрібна ванна. Ви могли б якось організувати таке в умовах Управління?

— Комісаре, дозвольте мені про все подбати. У мене вже є ідея, як це зробити.

— Гаразд. А потім запитайте у кінологів, чи знайдеться у них місце для цуценяти. Я думаю, йому ще не виповнився рік.

— Усе в свій час. Я спершу його викупаю, а потім зроблю йому кошик, в якому він зможе спати. Малюк геть виснажений.

Без жодних вагань вона взяла на руки брудного собаку, який легко з цим змирився, і стиснула його в обіймах.

— А найперше, мамуся подбає, щоб маленький бруднуля знову став чистеньким, — примовляла вона, виходячи за двері.

Рат дивився, як вона хитає головою. Його секретарка, якій він попервах не надто довіряв, чимраз більше його дивувала.

— Відтак, ходімо до Бьома, — звернувся він до Ланґе. — Треба доповісти про результат.

— А що взагалі ми йому можемо доповісти?

— Що побачили. Що квартира не мала такого вигляду, який свідчив би, що її хазяйка поїхала у заплановану мандрівку.

— Але це ще не означає, що Фастре лежить мертва у якомусь кінотеатрі.

— Ні, Ланґе. Проте, можливо, не було б геть недоречною ініціативою перевірити всі порожні кінотеатри міста.

Дорогою до старшого комісара, вони зустріли у коридорі кількох цивільних, що схвильовано перешіптувалися — товстун у смугастому костюмі у супроводі худорлявої жінки у жовтому дощовику. Товстун на мить звів очі на комісара і їхні погляди перехрестилися.

Обличчя чоловіка видалося Ґереонові знайомим, але він не міг пов’язати його з конкретним спогадом. Тільки коли вони з Ланґом підійшли до кабінету старшого комісара і Ланґе ввічливо постукав у двері, Рат зрозумів, звідки він знає товстуна: той був учора пополудні на Радіовежі. Один зі свідків Бьома. Сподіваймося, за тими дверима таких більше не виявиться. Про всяк випадок, Рат вдався до запобіжного заходу, залишившись трохи позаду Ланґге, коли вони увійшли у приймальню. Там було людно, як у залі очікування, але Рат не побачив інших знайомих обличь.

Бьома взагалі не було на місці, він був на допиті, і їм довелося чекати. Жоден із колег не поцікавився про зниклу актрису — наразі видовищна смерть Фелікса Кремпіна привернула увагу всіх і кожного в Інспекції. Зокрема також увагу Рата. Йому було б цікаво знати, про що повідомляли сьогодні вранці на нараді, але Бьом відрядив його геть, імовірно, також, щоб показати комісарові, що справа Вінтер у жодному разі не має його обходити, і більше ніколи не буде його справою.

Тим часом відчинилася одна з дверей, що вела від приймальні до сусідніх кабінетів, і до приміщення поквапом увійшов насуплений Райнгольд Ґреф, зі стосом паперів, які він передав секретарці. На вигляд Рата, обличчя йому прояснилося. Обмінявшись кількома словами з секретаркою, він підійшов до свого колишнього партнера.

— Ґереоне! Ти знову з нами. Як тобі роль агента з розшуку зниклих осіб?

— У буквальному розумінні, зійшов на пси, — пожартував Рат. — Маєш хвильку? На каву в їдальні?

Ґреф кивнув.

Рат обернувся до Ланґе:

— Ви не проти були б самі доповісти Бьому? — запитав він.

— Ви начальник, вам вирішувати — знизав плечима Ланґе. — А що сказати Бьому, коли він запитає, де ви?

— То де ж мені бути? Здобуваю важливу інформацію, звісно. Побачимось у мене в кабінеті, Згода?

— Згода.

У їдальні в цей час стояла відносна тиша — тиша перед бурею, яка зніметься ближче до полудня. Рат і Ґраф понесли свої філіжанки через море порожніх столів — тільки два з них були зайняті групою молодих шупо, які, очевидно, оклигували після операції.

— Навіщо перешкоджати комуністам і нацистам трощити один одному черепи? — казав один з них. — Вони б нам так заощадили чимало зайвої роботи.

— Неправильно отак скидати їх в одну купу, — зауважив інший.

— У мішок їх, натомість, пакувати, і товкти немилосердно!

Двоє чи троє на це засміялися, але решта їх не підтримала. Відголоски похорону Весселя досі завдавали клопоту поліції. Майже в усіх робітничих кварталах спалахували сутички між червоним і коричневим пролетаріатом.

Коли Рат і Ґреф проходили повз столи шупо, розмова урвалася. Очі молодих шупо стежили за комісаром і детективом з їхніми кавовими тацями.

— І шефи теж, здорові були! — насмішкувато привітав один з них поліціянтів, коли ті пройшли. Цього разу всі шупо дружно засміялися.

Шуцполіпцаї, шупо — поліція охорони громадського порядку — і кримінальна поліція ладнали не надто добре. Начальник Шуцполіції Гаймансберґ, вступивши у тривалу дискусію з заступником начальника поліції Вайсом, змушений був визнати і усвідомити, що поліція охорони не є окремим від кримінальної поліції органом, і підпорядковується начальнику поліції і його заступнику. Маґнус Гаймансберґ і його шупо підлягали вищості Цьорґібеля з Вайсом і їхніми кріпо, що тяжко позначалося на самосвідомості перших.

Рат і Ґреф, не обертаючись і не відповідаючи на провокації, обрали столик якнайдалі, де вони могли спокійно поговорити.

— Для шупо зараз важкі часи, — зауважив Рат.

— Я б не хотів у ці дні носити уніформу, — погодився Ґреф. — Кому випадає чергування у комуністичних кварталах, має всі підстави побоюватися за своє життя.

— Та й нацисти нічим не ліпші. У мене навіть є відчуття, що вони робляться дедалі гіршими.

— Ну, минулого тижня, на похороні, вони виявили до нас більше поваги, ніж червоні.

— Якби ти був євреєм, вони б тебе називали «іциком». Ти називаєш це повагою?

— То я ж не єврей!

Ґреф вигукнув це майже обурено. Рат змінив тему. Він не хотів сперечатися з Ґрафом — надто через дурну політику. Взагалі погано, що політичні сварки стали темою для поліції. Бо самопроголошені політики атакували одні одних з палицями, ножами і пістолетами.

— Як тобі ведеться нині, без мене? — запитав він.

— Що я можу тобі сказати, Ґереоне, — похнюпив голову Ґреф. — Я на межі відчаю. Без тебе не знаю, як день перебути.

У нього був такий вигляд, наче ось заплаче. Потім він усміхнувся до Рата:

— Серйозно! Як думаєш, Бьом дозволить нам знову працювати разом?

— Не знаю, — знизав плечима Рат. — Разом, мабуть, аж коли Будда знову керуватиме. Бьом навіть Пліша з Плюмом розлучив.

— Я нещодавно почув такий прогноз, що з понеділка Трудхен Штайнер збільшить продажі навколишнім кондитерським.

— Ґеннат повертається?

— Скидається на те, — Ґреф сьорбнув трохи кави. — У Дюссельдорфі більше жодного поступу, попри допомогу Берліна. Навіть славетний Ґеннат змушений скласти зброю.

— Він тут, можливо, потрібніший. Якщо те, що ти кажеш, правда, я поїду до нього в понеділок, щоб він знову поставив нас разом.

— З тими клопотами, яких ти набрався через Бреннера, я, можливо, все одно мушу іншого партнера собі шукати! Більше тобі навіть Ґеннат не допоможе — підеш в архів, закриті справи підшивати.

Рат дістав цигарку з портсигара і закурив.

— Щодо історії з Бреннером я не хвилююся. Я вже знаю, що вона розв’яжеться на мою користь.

Ґреф трохи скоса глянув на нього.

— Але не кривою доріжкою, я сподіваюся.

— Не з мого боку. То Бреннер грає крапленими картами, а не я. — Рат затягнувся цигаркою. — Облишимо цю тему. Ти краще розкажи мені, що там було на вранішній нараді?

— То справді Кремпін був, той, що стрибнув з вежі.

— Так, це я ще встиг почути. А вже напевне відомо, що він сам стрибнув?

— Як інакше він мав би опинитися на бетоні? Нещасний випадок?

— Як щодо вбивства?

— Ти говориш достоту, як Бьом. Він теж забороняє нам говорити про самогубство доти, доки не буде завершено слідство.

— Ти теж маєш знати, як воно буває: ми разом працювали над самогубствами. Про самогубство ми говоримо лише тоді, коли немає сумнівів у відсутності будь-якого зовнішнього впливу.

— Безперечно. Але, працюючи над кожним випадком смерті, ми мали певне відчуття. І якщо ми думали, що це самогубство, у нас завжди бувало відповідне відчуття.

— Тоді, цього разу, ми, мабуть, його відчуємо.

Рат покалатав у своїй філіжанці ложечкою, хоча цукру в неї не клав.

— Можливо, — кивнув Ґреф. — Але у будь-якому разі, я думаю, що Бьом перебільшує. Він досі шукає останню схованку Кремпіна. Ну, ймовірно, ми там знайдемо прощального листа чи щось на кшталт. А тоді ще є якась роль Оппенберґа в цьому. Сподіваюся, зрештою щось випливе.

Рат мовчки слухав. Тоді запитав:

— Що, наприклад? Мотив нібито самогубства?

— Ясно, як божий день: вбивця не може більше витримати тягар своєї провини. А з іншого боку, його розшукують, поліція дихає йому у потилицю.

— От тільки Кремпін не був убивцею. І не був самогубцем. Хтось зіштовхнув його з Радіовежі. Напевне, хтось, кого він добре знав. Імовірно, вбивця Бетті Вінтер.

— Та звісно ж. Я геть забув, що ти вважаєш Кремпіна не винним. Тоді ми, мабуть, просто маємо знайти таємничого незнайомця.

— Що за незнайомець?

— Деякі свідки згадують чоловіка, який, за їхніми словами, одним із перших опинився біля тіла, а потім безслідно зник.

— Не кожен випадковий спостерігач стане чекати на приїзд поліції.

— Згода. Але є дивна обставина. Той чоловік піднявся на Радіовежу, перше ніж здриснути.

— Може, він щось забув у ресторані…

Ґреф похитав головою.

— Ні, коли ліфтер і решта пасажирів ліфта вибігли надвір, той чоловік сам піднявся ліфтом до оглядового майданчика. А назад спустився пішки. Ліфтерові довелося пройти весь шлях по сходах, щоб повернути свій ліфт — кабіна застрягла нагорі, бо той чоловік залишив двері відчиненими. Ліфтер його кляв на всю губу.

— Бьом вважає, це дуже підозріло? Коли хтось катається ліфтом?

Ґреф знизав плечима.

— Я не знаю. У будь-якому разі, він викликав художника, щоб скласти портрет.

36

Коли Рат повернувся до свого кабінету, Ланґе з доповіді ще не з’явився. Натомість Еріка Фосс чекала на нього з щойно викупаним собакою, який несамовито заметляв хвостом, щойно Рат відчинив двері.

— Комісаре, він вас уже упізнає, — у захваті вигукнула секретарка. — Думаю, він вас полюбив.

— Я вмію поводитися з собаками, — сказав Рат, — це одна з моїх неоціненних переваг. — Він схилився до песика і дозволив, щоб той облизав йому руку. — Але він також охоче пішов з вами. Що сказали кінологи?

— Вони були не в захваті. Але я не відступала.

— І що?

— Вони пришлють когось, щоб забрати його у нас.

— Це добре. Ланґе ще не повертався від Бьома?

Вона похитала головою.

— А чути щось про до забезпечення цілості слідів?

Знову похитала головою.

— Ви отримали адресу продюсера зниклої актриси?

Еріка Фосс кивнула і подала йому аркуш паперу.

— У мене тут цілий список.

Рат переглянув список. Кілька імен з адресами і номерами телефонів. Дуже добре.

— Зателефонуйте, будь ласка, в усі лікарні міста, з’ясуйте, чи в одній з них не була впродовж кількох останніх днів шпиталізована жінка, схожа на Жанет Фастре.

Секретар зняла слухавку, а Рат пішов із приймальні до свого кабінету. Пес пішов за ним, сів на задні лапи і з цікавістю подивився на свого нового друга.

— Е ні, хлопче, — сказав Рат, — якщо ти сподіваєшся, що я бавитимуся з тобою чи поведу гуляти, змушений тебе розчарувати. Ось, чекай, прийде експерт-кінолог, він тобі все це забезпечить.

У відповідь собака висолопив язика і захекав. Схоже, він усміхався.

Рат підійшов до свого столу підніс слухавку.

— «Бероліна Фільмпродукцьйон», що я можу для вас зробити? — відповів жіночий голос.

— Рат, кримінальна поліція. Ви можете запросити до телефону свого начальника.

— Я можу переключити дзвінок.

— Нехай так.

— Вам пощастило, що він зараз у своєму кабінеті. Гер Ґрюнвальд дуже заклопотана людина.

Почулося клацання, і незабаром відповів чоловік, з тону якого можна було зрозуміти, що у нього обмаль часу.

— Сьогодні вранці ви повідомили про зникнення актриси Жанет Фастре? — уточнив Рат.

— Саме так, — підтвердив Ґрюнвальд. — Ви ще нічого не з’ясували?

— Не так багато, за винятком того, що вона не була у своїй квартирі кілька днів. І схоже, вона не планувала перебувати деінде стільки часу.

— З нею щось трапилося?

— Складно сказати. Ми перевіряємо лікарні.

Собака тим часом нудився. Він роззирнувся по кабінету, помітив кошик для сміття, понюхав його і встромив у нього лапу.

— Лапки геть! — гримнув на Рат, і собака злякано здригнувся.

— Перепрошую? — не зрозумів Ґрюнвальд.

— Вибачте, це я не вам, — пояснив Рат. — У мене в кабінеті собака. Ми знайшли його у квартирі. У пані Фастре є собака?

— Так. Породи був’є. Звати її Кірі.

— Кумедне ім’я.

— Це з французької, від «ля пті, кі рі» — «мала, що сміється». Жанет її з Бельгії привезла. Ми змушені були заборонити їй брати собачку на зйомки. Бо мала дзявкала, не вгаваючи. На зйомках звукового кіно це неприйнятно. Раніше ми могли закривати очі на такі речі. — Він коротко засміявся. — Навряд чи щось іще у світі буває таким гамірним, як зйомки німих фільмів.

— Коли у пані Фастре бували зйомки, вона просто залишала собаку вдома?

— Жодного уявлення. Я просто знаю, що вона на зйомки приходила, а собачка — ні.

— Але, мабуть, було б не дуже для неї звично покинути тварину саму на кілька днів?

— По-щирості, я не так знаю багато про своїх актрис — у нас відносини суто професійні, не приватні. Все, що я знаю — це те, що минулого вечора вона не з’явилася на прем’єру свого нового фільму, і це геть на неї не схоже.

— Коли ви востаннє бачили пані Фастре?

— Близько тижня тому.

— І було напевне умовлено, що вона прийде на прем’єру?

— Ще б пак! Це само собою зрозуміло: прем’єра — це найбільш очікувана подія і для акторського складу, і для глядачів. Жанет завжди насолоджувалася такими побаченнями з аудиторією, вона ніколи їх не пропускала. Тому ми так хвилюємося. — Він зробив паузу і голос його став м’якшим. — Їй подобається керувати автомобілем. Не так, щоб вона десь у відлюдному місці… зазнала аварії…

— Ви вчора не намагалися знайти її вдома?

— Ваші колеги питали мене про це. Звісна річ! Ми телефонували до її квартири, потім — до її консьєржа; і коли він сказав, що не бачив її вже кілька днів, ми здивувались і повідомили про це в поліцію.

— Не займай!

Собака став обома передніми лапами на полицю, яка нахилилася вперед — ось-ось повивалюються на підлогу теки з файлами.

— Я сподіваюся, комісаре, ви знову до собаки?

— Ви можете назвати кількох людей, які трохи ближче знають пані Фастре? Когось з рідні чи друзів тут, у Берліні?

— Це складно. Я вже казав, що мало про неї знаю. Вона намагалася якомога частіше бувати у своїх у Бельгії. Вона сама з Мальмеді.

— А не може вона зараз там бути?

— Ні, ми телефонували. Але я все це вже казав вашим колегам.

Рат подякував йому і поклав слухавку. Він небагато довідався. Але тепер, принаймні, він знав, як звати собаку.

У двері постукали, і увійшов худий шупо з червоним носом картоплиною.

— Отже, ви, пане комісаре, собачку надибали?

— Та скидається на те.

— То я у вас тваринку заберу, правда? У нас там є трохи місця у розпліднику.

Шупо зробив крок до Кірі, яка тепер нюхала фікус у кутку, поруч з вікном.

— Ходи лишень до татуся, — мовив чолов’яга, схилившись до собаки, яка підозріло дивилася на синій однострій.

Коли шупо зробив наступний крок, Кірі почала гарчати і забилася у куток.

— Як його звати? — запитав шупо.

— Її звати Кірі. Це дівчинка.

Червоний ніс зробив чергову спробу.

— Ну ж бо, Кірі, ходи, ма шері, ходи сюди!

Очевидно, чари прусської поліції не діяли на Кірі. Її гарчання стало більш загрозливим, вона кілька разів коротко і твердо гавкнула.

— «Чи хочеш — не хочеш, візьму тебе я», — процитував червоний ніс Гете і спробував рішуче ухопити Кірі, але та вивернулася, й шупо, буквально спіймавши облизня, сам приземлилася на підлогу.

— Обережно з твариною, це чистокровна порода. І точно не дешева. Належить кінозірці.

— Воно ще й чистокровне? — Шупо підвівся. — Я ніколи раніше таких собак не бачив.

— Це був’є. Походить з Бельгії. Так само, як його хазяйка.

— Он воно що! Вона досі, либонь, недолюблює прусаків, після чотирнадцятого року.

— Ми можемо її перехитрити, — запропонував Рат. — Вона мені симпатизує.

Він узяв шворку зі столу і нахилився.

— Нумо, Кірі, іди сюди!

Тваринка підбігла і пхнула Рата мокрим носом, кличучи побавитися разом. Ґереон легко причепив шворку до нашийника.

— Ну от, — подав він шупо шкіряний ремінець, — тепер вона ваша.

— Фірма дякує!.. Відтак, ходімо помаленьку.

Кірі відразу помітила, що відбувається. Щойно шворка перейшла з рук у руки, вона почала гавкати, скімлити і вити, з усіх сил опираючись несправедливості.

— Та воно ж яке сильне! — дивувався червоний ніс, намагаючись тягнути собаку до дверей. Кірі вила і валувала так голосно, що на її протести прибігла Фосс.

— Що тут відбувається? — запитала секретарка. — Леле! Бідна тварина! Що ви з нею робите?

— Я знаю, що роблю, — буркнув шупо, червоний ніс якого тепер блищав від поту. — Але ви не хвилюйтеся! Щойно посаджу її до вольєри, вона втихомириться.

— Ви чудовисько! Пане комісаре, скажіть йому!

— Але ж, фройляйн Фосс! Чоловік просто виконує свою роботу!

— Роботу?! Це жорстоке ставлення до тварин!

— Я не бажаю таке вислуховувати на свою адресу! — обурився шупо.

— Жорстокість до тварин, саме так!

— Фройляйн Фосс!

— Слухайте, молода пані! Якщо вам не подобається, як я роблю, спробуйте самі — будь ласка! Мені тільки клопоту з тим менше. Нехай щастить!

З такими словами він передав приголомшеній Еріці Фосс собачу швору і пішов геть.

— Гарного дня! — обернуся він у дверях, і мало не зіткнувся з Андреасом Ланґе, який саме заходив.

— Хто це був? — запитав детектив.

— Колега з кінологічної служби, якого фройляйн Фосс спромоглася хвацько відпровадити, — сказав Рат.

— Вибачте, пане комісаре, але ви самі бачили, як він поводився з бідним собакою, — виправдовувалася секретарка, явно почуваючись винною.

— Це вона, її звати Кірі.

— То ж то, вона відразу зрозуміла, що не треба йти з таким негідником!

— То як бути з кудлатою дамою? — запитав Ланґе.

— Доволі просто, — одне з нас візьме її до себе додому, — постановив Рат.

— Я не візьму її ні за що, — заявив Ланґе. — Це неможливо! У моїй квартирі…

— … два коти, я знаю, — кивнув Ґереон. — У такому разі, випадає на фройляйн Фосс. Ви заварили цю кашу…

— Я б залюбки. Але у нашому домі тваринам заборонено.

Рат дивився на своїх двох підлеглих, які стояли спустивши очі долу. А Кірі навпаки спрямувала на нього, вгору, невинний погляд своїх блискучих чорних оченят. Коли Кірі трохи схилила голову набік і, здавалося, всміхнулася йому, Рат не витримав.

— Щ ж, гаразд, — сказав він. — Якщо не віддавати тварину до притулку, я візьму її до себе… доки не знайдеться її власниця.

По обличчю Еріки Фосс промайнула усмішка.

— Але, — вів далі Рат, — витрати на корм я стягну з Вільної держави Пруссії. І ви, фройляйн Фосс, особисто переконаєтесь, що Пруссія акуратно платитиме.

— Дуже охоче, пане комісаре.

Еріка Фосс зникла за дверима і залишила двох офіцерів наодинці. Ланґе сів за стіл Ґрефа.

— Отже, ви собі надибали собаку… — сказав він.

— Ви, щонайменше, двадцять сьомий, хто мені це каже сьогодні.

— Я тільки сподіваюся, що ви братимете тварину щодня з собою на роботу.

— А я сподіваюся, що її власниця знайдеться бодай у понеділок.

— Але ж ви самі в це не вірите?

Рат відповів не відразу.

— Ні, — нарешті, похитав він головою. — Якщо судити з вигляду квартири, то навряд.

— Саме таку оцінку я передав Бьому. До речі, він страшенно засмучений тим, що ви не брали участь у цій розмові.

— А як ви йому пояснили?

— Ну, що ви, звісно, зайняті роботою.

— Якого штибу роботою?

— Перевіряєте оточення Фастре, розпитуєте, хто і де востаннє її бачив. Як зазвичай.

— Саме це ми зараз робитимемо. Я вже мав розмову з її продюсером — не дуже продуктивну. Але у нас є цілий список імен, які відділ розшуку зниклих осіб уже склав сьогодні вранці. Люди, які мали якісь контакти з Фастре тут, у столиці, або були якось зв’язані з нею. І ми послідовно їх перевіримо: коли і де вони востаннє бачили пані Фастре. Звичайні запитання.

— Я боюся, з нею щось сталося.

— Я теж так думаю, Ланґе, але це не врятує нас від неприємної рутинної роботи. Бьом бачить тут який-небудь зв’язок зі справою Франк?

— Ні, — похитав головою Ланґе. — Принаймні він сподівається, що такого немає. Він побоюється, якщо преса отримає більше матеріалу на підтвердження своєї історії про серійного вбивцю, у Берліні спалахне істерія, гірша, ніж у Дюссельдорфі.

— Якщо люди хочуть впадати в істерику, вони впадають в істерику. Навіть Ґеннат не міг нічого з цим вдіяти.

— Старший комісар Бьом укотре сказав мені, що ми маємо бути максимально стриманими у спілкуванні з пресою. За жодну ціну нічого не виносити на люди.

— Простіше сказати, ніж зробити. Це залежить не тільки від нас, і Бьом це має знати. Що він думає про нашу пропозицію обшукати всі порожні кінотеатри міста?

— Нічого. Занадто дорого, а також передчасно: тільки людей марно лякати, каже він. Ми не повинні перевіряти будь-які можливі зв’язки зі справою Франк, навпаки, ми маємо якнайшвидше знайти докази того, що існують дуже раціональні, зрозумілі пояснення для зникнення Фастре.

Рат неохоче похитав головою.

— Мій любий Ланґе, — сказав він, — на жаль, я не почув останньої твоєї фрази. Перш ніж ми переглянемо наш список, я зателефоную до відділу розшуку зниклих — вони мають перш за все з’ясувати, які кінотеатри зараз не працюють. Після цього оглянути їх зможуть своїми силами відповідні місцеві відділки поліції. Не так це дорого чи складно? А якщо преса про це не дізнається, ніхто марно й не налякається.

— Бьом нам голови повідриває.

— За свою голову не хвилюйтеся. Якщо він комусь відірве голову, то це мені.

37

Вона виснажена. Це втратило будь-який сенс.

Він має це скінчити.

Скільки днів вона тут? Він не знає.

Яка зараз може бути пора доби? Ранок? День? Вечір?

Чи це має ще якесь значення?

Час перестав існувати, вона приречена скніти у замкненому просторі, куди ніколи не проникає денне світло, незалежно від руху сонця.

Як дивовижно.

Він востаннє дає їй ін’єкцію, і вона дивиться на нього очима, сповненими глибокої вдячності. Вона не тільки звикла до цього, вона цього прагне. Незабаром вона випустить останні запаси своїх життєвих сил.

Відколи він забрав у неї фальшивий голос, між ними утворилося щось подібне до інтимної близькості. Вона подолала шок швидше, ніж перший, який він зміг зафільмувати тільки раз, перше ніж йому довелося її вибавляти.

Вона прийняла свою долю цілковито, віддала себе йому так, ніби відчула, що він приведе її до безсмертя. Хоча відтоді він з нею не спілкувався. Жодного слова до неї не мовив. Він не хоче забруднювати їх, мовчазних янголоподібних істот, звуком власного недосконалого голосу.

Тепер він ставить їй склянку, як щоразу впродовж останніх годин. Потім зачиняє двері і стає за камерою. Вона знає, що він спостерігає за нею крізь велике вікно. Вона, мабуть, також знає, що він її знімає, хоча цокотання кінокамери до неї не долинає — кімната повністю звуконепроникна.

Проте вона дивиться у чорну шибку, ніби знає, що він там, за товстим склом. А бачить вона лише себе, у своїй досконалій красі.

Знову він отримує прекрасні сцени, попри те навіть, що останнім часом стає помітним її виснаження. Вона дивиться просто в об’єктив так, ніби відчуває, куди має дивиться.

Знову перед його очима одна з тих картин, яку він ніколи не забуде, і для якої йому не потрібна камера, бо сцена ця закарбувалася у його свідомості назавжди, її очі, її погляд…

Її погляд, спрямований на різдвяний стіл. Як вона дивиться. Як вона відкладає вбік ніж з виделкою, як, перше, ніж заговорити, витирає рота серветкою. Він мав це знати вже тієї миті, коли мама поставила запитання: її голос сповнений теплої турботи, а очі такі холодні.

— Ричарде, тобі зле?

— Не хвилюйся, серденько, невеличка слабкість. Ти щойно зробила мені ін’єкцію, все буде добре.

— Можливо, тобі треба трохи полежати, — пропонує теплий голос під холодними очима.

— Та ні…

— Зробити тобі ще один укольчик?

Батько відмахується, «не треба», але йому стає гірше. Піт зросив його чоло, він починає розмовляти плутано. Перед поданням десерту, Альберт із матір’ю відводять батька на його диван у бібліотеку, де тихо і темно. Ви мають підтримувати його вдвох, з обох боків, бо він раптом зробився геть слабким, досі міцний стариган з біблійною бородою.

Коли за чверть години вони навідуються до нього, він уже не рухається. Викликають доктора Шлютера, але родинний лікар може лише констатувати смерть свого старого друга. Ричард Маркард, господар могутньої фінансової імперії, помер напередодні Різдва 1925 року, перед врученням подарунків.

Він не надав великої ваги погляду, який доктор Шлютер спрямував тоді на його матір: він сприйняв це як жест співчуття, жалощів, а не кохання.

Він вірив маминим сльозам. Бо він іще не знає, що вона збожеволіла.

Коли, через кілька днів, він перевіряє свої ампули з інсуліном, то дивується, що їх залишилося так мало — він вважав, що їх мало вистачити на триваліший час. Але він нічого такого з цього приводу не думає — доктор Шлютер незабаром дістане для нього нову партію ліків.

Після батькової смерті родинний лікар дедалі частіше навідується до них, щоб розрадити і втішити. Мати вдячна йому за це, але скоро його візити робляться обтяжливими для неї — надто часто лікар порушує близькість між матір’ю і сином.

Її сльози швидко висихають.

Вона щаслива, коли вона сама з сином. Він радий, що може потішити матір, яка втратила свого чоловіка.

Тоді доктор Шлютер теж помирає. За лічені місяці після батька, на тому таки дивані.

Причина смерті цього разу зрозуміла: гіпоглікемія. У лікаря останніми роками розвинулася легка форма діабету літніх, з яким він боровся малими дозами інсуліну, щоб мати можливість харчуватися у звичному стилі. Ніхто не міг пояснити, як сталося, що такий досвідчений лікар узяв неправильну дозу ліків, настільки небезпечних, наскільки ефективних, знаючи, що йому вони потрібні лише у мінімальній кількості.

Знову в шафі бракує ампули інсуліну, і з новою силою повертається спогад про Святвечір. Ось він ніби знову стоїть поруч з мертвим батьком і тепер чітко бачить, як доктор Шлютер бере шприц з-під ніби живлющого тонізуючого засобу і нюхає голку. Він бачить мить шоку, жах в очах лікаря, який спрямовує короткий погляд на його матір.

Він це знав! Лікар знав!

Однак не виказав її.

Чому?

Тепер нещасний сам лежить, мертвий від передозування інсуліну. І лише двоє людей знають правду.

Мати і син.

А тепер? Як бути далі з нею? З убивцею в домі? Він не може здати її у поліцію, єдину рідну людину, що лишилася у нього.

— Навіщо ти це зробила? — питає він, коли вони, повернувшись після похорону доктора Шлютера, залишаються наодинці.

— Тому що ти мій син і тому, що я люблю тебе.

Говорячи це, вона блаженно посміхається. Нарешті у неї є син. Батько давно заслужив на смерть, каже вона. Чи ти не пам’ятаєш, як він тебе катував?

— А доктор Шлютер?

— Що вони всі хочуть від мене, всі ці чоловіки? Я люблю тільки тебе! Іди до мене, мій хлопчику! Ніхто більше тебе не мучитиме!

— Ти божевільна.

Він нічого більше не говорить, тільки ці два слова.

Вона блаженно всміхається. Мій хороший хлопчику, каже вона і посміхається. І коли він замикає її, коли її замикає власний син, вона вперше вибухає сміхом, тим нестерпним рипучим сміхом, який просочує весь будинок безумством. Вона сидить біля вікна і годинами дивиться на озеро.

Погляд крізь скло стає жорстким. Вона досягла межі і тягнеться до склянки. Вона п’є, п’є дедалі жадібніше, але це не допомагає, не цього разу. Вона кидає склянкою об на стіну, зрозумівши, що в ній сама вода.

Ні соку, нічого солодкого, не цього разу — вперше і востаннє.

Її погляд. Розуміння. Усвідомлення.

Як багато всього висловлює цей погляд.

У той момент він відчуває до неї любов, якої ніколи раніше не відчував.

Це найкращий фільм, який він будь-коли знімав.

38

Щойно двері машини захряснулися, Кірі влаштувала виставу: ставши на задні лапи й спершись передніми на пасажирські двері, дзявкала без угаву проти вікна, яке відразу взялося туманом.

Коли Рат знову відчинив двері, збуджений гавкіт не припинився, але тепер Кірі метляла хвостом, схвильовано стрибаючи по шкіряній оббивці. Рат ухопив її за нашийник і пристебнув шворку.

— В такому разі, ходімо зі мною, — постановив він. — Але поводься гречно! Не дзюрити на чужі килимки!

Дуже далеко ходити їм не випадало: перш ніж іти до заднього корпусу будинку, Рат подзвонив у двері домоврядницької: відвідуючи орендаря, варто спочатку зібрати якусь інформацію про нього. Минув якийсь час, перше, ніж собака і комісар почули, як хтось наближається до дверей. Жінка у брудному фартуху відчинила двері і підозріливо подивилася спершу на собаку, потім на комісара. Її обличчя було чітко розділене двома лініями — вузькою вертикальною лінією носа і горизонтальною лінією тонких стиснутих губ.

— Якщо ви по оренду квартири, то з ссявкою можете одразу від порога вертати!

Рат зітхнув. Тут Кірі не здобувала для нього бонусів. Він витягнув своє посвідчення.

— Рат, кримінальна поліція, — представився він. — У мене є кілька запитань щодо одного з орендарів у вашому будинку.

— А нащо ви оце розпитуєте?

— Боюся, цього я вам не можу сказати. Невеличкий інцидент у «Форді», ми шукаємо свідків, і…

— У «Форді»? Тоді вам треба Шмідера.

— Правильно.

— Не з вашим щастям, пане детективе…

— … Комісар…

— … бо Шмідер на вихідні завжди зі своєю нареченою.

— Прикро. Бо справа доволі термінова.

— Я маю переказати йому, щоб зв’язався з вами?

— Коли він повертається?

— О, зазвичай переважно аж у неділю пізно. Втім, залежить, у яку зміну він працює.

Жінка нахилилася ближче до нього, ніби собака не повинна була почути, що вона шепоче:

— Він, можливо, закоханий, скажу вам! Молодик не може дочекатися кінця тижня, щоб швидше побачити свою Ґерті! А цього разу рвонув до неї вже у четвер. От що кохання робить з людьми.

— Як ви все це так точно знаєте?

— Отакої! Обов’язок домоврядників стежити за своїми орендарями!

— Тоді ви, безперечно, зможете надати мені адресу подруги Шмідера…

— Нареченої…

— …нареченої Шмідера. Вона теж мешкає у Моабіті?

— Жодного уявлення, — знизала вона плечима. — Я знаю тільки, що та Гаґедорн має мешкати десь ближче до Штеттинського вокзалу. Він завжди туди їде.

— Дякую, — поштиво торкнувся свого капелюха Рат.

Уже повернувшись у машині, він занотував ім’я: «Гаґедорн (Ґертруда?)», а нижче — «Штеттинський вокзал». Він подумав, чи не варто повернутися до Замку, щоб знайти адресу в паспортному відділі, але тоді його погляд зачепився за Кірі. Поки що вона цілком задовільно терпіла поїздки машиною, але Рат не хотів дражнити долю.

— Тоді поїдемо додому, — сказав він і запустив мотор.

Він зробив іще одну коротку зупинку на Шпенерштрасе, але ні Шарлі, ні ґрети не було вдома.

— Що ж, Кірі, — сказав він, коли вони удвох спускалися сходами, — ти познайомишся з нею вже завтра.

Тварина без проблем витримала поїздку з Моабіта до Кройцберґа. Перш ніж завести Кірі у квартиру, Ґереон трохи прогулявся з нею: через зелені галявині у порожньому каналі, вони підбігли до Басейну Янголів, єдиного, що залишили наповненим водою, щоб у ньому відбивався купол Святого Михаїла. Кірі втішалася бігом, тягнула шворку, наче їздовий собака, запряжений у санки, і лише два чи три рази трохи перепочила. Що ж до найважливішої справи, вона дочекалася зворотного шляху, і тільки коли вони вже дісталися Луїзенуфера, повернулася спиною і присіла під куща, трохи відступивши від стежки.

У квартирі Рат поклав голодній тварині корму у мисочку і налив води. Собачий корм Фосс на його доручення купила у Вертгайма на Кеніґштрасе. Кірі, схоже, їжа смакувала. Доки тварина заходилася коло миски, Рат шукав щось таке, що могло б слугувати собаці за ліжко. Він знайшов стару вовняну ковдру, яку вклав у кошик, у який пані Леннарт раз на тиждень збирала брудну білизну. Білизну з неї він просто скинув у спальні купою поруч із шафою. Кірі з цікавістю подивилася на нього, коли він зайшов у кухню з кошиком. Рат поклав його у кутку і жестом запросив Кірі.

— Нуте! Швиденько, вкладайся у ліжечко.

Кірі вважала за краще згорнутися у калачик під кухонним столом.

— Роби, як тобі подобається, — сказав Рат, — але не нарікай потім, буцімто я не пропонував тобі ліжко.

Він зачинив двері на кухню, бо хотів піти у вітальню. Кірі одразу почала дряпати двері лапами і гавкати. Рат зітхнув і повернувся.

— Я знаю, — сказав він, знову відчинивши двері, — у тебе негативний досвід перебування на самоті. Але ти не хвилюйтеся, тут з тобою цього не станеться. Ти просто маєш залишитися на кухні, решта квартири поза межами!

Він залишив двері прочиненими і перейшов до вітальні, Кірі спостерігала за ним через щілину. Щойно Рат поставив платівку і сів у своє крісло, як почулося тупотіння маленьких лап. Кірі зазирнула у вітальню і затишно влаштувалася під журнальним столиком.

— Гаразд, залишайся тут, коли так, — здався Рат. — Однаково немає сенсу навчати тебе — твоя мамуся має про це подбати. Якщо ми її знайдемо.

Тварина згорнулася і невдовзі заснула.

Коли запис скінчився, Рат узяв телефон і повернувся з ним у крісло. На тому кінці відповіла його мати.

— Хлопчику мій! Нарешті ти озвався! Як твої справи?

— Добре. Батько вдома?

— Як приємно знову почути твій голос! Батько каже, що у тебе була… була дама… Ти навіть не хочеш познайомити її з нами? Вона куховарить для тебе?

— Дами тут уже немає.

На іншому кінці якийсь час тривала тиша.

— О, — почулося тоді, — мені шкода.

— Не варто шкодувати.

— Я сподівалася, ти знову заручишся. Ґереоне, ти не молодшаєш! А родина — це…

— Я знаю, мамо, знаю.

— Я просто непокоюся. Ти харчуєшся добре?

— Мамо, в Управлінні поліції у Берліні теж є їдальня. Тут також багато ресторанів.

— Це не те саме, що домашня їжа у доброї домогосподарки.

— Не можу заперечити, мамо. Але, можеш попросити зараз батька, будь ласка? Це міжміський дзвінок!

Він почув, як мати відклала слухавку. Минув деякий час, перше ніж нарешті відповів Енґельберт Рат.

— Хлопчику мій! Як приємно, що ти поговорив з мамою. Ти не уявляєш собі, яку радість ти їй подарував.

— У мене є питання. Йдеться про список імен від Аденауера. У ньому лише чоловіки.

— Так, і…?

— Ти міг би попросити Аденауера, щоб він, через своїх довірених осіб у банку перевірив, чи знає там хто таку собі фрау чи фройляйн Гаґедорн? На ім’я, ймовірно, має, Ґертруда.

— Ти знайшов слід?

— Якщо Аденауер чи його друзі у банку знайдуть таке ім’я, я матиму слід.

— Я негайно про це подбаю, мій хлопче. А як у тебе взагалі?

— Роботи не бракує.

— Твоя наре… твоя подруга… мати сказала, що вона тебе…

— Я залишив її. Скоріше так це можна окреслити.

— Скільки це вже жінок? Зважай тільки, щоб не стати старим парубком! Тобі варто замислитися про одруження, якщо хочеш зробити кар’єру.

— Ґеннат теж неодружений. І найкращий кримінальний слідчий Пруссії.

— Та ж у Дюссельдорфі він не показав себе аж таким успішним, непогрішимий наш Ґеннат. Та й далі радника кримінальної поліції він не підніметься.

— Так, пане кримінальний директоре!

— Хлопче, я знаю, як ти цінуєш Ґенната. Я нічого проти пана радника не маю, але я не впевнений, що він є для тебе правильний взірцем. З огляду на твої здібності, тобі слід радше піти на посаду Шольца.

Кримінальний директор Ганс Шольц був керівником Берлінської Кримінальної поліції, «Кріпо».

— Такої посади не отримаєш без відповідного партійного квитка.

— Про що я й кажу тобі, хлопче!

— Тату, облишмо! Ти не затягнеш мене до свого улюбленого Центру. І я точно не піду у соціалісти. Я не політик. Навпаки, я вважаю політику огидною.

— Хлопчику, політика рухає нашу країну.

— Через політику сусіди вбивають одне одного. Політика перетворює вулицю на поле бою.

— О, та це ж надмірності. Нацисти і комуністи вдають політиків, але насправді такими не є.

— Вони однаково пхаються у політику.

— Цього не станеться.

— Справді, тату, облишмо. Ти сам знаєш, наскільки це марні розмови. Повідом, якщо випливе щось про Ґертруду Гаґедорн.

Ґереон поклав слухавку. Він перевернув платівку і налив собі коньяку. Спробував поміркувати: про Жанет Фастре, зникнення якої фатально нагадувало йому історію Вівіан Франк, навіть якщо Бьом не хотів цього визнати; про Фелікса Кремпіна і його трагічну смерть, але думки постійно поверталися до Шарлі. Чи має він їй зателефонувати? Контролюй себе, подумав він. Достатньо погано, що ти сьогодні крутився коло її будинку. Завтра у вас побачення, і цього має бути достатньо!

Не виявляти слабкість, не оголяти свої почуття — чи не від батька це у нього? Кримінальний директор Енґельберт Рат завжди вмів «тримати фасад». Якось він не міг уявити свого батька коханцем.

Йому знадобилася ще одна чарка коньяку, щоб відкинути сумніви і знову зняти слухавку. Але перше ніж він набрався достатньої сміливости, щоб набрати номер, подзвонили у двері.

Рат подивився на годинник: дев’ята — пізній візит.

Він підвівся і відчинив. Перед дверима стояв кур’єр у шкіряній куртці і мотоциклетних окулярах, зсунутих на лоба.

— Телеграма для Ґереона Рата.

— Дякую.

Рат видобув з кишені два грошики й дав чоловікові на чай.

Щойно зачинивши за кур’єром двері, він розпечатав конверт і прочитав телеграму, надіслану з Центрального вокзалу Кельна майже чотири години тому.

«Прибуття сьогодні 22:35 станцію потсдам = ніч готель excelsior = час на мале пиво = час настає Рат= Пауль»

Рат перечитав телеграму, це не був міраж. Від тогорічного дня народження він не бачив Пауля, і ось тобі гарма-дарма! Ще є півтори години. Він знайшов у шафі свіжий одяг, швидко взяв душ і переодягнувся. Кірі він, насправді, хотів залишити вдома, але вона здійсняла такий галас, що у Рата не лишилося іншого вибору, як узяти її з собою.

— Тебе слід би Реп’яхом називати, — буркнув він на Кірі, яка всілася на пасажирському сидінні, радісно хекаючи. — Таким маленьким, як ви, насправді належить у такий час уже спати.

Йому пощастило — цього разу він знайшов місце для паркування перед вокзалом, хоч на Потсдамерплац було людно, як у чистилищі. За двадцять десята, і Рат уже біля шлагбаума — показує черговому свій квиток на платформу. Він не мав уявлення, у якому вагоні їде Пауль, тому зупинився на початку платформи і підшукав місце, з якого найкраще буде видно весь поїзд.

— Сидіти, — сказав він собаці, і Кірі несподівано послухалась.

Час приблизно на одну цигарку, і поїзд має прибути. Рат витягнув «Оферштольц» з портсигара і став щось обмірковувати. Саме на цій платформі він вийшов із поїзда рік тому. На залізничному вокзалі його ніхто не зустрічав, навряд чи хтось знав, що він у Берліні. Він відчував себе самотнім, але якось звільнився від тягаря, доки повільно йшов по платформі, і все здавалося йому нереальним, як сон. Тоді залізничний вокзал виштовхнув його у холодну ніч; він стояв, дивлячись на вогні, вагони і людей на Потсдамській площі, і розумів, що починається нове життя. І ось уперше хтось прийшов із його свого старого життя і відвідав його у новому.

Поїзд прибув на кілька хвилин раніше і зупинився, сопучи й пирхаючи. «Оце делегація з зустрічі гостей!» — подумав Рат, побачивши своє відображення в одному з вікон поїзда: втомлений комісар і собачка-сирота!

Він викинув цигарку. Двері відчинилися, і в одну мить платформа виявилася вщерть заповненою. Рат роззирався, але ніде не міг знайти Пауля. Його погляд перебігав платформою з кінця в кінець, обмацував людей, що метушилися і тяглися до виходу, і нарешті він його побачив. Пауль мав такий вигляд, як завжди: неслухняне русяве волосся ховалося під капелюхом, трохи завеликий ніс, нахабна посмішка. Пауль давно помітив делегацію, що його зустрічала: він геть розплився в усмішці, коли підійшов до них.

Чоловіки зупинилися один навпроти одного, і дивилися один одному в очі, а юрма товклася навколо них. Вони дивилися один на одного так, ніби ніхто не хотів першим виявити свою сентиментальність.

— Жодних квітів? — озвався Пауль.

— Букет собака з’їв, — відказав Рат.

Тоді чоловіки трохи незграбно стиснули один одного в обіймах і дещо перебільшено постукали один одного по плечах.

## Неділя. 9 березня 1930 року

39

На подвір’ї морок, хоч в око стрель, але він не вмикатиме світло. У невидній темряві його ніхто не помітить. Фари він вимкнув ще на вулиці. Ніхто не бачив, як він відчинив ворота і завів машину у двір. Тепер ворота знову зачинені, мотор він вимкнув — тут, у дворі, він у безпеці, сюди ніхто не зайде, не зазирне. Головним входом іще можуть вештатися якісь опівнічники, але вони не помічають того, що відбувається за вкритим плакатами фасадом.

Потрібний ключ він теж намацує у темряві. На фірмі море тих ключів, але він відібрав тільки потрібні й попередньо їх розсортував. Він давно не послуговувався ними, від Різдва тут не демонстрували жодного фільму. Місяць — його друг, він запопадливо ховається за хмарами весь вечір: ось тільки зараз наважився визирнути і малює бліді обриси нічного пейзажу.

Замок трохи затинається, але ключ обернути можна. Обережно, дуже повільно, щоб не рипіли завіси, він переміщує одну ворітницю важких сталевих дверей, що раніше служили за аварійний вихід і ведуть просто до зали. Потім він відчиняє фургон. Ось вона, лежить між порожніми касетами з-під плівки. Під місячним світлом, що падає на її обличчя, у неї спокійний, мирний вигляд — шкода, що він більше не може зняти її у цей момент.

Він відчуває до неї особливу близькість, коли несе шістьома сходинками до кімнати, де її образ так часто світився з екрану. Тільки коли знову зачинить сталеві двері, він увімкне ліхтарик. Він попередньо визначив для неї місце, а тепер переносить її туди.

Він не просто залишить її там — ні, він укладає її так, щоб вона здавалася вродливішою, ніж будь-коли. Він трохи поправив сукню, щоб вигідніше драпірувала торс, потім зробив крок назад і задоволено оглянув свою роботу, бо ось вона зараз яка, його нині єдина робота.

Їм знадобилося забагато часу, щоб знайти першу; скільки часу забере пошук зараз?

Він має буквально відірвати себе від споглядання цієї картини, але йому вже час. Коли перші «ранні пташки» виходять з дому, він хоче бути вже у себе, у безпеці. Вийшовши, він знову обережно зачиняє і замикає двері і прямує до воріт. Перш ніж викотити машину, він перевіряє вулицю. Все спокійно. Він запускає двигун, аж коли ворота вже зачинені. Навколо нікогісінько. Він задоволений своєю роботою. Лише у машині він скидає шкіряні рукавички.

Перед сном він відкорковує пляшку вина. І знову дивіться її фільми.

40

Його розбудило з глибокого — без жодних сновидь — сну щось тепле і вологе, що притулилося до його щоки. Рат кліпнув очима, звикаючи до денного світла, і аж здригнувся, побачивши перед собою чорні куделі. Кірі сиділа поруч на подушці й усміхалася йому, вивісивши язика. Рат підніс голову, і пульсуючий біль покарав його за надміру різкий рух.

Він не мав сили навіть на те, щоб спихнути собаку з ліжка. Кірі звільнила його від цього клопоту, добровільно зіскочивши на підлогу, і вимогливо загавкала, метляючи хвостом.

— Не так голосно, — попросив Рат, і тварина, востаннє дзявкнувши, вибігла з кімнати.

Рат намагалася щось пригадати, але не спромігся. В усякому разі, він, мабуть, залишив двері у спальню відчиненими, коли лягав спати. А де спала Кірі? Сподіваймося, не у ліжку!

Рат подивився на будильник. Пів на восьму.

Він зайшов у ванну кімнату і поплюскав холодною водою на обличчя, знайшов аспірин у шафці і проковтнув таблетку, запивши її, мабуть, пів літром води.

Так паскудно він давно вже не почувався. Але собаці цього не поясниш, вона вже чекала коло дверей. На каву часу не було. Рат немитим убрався у свій вчорашній одяг, узяв Кірі на шворку і вийшов.

Він був не єдиний, хто прогулювався у цей недільний ранок по Луїзенуферу, але єдиний, хто прогулювався неголеним. Ранкове сонце вже виманило на вулицю трохи людей, зокрема — власників собак. Здавалося, починався приємний день. Він мав зустрітись з Шарлі об одинадцятій, і до цього повинен був якось відновити форму. Голова досі боліла.

Треба ж було, щоб вечір так скінчився! Власне, він не дуже пам’ятав, як закінчився вечір, але точно не треба було стільки пити і так необачно змішувати різні види алкоголю. Вони почали з пива. У павільйоні «Европа», просто біля готелю Пауля.

Вони залишилися біля готелю, він пам’ятав це, оскільки не хотів ризикувати аварією, після того, як вони обійшли всі поближні пивнички й ресторани.

Доки він гуляв зеленими галявинами з собакою, пам’ять про вчорашні події поступово поверталася. Так, вони, як завжди, почали з пива. Пауль, коли хотів напитися, вина не пив. Це мало відразу підказати Ґереонові, куди їх заведе ця стежина. Напевне, так, але він свідомо ігнорував усі прикмети. Бо йому теж кортіло напитися, під звуки цілком пристойно виконуваного «Мангеттен-бандом» американського джазу. Пауль теж захопився музикою і в якийсь момент замовив перший коньяк.

Вони не бачилися кілька місяців і, безперечно, мали що розповісти один одному. Але вони цього не зробили. Звісно, вони розмовляли, але, насправді, говорили тільки про цілком тривіальні речі: про гурт на подіумі, про нові платівки, які Рат отримав з Нью-Йорка, про нові, звукові фільми, яких Рат ще не бачив жодного. Проте нині він знав кількох актрис, які більше не могли підписувати автографи. Пауль також розповів щось про свою роботу, про торгівлю вином, яку він мав намір розширити до столиці імператорів. Тому, власне, він прибув у Берлін: в понеділок у нього зустріч із покупцями з групи Кемпінскі.

— Тобі варто також зайти у «Кайзерхоф», їх там можуть зацікавити хороші вина.

— Я зарезервував на додаткові два дні, щоб походити по потенційних клієнтах, — сказав Пауль. — Хто знає, можливо, компанія «Віткамп» колись відкриє філію у Берліні.

Тож, попри те, що вони не так багато говорили про себе, окрім короткої згадки про роботу, попри те, що все було як завжди, коли він зустрівся з Паулем — а може, саме через це, — Рат відчував до цього русявого, невибагливого і серйозного чоловіка таку прихильність, як ні до кого іншого у світі. За винятком, можливо, Шарлі — але то було інше.

Вони, здається, єдині здатні змусити його на якийсь час забути свою самотність; а може, навіть — усвідомити, врешті-решт, що ідея про необхідність пройти через життя самотнім і покинутим може виявитися хибною.

Зрештою, коли Рат уже нездатний був достатньо елегантно триматися на своїх двох, Пауль запропонував йому переночувати у його двомісному номері у готелі. Ну, так… напів серйозно запропонував, але Рат попросив бармена викликати таксі. Про Кірі він майже забув, але вона сама, з дзявканням, побігла за ним і стрибнула у таксі. Він не міг пригадати, як піднявся сходами у квартиру — ймовірно, Кірі його привела.

Холера! Його машина досі стоїть перед вокзалом!

Рат зупинився, і Кірі сприйняла це як сигнал, щоб нарешті скористатися з одного з кущів, посаджених скрізь при дорозі саме для таких справ. Залишалося акурат небагато часу, щоб забрати машину, чимшвидше повернутися додому, нагодувати собаку і надати собі суспільно прийнятного вигляду.

За годину, зійшовши з поїзда міської залізниці у Мекернбрюкке і діставшись Ангальтського вокзалу, він уже почувався набагато краще. Головний біль минув, так само як відчуття втоми. Сонце світило, обіцяючи погожий день. Кірі, здається, друга прогулянка цього ранку сподобалася. Приємне відчуття — гуляти зранку з усміхненим собакою на шворці.

41

Як очікувалося, Шарлі була у захваті.

— Який славний, — вигукнула вона.

Кірі сиділа на полиці за сидіннями, де Рат її прив’язав, і хекала, зацікавлено придивляючись до нової пасажирки.

— Цей собака — «вона», — попередив Рат.

Шарлі увійшла в машину, але, замість того, щоб сісти, вона стала на коліна на пасажирському сидінні і попестила собаку.

— Як тебе звати, малий?

— Кірі, — відповів за собаку Рат. — Її звати Кірі. Вона дама. Я її тільки тимчасово доглядаю, — додав він. — Доки її власниця повернеться.

— «Власниця»?

— Зникла актриса. Але ми ж не будемо обговорювати роботу? Сьогодні неділя.

Шарлі нарешті обернулась і сіла нормально. Вона хотіла привітати Ґереона коротким поцілунком, а він протримав її, щоб продовжити поцілунок, але його перервав гавкіт собаки.

— Цить! — озвався до неї Рат.

Шарлі засміялася.

— Що за класну даму ти з собою взяв!

— Напевно, вона просто думає, ми щось їмо, і теж хоче.

— Я сподіваюся, сьогодні теж буде що поїсти.

— Неодмінно, — пообіцяв Рат. — Дамі залишається тільки вибрати, у якій частині міста. Куди ми їдемо?

— А якій дамі? Ти казав, Кірі теж дама.

— Я мав на думці двоноге товариство. Бо якщо спитати чотириногу, ми ризикуємо згаяти день, копаючи землю у пошуках кісточки чи полюючи на котів.

— Як щодо довгої прогулянки до Ванзеє? Кірі, таким чином, теж матиме щось на свій смак. А ми зможемо перейти на Павичий острів. Підживимося у «Нікольскоє».

Рат кивнув.

— Хороший вибір. На додачу ми зможемо скористатися зі швидкісної траси АФУС.

Вони були не самотні зі своїм планом. Через Моабіт вони проїхали більш-менш нормально, але на Шарлоттенбурзькому шосе потрапили у справжнісіньке пекло. Термометр показав дванадцять градусів за Цельсієм, перша погожа неділя року повабила половину Берліна за місто. Рік тому березень мучив берлінців мінусовими температурами.

— Не знала, що стільки людей мають машини, — дивувалася Шарлі.

Вони проїхали повз квартиру Вівіан Франк на Кайзердам, і Рат подумав про мертву актрису. Який виродок заподіяв їй таке? Рат подивився на Шарлі. Що він відчув би, якби хтось зробив таке з нею? Він не міг цього уявити собі, і відхилив думку.

— Ти мерзнеш? — запитала Шарлі.

Він не помітив, що трусить головою.

Перед Райхсканцлерплац вони повернули ліворуч. За виставковим центром він рушив до виїзду на АФУС. Рат нетерпеливився, стоячи у тягнучці, але ще до того, як вони дісталися до будки касира, Шарлі запитала:

— Нам не варто під’їхати також до Радіовежі?

— Що?

— До Радіовежі.

Рат повернув праворуч.

— Через мертвого чоловіка, про якого я тобі казав? — запитав він.

— Звичайно, ні! За кого ти мене маєш?

— За детектива тілом і душею, навіть якщо ти наразі вивчаєш право і пишешся стенографісткою у Замку.

— Можливо, мені б не спало це на думку, якби ти не згадав би про того Кремпіна. Але ти що, серйозно думаєш, я хочу шукати там доказів і допитати свідків? — Вона здавалась обуреною. — Сьогодні така гарна погода, і я ніколи там не бувала! Їдьмо! Просто вип’ємо чашку кави, помилуємося краєвидом, а тоді поїдемо далі! Дама обирає! Ти так сам казав!

Вона так на нього дивилася, що він не смів сказати «ні».

Рат зітхнув.

— Гаразд, — сказав він, розвертаючи машину. — На чашку кави. Ми не можемо надовго залишити Кірі саму, вона не любить сидіти у машині. І я впевнений, що на вежу з нею не пустять.

Кірі знову влаштувала виставу, коли її залишали саму в машині, але Шарлі дуже лагідно її вмовляла і домоглася успіху. Ажіотаж у Радіовежі був значно більший, ніж два дні тому; вони мусили стояти у черзі до каси, а тоді знову, перед ліфтом. Коли вони відійшли від каси, Рат помітив, що касир у кабінці, щойно продавши їм квитки, дзвонить по телефону, проігнорувавши пару американців, що стояли за ними, хоча ті гучно про себе заявляли — жінка навіть гучніше за чоловіка. Щось тут було не так. Рат почувався некомфортно; йому здалося, що касир стежить за ним, і саме так було: чоловік з кабінки постійно дивився на нього, доки розмовляв по телефону. Помітивши, що Рат дивиться на нього, він швидко відвернувся, остаточно тим розсердивши американців.

— Таке враження, що нагорі наливають пиво безкоштовно, — сказала Шарлі. — Черга дедалі збільшується.

Рат посміхнувся і знизав плечима.

— Саме те, що робить американських туристів нетерплячими.

Вони увіпхалися у ліфт. На щастя, ліфтер був Ратові незнайомим. У ліфті було тісно і відгонило тілами багатьох чужих людей; Рат відчув, що щасливий, коли вони нарешті звідти вийшли.

Добродій у злегка зім’ятому темному костюмі зустрів їх нагорі і взяв Рата за рукав.

— Я можу побачити ваш квиток, будь ласка?

Перше ніж Рат здобувся на якусь відповідь, чоловік у костюмі вихопив у нього квиток.

— Все правильно, — вигукнув він, перевіривши квиток, — це ви!

Рат не знав, чого хоче від нього чоловік, але це не мало бути чимсь поганим, бо далі він почув:

— Щиро вас вітаємо!

— Перепрошую?

— Від імені виставково-туристичного бюро міста Берліна я хочу вас щиро привітати, — повторив чоловік у формі розгорнутого речення, — ви мільйонний відвідувач Радіовежі!

Шарлі голосно засміялася, а Рат кисло посміхнувся.

— «Просто на чашку кави», — прошипів він до Шарлі.

— Можливо, тут є ігристе вино, — прошепотіла вона йому і усміхнулася, бо перед ними з’явився фотограф.

Ще й це, на додачу!

— Фото для преси, будь ласка, — прокоментував добродій у костюмі.

— Це обов’язково? — запитав Рат.

Замість відповіді, чоловік у костюмі потиснув йому руку, повернувши до фотографа обличчя з посмішкою лускунчика. Тоді спалахнув блищик. На щастя, це не був репортер поліційної хроніки; Рат не знав молодика, який тепер витягував блокнот і олівець.

— Можу я запитати ваше ім’я? — попросив хлопчина, якому не могло бути більше вісімнадцяти чи дев’ятнадцяти. — Ви з Берліна чи ви турист? Ви раніше бували на Радіовежі? Як вам подобається Берлін?

— Ви раніше брали інтерв’ю? Ви завжди ставите всі питання одразу? — запитав Рат, і хлопчина зашарівся.

— Спочатку ваше ім’я, будь ласка, — сказав він. — Для «Бе-Цет» та інших важливих…

— Вибачте, але для «Бе-Цет» я точно нічого не скажу, навіть «Добрий день».

— Ґереоне, облиш, — утрутилася Шарлі, — людина ж не просить у тебе конфіденційної інформації з поліції!

— Отже, ви з поліції? — запитав молодик, і Рат люто зиркнув на Шарлі.

— Так само як тисячі інших берлінців, я хочу сьогодні приємно згаяти спокійний вихідний день, — сказав він. — Тому був би вам безмежно вдячний, якби ви виявили тактовність і утрималися від згадування імен. Дама зі мною — славетна кіноактриса і не хоче, щоб її упізнали.

— Актриса!

Юнак підняв камеру і глянув на Шарлі.

Перше ніж молодий репортер спромігся поставити якісь дальші запитання, Рат обернувся і відтягнув Шарлі від хлопця, який роздратовано дивився на них і тепер, мабуть, шукатиме у редакційному архіві ім’я кінозірки, яку він щойно сфотографував.

Вони врятувалися від преси, але не від чоловіка у костюмі. Той подбав, щоб у гардеробі у них швидко прийняли верхній одяг, і повів до ошатно накритого столу з наймалоьовничішим краєвидом на Шарлоттенбурґ. Лише за два столики від того, за яким Рат сидів два дні тому. Ґереонові випало ще раз пригадати спотворені риси обличчя Кремпіна, нереальну картину обличчя у шибці панорамного вікна. Принаймні, Шарлі перестала зачіпати цю тему — єдиний позитивний бік безглуздої ситуації, в яку вони потрапили з дурним театром «мільйонного відвідувача».

— Ми взяли на себе сміливість подати вам і вашій супутниці по келишку привітального напою, — повідомив добродій у костюмі, — звісна річ, коштом закладу.

Напій виявився ігристим вином. Місцевої марки. Але не тим липким пійлом, на яке натякав вигляд пляшки, і, принаймні, добре охолодженим.

Вони цокнулися келихами. У не надміру романтичній атмосфері. Коло їхнього столика стояли двоє кельнерів. А також добродій у костюмі.

— Ми хочемо подарувати вам на згадку цей маленький сувенір, — сказав добродій і тицьнув Ратові в руки щось загорнуте у темно-синю фолію.

Рат поклав згорток поруч себе і знову цокнувся з Шарлі.

— Ходімо лишень звідси, — прошепотів він їй, коли їхні голови зблизилися. — Повернемося, коли можна буде спокійно помилуватися краєвидом.

Шарлі кивнула на знак згоди і за одним разом допила своє вино.

Задоволеної усмішки вже не була на її обличчі, навіть коли вона пила.

Рат теж спорожнив келих, узяв пакуночок і підвівся. Він потиснув руку чоловікові у костюмі.

— Дякую! Ви справді подарували нам незабутнє враження!

Відтак, він потягнув Шарлі до ліфта. Двері ще не встигли зачинитися, коли вона почала сміятися. Він глянув на неї, і вже не міг зберігати серйозний вигляд, але, на відміну від Шарлі, відсміявшись, почав знову. Решта пасажирів ліфта видавалися розгубленими.

— Перший поверх, — незворушно оголосив ліфтер і відчинив двері.

Зовні юрма вже чекала на поїздку вгору.

— Ніколи не думав, що відвідування Радіовежі виявиться таким вигідним, — голосно мовив Рат, зважуючи у руці синій згорток із подарунком. Люди навколо були явно заінтриговані, у Шарлі досі стояли в очах сльози від сміху. Вона взяла його під руку, і вони попрямували до виходу.

— Ґереоне? — пролунав злегка похмільний голос із черги перед касою.

Рат обернувся.

— Паулю? А ти що тут робиш?

— Світ — велике село. А Берлін — тим більше. Хотів трохи роздивитися у столиці Райху. Зазвичай, на це немає часу. А оце та зелень, та природа за містом, куди ти планував поїхати?

— Невеличкий гак. А з тобою розминутися, мабуть, нереально?

— Я б уникнув усього, що сьогодні можна визначити як «зелень», щоб не перетнутися з тобою. Але, якщо ти мав на увазі Радіовежу… не знаю, який це ступінь дальтонізму.

— А тебе яким вітром сюди занесло?

— Порадили у готелі. Спочатку Бранденбурзькі ворота і Унтер ден Лінден, потім до Радіовежі і прогулянка по Кудамм. Це те, що тут рекомендують простодушним чужинцям.

Пауль допитливо подивився на Шарлі.

— Ти не хочеш познайомити мене зі своєю чарівною супутницею?

Рат прочистив горло.

— Безперечно. Шарлотта Ріттер, Пауль Віткамп, старий друг з Кельна.

Пауль потиснув руку Шарлі.

— Не такий уже й старий, — зауважив він. — Отже, ви показуєте старим рейнцям Пруссію тут, у Берліні?

— Хтось має це робити.

— Жаль, що мені не дали такого чарівного гіда, і я мушу самотужки відкрити Берлін.

— Ти найнещасніший! — співчуття Рата не було глибоким. — Хоч би мені не заплакати.

— Поїдьте з нами, і вам не випаде згаяти неділю самотиною.

Рат подивився на Шарлі. Здавалася, вона говорить серйозно.

— Пауль хоче на Радіовежу, а ми вже там побували.

— Можливо, він хоче перемінити план і поїде з нами на Ванзеє…

— Перш ніж почне розгортатися дискусія, можливо, я маю особисто прокоментувати цю ситуацію, — втрутився Пауль. — Це дуже приємна пропозиція, але я не можу її прийняти. Я вже зіпсував Ґереонові суботній вечір, тож, принаймні, хочу дати йому спокій сьогодні.

— Облиште цю хибну делікатність! Ви нам нічого не зіпсуєте. Якщо вас приваблює невеличка мандрівка за місто і прогулянка над озером, просто приєднуйтесь, а Радіовежа і Кудамм від вас точно не втечуть. Крім того… Ви не уявляєте собі, як я хотіла познайомитися з тим, кого Ґереон Рат змальовує як свого друга.

На подолання опору Пауля не знадобилося особливих зусиль.

— Що ж, коли так… Що я можу заперечити? Принаймні, не на такі переконливі аргументи.

Він посміхнувся своєю нахабною усмішкою — але цього разу особливо зухвало, відзначив Рат.

Ґереон розмірковував, чи не варто ще що-небудь сказати, але Пауль уже вийшов з черги, і вони разом рушили на стоянку.

Кірі від захвату перекидалася через голову, коли вони сіли у машину.

Рат випустив її побігати. Вона мало не вирвала синій пакетик у нього з рук, і він швидко поклав подарунок у бардачок. При цьому, його рука наштовхнулася на перуку, про яку він майже забув. Він прикрив її синім пакунком, сподіваючись, що ніхто її не побачив.

— Ти не хочеш розпакувати? — запитала Шарлі.

— Згодом, — відповів він.

Потім він обійшов машину і відкинув запасне сидіння. Вигляд воно мало не надто комфортний, і Пауль, якому минулої ночі пропонувалося пасажирське сидіння, був, схоже, не в захваті від перспективи мандрувати у таких умовах, хоча сам він стверджував протилежне.

— Без проблем, — запевняв він. — Якщо тільки мені не треба буде тримати собаку на колінах.

Але Шарлі не погодилася.

— Ми не можемо так їхати АФУСом, тут буде сильний протяг! Ми поїдемо потягом, — постановила вона, — залізнична станція Вітцлебен практично тут за рогом, ми дістанемося так само швидко.

З чверть години вони вийшли з поїзда на станції Ванзеє.

— Ми можемо поїхати до «Нікольскоє» автобусом, — запропонувала Шарлі, — або піти пішки. Але це десь чотири чи п’ять кілометрів.

— Ми хотіли піти погуляти, — нагадав Рат. — І собаці потрібні фізичні вправи.

— А можна я поведу Кірі?

Шарлі було дозволено.

Вони обрали шлях через модний заміський район на березі Вансі і були вражені.

— Які будинки! — дивувався Пауль. — Один помпезніший за інший.

— Такі споруди не називають будинками, — зауважив Рат, — це вілли, або маєтки.

— Треба мати гроші, — просторікував Пауль, — і тоді можна оселитися на віллі чи у маєтку, а не на антресолі в кварталі Аґнеси.

— Я думаю, якби у мене були гроші, я однаково залишилась би у Моабіті, — заявила Шарлі.

Рат нічого не сказав. На протилежному березі він бачив центральну вежу й башточки особняка Маркарда. Навіть у такий сонячний день, як сьогодні, будівля видавалася похмурою. Якби випало обирати, він би радше залишився мешкати на березі Луїзенуфера, ніж переселятися сюди. Чи оселився б у Моабіті, з Шарлі. Ще краще.

Зрештою район вілл закінчився, і вони зайшли в ліс. Через деякий час стежка привела їх до берега, і вони, простуючи ним, насолоджувалися розкішними краєвидами озера, на якому перші човнярі ремонтували свої іржаві судна.

— Там Павичий острів, — показала Шарлі, — улюблений острів королеви Луїзи.

— Ти добре знаєш ці місця…

— Батько дуже часто ходив сюди зі мною, — пояснила вона, — йому тут дуже подобається. Отам можна сісти на пором, але я думаю, ми прогуляємося ще трішки, і потрапимо до «Нікольскоє».

Вони ще деякий час ішли вздовж озера, постійно маючи перед собою краєвид з Павичим островом, а потім раптом ліворуч, просто посеред лісу, виросла церква, а тоді вони опинилися перед темним російським зрубом, що сидів на невеличкому пагорбі над озером.

— «Нікольскоє», — сказав Шарлі.

— Прекрасно, — відгукнувся Рат.

— Не думав, що ми зайшли так далеко на схід, — пожартував Пауль.

У зрубі містився ресторан, а його тераса виходила на озеро. Орендодавець оптимістично виставив перші столи й парасолі, а відвідувачі залюбки прийняли пропозицію. Вони марно намагалися знайти місце самотужки, але кельнер упевнено повів їх до маленького хиткого столу.

— Тут хоч розмовляють німецькою? — запитав Пауль.

— Ти можеш застосувати свої знання з російської, якщо захочеш, — відважив Рат.

— Першим корчмарем справді був росіянин, — сказала Шарлі, — Іван Бочков, королівський кучер. Коли у тисячу вісімсот двадцятому зруб добудували, він став наглядачем. У перші роки король приїжджав сюди на чай, але потроху зруб став популярним місцем. І, звісно, Бочков частував гостей, навіть акомпанував танцям — він був пристойним піаністом. Король заборонив це, коли дізнався, але Бочков продовжував таємно — «Нікольскоє» було аж надто популярним. Ось так тут почалося. Не дуже типовий заміський ресторан.

Як на те, кельнер, який незабаром підійшов до їхнього столу, справляв враження аж ніяк не росіянина, а типового берлінця.

— Солянка закінчилася, — перервав він Рата, який намагався замовити щось відповідне місцю.

Кельнер порадив їм, натомість, Віденський шніцель, і, за браком розумних альтернатив, усі троє пристали на рекомендацію.

— Може, тут гастрономія досі незаконна? — прошепотів Пауль.

— Не виключено. Принаймні, кельнер, схоже, не так давно звільнився з в’язниці.

— Ласкаво просимо до Берліна, — зіронізував Рат.

— Зважай! Ти сидиш за одним столом із берлінкою!

— Винятки підтверджують правило.

Прийшов кельнер з напоями. В усякому разі, він любив тварин — поставив перед собакою мисочку з водою.

Пауль обрав вино, і воно справді було добре.

— Отже, ви винний комівояжер? — запитала Шарлі.

— Не зовсім. У мене своя винарня. Просто ми хочемо розширитися. Принести у столицю трохи більше якісного рейнського вина. — Пауль підняв келих. — Тепер, коли ми нарешті маємо належне знаряддя, як вважаєте, чи не час нам покласти край цьому «виканню»? Бо мене це геть спантеличує: ще трохи, і я почну до Ґереона звертатися на «ви», хоча між нами ніколи такого не було. Отже, мене звати Пауль.

— Шарлотта.

Вони цокнулися келихами, і Пауль поцілував Шарлі у праву і ліву щоку.

— Попри те, що ми на «ти», я теж можу з тобою цокнутися, — сказав Рат.

— Навіщо? Ти хочеш перейти зі мною на «ви»? — запитав Пауль.

Шарлі засміялася, і Рат усвідомив, що він ревнує до друга, ніби Пауль щойно вкрав у нього той її сміх. Йому пригадалося, як вони, свого часу, змагалися за прихильність однієї жінки і як це мало не зруйнувало їхню дружбу. Тоді вони присягалися ніколи більше такого не допускати — їхня дружба має бути важливішою, ніж будь-яка історія з жінкою.

Але Шарлі була не просто історією з жінкою.

Він почув своє ім’я і второпав, що Пауль і Шарлі розмовляють про нього.

— Як ви, насправді, познайомилися? — питала Шарлі.

— У школі. Я прийшов новачком у їхній клас, мої батьки переїхали з Нойвіда. Тому я не знав там жодної собаки. А Ґереон ще кинув мокру губку мені на голову, коли вчитель не бачив.

— Як це?

— Єдине вільне місце було поруч зі мною, а я не хотів, щоб новачок там сідав, — вступив Рат. — А інші захотіли, щоб він дістав мокру губку на голову. Вони передавали її з першого ряду, аж доки вона не потрапила до мене. Губка була реально мокрою. Насправді, ми планували підкласти її вчителеві, зануді, щоб він на неї сів. Але тут прийшов новачок…

— І що?

Рат знизав плечима.

— Пауль взагалі не зреагував. Крейдяний розчин стікав йому по обличчю, а він спокійно шукав своє місце. Те, що поруч зі мною.

— Потім ми доволі гостро це обговорили, під час великої перерви. І відтоді стали друзями.

— У мене розпухла губа, а у тебе — синець під оком. Чи навпаки?

— Не пам’ятаю, — зізнався Пауль. — Але факт, що це нас з’єднало навіки. Такі речі дуже єднають.

— Серйозно? — засміялася Шарлі. — Я сподіваюся, вам не доведеться битися щопівроку, щоб оновити свою дружбу!

— Ми так часто не бачимося.

— Як може таке спасти на думку? Кинути мокру губку новачкові на голову?

— Ґереон завжди був трохи жорстким, — сказав Пауль. — Він тобі не розповідав, як він колись зірвав недільну месу святого Бруно? І це у священному Кельні!

Це вже не був невинний анекдот, це було випробування. Пауль хотів визначити, наскільки все серйозно між Ратом і Шарлі. Дуже серйозно, друже, дуже серйозно! Ти незабаром у цьому переконаєшся!

— А що там було? — зацікавилася Шарлі.

— Насправді, нічого аж такого. — Рат закурив цигарку, перш ніж розповідати історію. — Ми з братом напхали гашиш у кадила.

— Гашиш?

— З поліційного рейду. Гашиш конфіскували у якогось бідного художника, а батько приніс його додому і розклав на столі. Щоб застерегти нас, чи щось на кшталт.

— А ти його поцупив?

— Не я, мій брат.

— Ти ніколи не згадував про свого брата.

— Северин. На чотири роки старший за мене. Мешкає у Штатах уже цілу вічність. Та вихватка була більше його авторства, ніж мого. Але я допомагав йому: я був міністрантом, і відчинив для нього ризницю незадовго до меси.

— Здуріти! І що сталося?

— Ми кадили впродовж меси, а пастор Ліпперт говорив дедалі химерніші речі. Проте ніхто на те особливо не зважав, бо він завжди прорікав щось дивне.

— Але того разу він безнастанно хихотів, а цього, зазвичай, у нього не бувало, — заперечив Пауль.

— Ні, але це, ймовірно, теж не привернуло б уваги. Ніхто, принаймні, не зважав, доки Науйокс не зомлів.

— Хто?

— Інший служка при вівтарі. Оскільки ми кадили, на нас припало найбільше диму. Мені теж було зле, треба визнати. Спершу, наче, сміх розбирав, а потім стало зле. Але я не зомлів.

— То вас злапали через Науйокса?

— Батько зрозумів, що сталося, коли виявив, що гашиш зник. А на додачу, хтось нібито бачив, як Северин виходив із ризниці ззаду.

— А ти?

— Батько досі не знає, що я був причетний. І не повинен був дізнатися. Северин нічого про нас не виказав. Хоча вони знали, що у нього мав бути спільник. Але він ані слова не виронив.

Рат згадав, який тиск чинили тоді на його брата. Через одну дурну вихватку. Тоді його відправили до тієї школи-інтернату, і там, мабуть, йому велося дуже кепсько, бо він ніколи нічого про той час не говорив. Щойно закінчив ту школу, він забрався якнайдалі від Кельна, від родини, від свого минулого, від усього.

— Северинові тяжко перепало за ті пустощі, — завершив він розповідь. — Він виїхав до Америки навесні 1914 року, перед початком війни. Йому тоді тільки-но виповнилося дев’ятнадцять.

— О Боже, яка неймовірна історія. Але ж це жахливо! Виходить, підліткова витівка загнала твого брата аж в Америку?

Рат знизав плечима.

— То була не єдина причина. Але без тієї дурної вихватки, у його житті, напевне, все було б інакше.

— А у твоєму?

— Мабуть, теж. Мене неабияк збурило те, що вони заподіяли Северину. Якби вони спіймали мене, то було б, либонь, іще гірше.

Він загасив цигарку.

— До речі, Пауль — єдиний, хто знає правду, — сказав він нарешті. — А тепер ще ти.

— Ласкаво просимо до клубу ініційованих, — сказав Пауль, але на цей дотеп Шарлі вже не сміялася.

Кельнер подав шніцелі, і вони мовчки взялися до їжі.

Розповідь знищила невимушену атмосферу подорожі. Рат нишком подивився на Пауля. Навіщо той зараз витягнув на світ божий ту стару історію? Зрозуміло, він хотів знати, наскільки Рат готовий відкритися Шарлі, тобто — що вона для нього значить. Та все одно, навіщо? Він міг просто запитати у нього. Щоправда, вони майже ніколи не говорили про своїх жінок. Учора ввечері Рат сказав тільки, що у нього побачення і він хоче поїхати з дівчиною за місто.

Пауль їв швидше, ніж зазвичай, і першим упорався зі своїм шніцелем. Він замовив іще вина для всіх і попросив рахунок.

Вино прибуло, коли Рат і Шарлі закінчили їсти. Кельнер поклав рахунок на стіл.

— Я частую, — заявив Пауль. — На знак подяки за запрошення і приємний день.

— Припиняй, — запротестував Рат. — Вчора ти вже сплатив рахунок.

— Якщо я хочу сплатити, я маю таке право.

— Панство хоче спершу стрілятись на дуелі, чи я можу таки отримати гроші? — поцікавився кельнер.

Рат дістав свій гаманець і вклав кельнерові у долоню тридцять марок.

— Так буде правильно, — сказав він.

Пауль додав іще п’ять.

Кельнер уклонився.

— Приємного дня, панове.

До станції Ванзеє вони вирішили повернутися автобусом.

Пауль раптом поспішив попрощатися з ними.

— Вибачайте, якщо я зараз вас покину, — сказав він, — але я думаю, що сьогодні таки прогуляюся трохи Берліном. Не так часто трапляється відвідати столицю імператорів.

Вони попрощалися на пероні, і він сів на поїзд до Потсдамерплац.

— Приємно було з тобою познайомитися, — сказав він Шарлі. — І дякую за приємний день.

— Це була тільки половина дня, — сказала вона.

Ванзейський потяг уже вкочувався на станцію, коли він прощався з Ратом.

— Ти такої більше не знайдеш, — прошепотів Пауль другу, швидко обійнявши його, — Тримай її міцно.

Тоді Пауль стрибнув у вагон.

— Може, ще якось побачимося, — гукнув він з дверей, що вже зачинялися.

Кірі гавкала на поїзд, що рушав. Рат подивився на Шарлі. Доволі квапливе прощання; вона, здавалося, теж відчуває це. Він знизав плечима.

— Це Пауль. Не завжди просто його зрозуміти.

— Таке скажеш! Я думаю, що він просто хотів виявити делікатність і дати нам спокій.

— А тепер, що? Повернемося назад — і знов на Павичий острів?

— Іншим разом. — Вона вказала на станційний годинник. — Уже четверта. Я думаю, ми повернемося до твоєї машини.

— А що ми робимо з рештою дня?

— У мене є ідея, — сказала вона, притулившись до нього.

— До мене чи до тебе?

Вона всміхнулася йому.

— До тебе, — і її вуста наблизилися до його рота.

Він заплющив очі і поцілував її, але в цю мить Кірі знову почала дзявкати. Рат підняв голову — їхній поїзд в’їжджав на станцію.

42

Він передбачав, що день закінчиться на Луїзенуфер, тому завбачливо поприбирав: його квартира не повинна була аж надто чітко виказувати, що в ній мешкає самотній чоловік. Він відніс усі порожні пляшки з-під пива до підвалу, вимив брудний посуд і, перш за все, поставив пляшку коньяку в шафу. Тепер він знову їх вийняв її, разом із двома склянками. Потім ставив на стіл чисту попільничку, а перед тим як наливати коньяк по склянках, поставив платівку.

— Приємно, — сказала Шарлі, — коли обслуговує чоловік!

— Це частина спеціального недільного сервісу.

— То це тільки по неділях?

Він стенув плечима:

— Почастуймося!

Вони цокнулись на здоров’я.

Кірі куняла, згорнувшись під журнальним столиком. Вона вперто ігнорувала собаче ліжечко, що Рат з любов’ю їй приготував. Він також приготував їй вечерю. Та щойно Рат вийшов з кухні і зачинив за собою двері, тварина, замість залишатися, де їй належало, після того, як вона, з рекордною швидкістю, ум’яла повну мисочку собачої їжі, знову влаштувала традиційну виставу, з гавкотом, дряпанням дверей і скімлінням. У Рата не було іншого вибору, як знову її випустити. Задоволена Кірі зайшла з ними у вітальню і згорнулася під столом.

— То це ти виховуєш собаку чи вона тебе виховує? — запитала Шарлі.

— Кірі належить кінозірці, тому вона може дозволити собі погані манери.

Вони деякий час просто сиділи у вітальні, слухаючи музику. Рат поставив щось повільне, блюз. Бессі Сміт співала, Луї Армстронґ грав на сурмі.

— Ми хочемо потанцювати? — запитала Шарлі.

Рат не відповів. Він підвівся, простягнув праву руку і підвів Шарлі з крісла. Пригорнувшись одне до одного, вони віддалися м’якій ритмічній музиці.

Він дочекався останнього акорду, потім взяв її за підборіддя і поцілував довгим цілунком.

Жорстокий гавкіт вирвав його з мрій. Кірі стояла перед ними і гавкала на них сердито, майже люто.

— Я не можу в це повірити, — сказав Рат, — але це не може також бути збігом обставин! Щоразу, коли ми цілуємося, собака гавкає. Вийди, Кірі! На вихід. Геть!

Кірі скулилася і знову лягла.

Шарлі засміялася.

— Я насправді вважаю, що вона ревнує. Вона заперечує проти того, щоб ти мене цілував.

— Тоді вона має йти до свого кошика.

— Це не спрацює. Ти сам знаєш, що вона влаштовує, коли ти її зачиняєш.

— Тоді у мене інша ідея! Нехай вона володіє цілою квартирою, але спальня буде нашою.

Ідея виявилася правильною. Кірі здавалася задоволеною — не протестувала ні гавканням, ні поваленням меблів, ні збиванням вазонів із квітами.

Нарешті вони могли поцілуватися. Відчувати її тіло, її запах — все це надзвичайно хвилювало його. Цілуючись, вони роздягали одне одного. Тоді втратили рівновагу і впали на ліжко. Рат цілував її струнку шию і потихеньку спускався нижче…

Потім задзвонив телефон і Кірі знову почала гавкати.

Рат намагалася ігнорувати дзвінок, але телефон не вгавав, і Кірі теж.

Шарлі почала сміятися.

— Чим я завинив, що доля так жорстоко мене карає, — нарікав Ґереон, встаючи з ліжка.

Він вийшов у вітальню в самих трусах.

Кірі стояла перед телефонним столом і гавкала на апарат, що істерично дзвонив. Рат зняв слухавку, і собака вгамувалася, щойно припинилися дзвінки.

Телефонував Ланґе.

— Шефе! Нарешті я до вас додзвонився!

— Що сталося?

— Ви мали слушність!

— Щодо чого?

— Щодо кінотеатрів! У нас труп! «Космос» у Вайсензеє. Напевне, Фастре.

Холера!

— Хтось уже туди виїхав?

— Усі. Ви єдиний, кого ще бракує. Я подумав, треба вам повідомити, адже це була ваша ідея…

— Гаразд, я виїжджаю.

Кірі слідувала за ним у спальню.

— Що там? — запитала Шарлі.

Рат потягнувся по штанами.

— Замок.

Йому не було потреби говорити більше, вона зрозуміла і теж одягнулася.

— Ти хочеш, щоб я поїхала з тобою? — запитала вона.

Він похитав головою.

— Радше ні. Колеги побачать нас разом — знову почнуться розмови.

— Та власне. Надто тепер, коли я, фактично, не працюю у Замку.

— Ти не хочеш просто лишитися тут? Ти могла б вийти на прогулянку з Кірі… Було б добре, якби ти трохи подбала про неї. — Він зробив паузу. — Ймовірно, то її хазяйка, чиє тіло ми знайшли.

— Лишенько, бідна тварина.

— Я намагатимусь повернутись додому якомога швидше. Ти могла б заночувати у мене.

Кірі схилила голову набік, і Шарлі вже не могла відмовити.

Коли Рат приїхав на Антонплац, справді всі вже були на місці. Автомобіль криміналістів був припаркований акурат за спецмашиною вбивчого, а кремового кольору «Горьх», останній у вервечці, здається, належав доктору Картгаузу, молодшому колезі доктора Шварца. Жоден шупо не охороняв головний вхід, який, утім, був загороджений переносними ґратами. «Космос», один із кількох кінотеатрів поблизу Антонплац, лишався єдиним, чиї неонові вогні не світилися о цій порі. Андреас Ланґе чекав під темними літерами. Детектив був схожий на молодика, який умовився з дівчиною піти в кіно, і ніяк не хоче визнавати, що вона його надурила, хоча кінотеатр уже зачинений.

— Добрий вечір, пане комісаре, — привітався він. — Треба заходити через двір.

Вони лише зустріли єдиного шупо на бетонних сходах, які вели до заднього входу в кінотеатр. Чолов’ягу в однострої не було видно з вулиці — металеві ворота захищали двір від зовнішнього світу, все дуже непомітно.

Повний масштаб поліційної операції робився наочним лише всередині кінотеатру. Всюди сновигали криміналісти, шукаючи слідів. Працівники 271-го відділку, які виявили тіло, просто стояли наче вкопані.

Цього разу вона була на сцені: перед екраном, білявий ангел у білій вечірній сукні, оздобленій сріблястими блискітками. Блимнув яскраво фото спалах, і Рат упізнав Райнгольда Ґрефа за фотоапаратом. Він привітально помахав своєму старому партнерові. Бульдог Бьом розмовляв з одним із шуцполіцаїв і цивільним. Старший комісар на мить перервався, помітивши Рата, але тут-таки повернувся до розмови. Йому не до шмиги було, що Фастре знайшлася у вигляді трупа у кінотеатрі. А ще менше його тішило, ймовірно, те, що сталося це у результаті пошуку, який він не схвалював.

Судмедексперт біля тіла нетерпляче переступав з ноги на ногу.

— Якщо не хочете мати проблем з Бьомом, — порадив Рат Ланґе, — скажіть йому, що не змогли повідомити мені вчора про його рішення. Ви нічого не знали про мій дзвінок щодо розшуку.

— Я сказав Бьому правду. Зрештою, я думаю, ви вчора обрали правильний шлях. Принаймні, так ми знайшли тіло Фастре.

— Приємно, що ви мене підтримуєте. А напевне відомо, що це вона?

— Ми не знайшли жодних документів, і її ще не упізнано офіційно, але насправді немає жодних сумнівів. Вона подібна до свого образу на афішах.

Рат підійшов ближче і зрозумів, що мав на увазі Ланґе. Жанет Фастре геть не була схожа на труп: її обличчя було ретельно загримоване, очі дивляться на стелю зали не як мертві, а скоріше як у людини в стані гіпнозу.

— Можете братися до своєї роботи, докторе, — звернувся Бьом до Картгауза, який відтак перестав тупцяти на місці. — Ми вже маємо всі необхідні світлини.

— Добрий вечір, панове, — ввічливо привітався Рат, але Бьом проігнорував його.

— Добрий, Рате, — відгукнувся натомість Картгауз. — Чи не готується Інспекція А до корпоративної екскурсії цього вечора? Ми давно вже не мали такого серйозного виїзду на місце злочину.

Медексперт не став пояснювати, що він має на увазі, а одразу пригнувся над тілом. Його слова однак стали зрозумілими Ратові, коли з темряви кінозали вийшла імпозантна постать і піднялася сходами на сцену.

Ернст Ґеннат!

Ґреф не помилявся: Будда справді повернувся у Берлін. І навіть особисто виїхав на місце злочину, що траплялося раз на ювілейний рік.

— Пане комісаре, — першим озвався Ґеннат до Рата, побачивши його, — настав час. Я чув, це вам ми завдячуємо цим відкриттям.

— Я б сказав, пане раднику, пошуковці зробили гарну роботу.

— Вскочили ми у халепу, — вів далі Ґеннат, — бо зараз, фактично, маємо у столиці серійного вбивцю, хотіли ми цього чи ні. Суворе інформаційне блокування, застосоване колегою Бьомом, наразі зберігається. Доки ми самі не знаємо, що тут достоту відбувається, ми не повинні лякати людей. Отже: ні слова для преси!

— Здається, хтось спеціалізується на кіноактрисах; чи не варто бодай їх застерегти?

— Це одне з тих питань, яке ми уточнимо завтра на ранковій нараді. Якщо я правильно оцінюю становище, поспішати не варто. Вівіан Франк востаннє бачили восьмого лютого, і мабуть, її вбили не набагато пізніше. А пані Фастре загинула кілька днів тому. Скидається на те, що наш зловмисник не шкодує часу на приготування. Між двома злочинами минуло близько місяця.

— Якщо за цей час не було іншої жертви, яку ми ще не знайшли…

— Не напитуй лихо! Адже ви перевірили всі випадки зниклих жінок?

— Так, усе порівняли. Фастре була першою зниклою актрисою за останні роки.

— Тоді, мабуть, мине якийсь час до наступної, — Ґеннат задумливо глянув на тіло. — Як гадаєте, навіщо він убиває? Сексуальний маніяк?

Рат знизав плечима.

— На тілі Франк не знайдено слідів, які б на це вказували.

— Їх іноді важко спостерегти на етапі розкладу. Тому нам пощастило, що маємо таке добре збережене тіло. Я з нетерпінням чекаю висновків доктора Картгауза.

Рат обернувся і глянув на Бьома. Той відпустив шупо і говорив тепер лише з цивільним — напевне, чоловіком, який впустив поліцію.

Ґеннат підійшов до медексперта. Доктор Картгауз уже перевернув тіло.

— Як вона померла? — запитав Будда.

Картгауз стенув плечима.

— Я не бачу слідів жодних зовнішніх впливів.

— Немає місця проколу? Від ін’єкції? — запитав Рат.

— Кілька, але малопомітні — напевне, підшкірні. Звідки ви знаєте?

— Вівіан Франк, — сказала Рат, звертаючись більше до Ґенната, ніж до Картгауза, — доктор Шварц теж знайшов на ній слід від ін’єкції. Можливо, ін’єкція отрути.

Бьом теж підійшов до них, але так само не дивився на Рата. Ґеннат, здається, помітив це, але нічого не сказав.

— Ви можете сказати, від чого вона померла? — запитав він лікаря.

Картгауз знизав плечима.

— На перший погляд, я б сказав, природна смерть. Подивимось, чи ми зможемо виявити сліди отруєння при розтині. — Він показав на янголоподібне мертве тіло.

— Єдине, що я зараз можу стверджувати напевно, це тільки те, що тіло вимили.

— Ви це серйозно? — здивувався Ґеннат.

Картгауз кивнув.

— Зазвичай, трупи пахнуть не дуже приємно, і не тільки через гниття — у момент смерті виходять з ладу сфінктери… але в цьому випадку жодних екскрементів, усе чисто. Я навіть думаю, що труп напахчили парфумами, перше ніж сюди його перевезти.

— Те саме з тілом Франк?

Ґеннат поставив це питання, звертаючись одночасно до Рата і до Бьома. Рат поступився словом старшому за званням колезі.

— Вона була загримована. Але чи її вимили? — знизав важкими плечима Бьом. — Я не знаю. Шварц про це нічого не сказав, ані криміналісти. У будь-якому разі, коли ми її знайшли, Франк напевно вже не надто пахнула! Вона була мертва вже кілька тижнів.

Ґеннат кивнув.

— А скільки часу, як ця жінка померла?

Питання було адресоване докторові.

Картгауз на мить замислився.

— Я б сказав, не більше десяти годин.

— Ви знайомі з протоколом ростину Франк? — запитав у нього Рат.

— А що?

— Нам важливо знати подібності й відмінності цих двох смертей.

— Я завтра перегляну протокол, перше ніж починати розтин.

— Ви можете зараз сказати, у якому стані її голосові зв’язки?

— Ні, — похитав головою Картгауз. — Я мав би для цього їх розкрити. Але тут я цього не робитиму. Вам треба виявити трохи терпіння.

Коли Рат повернувся додому, набагато пізніше, ніж очікувалося, Кірі вже спала — але не Шарлі. Коли Ґереон увійшов, вона сиділа у вітальні з келихом червоного вина і гортала книгу з кримінального права.

Він поцілував її.

— Дякую, що подбала про малечу. Для неї було б шоком побачити мертвою свою господиню.

— Отже, це справді вона.

Рат кивнув. Перед тим, як сісти поруч з нею, він дістав з шафи і налив собі червоного вина і закурив. Шарлі цікаво було знати все і детально, тож він розповів. Єдине, що він обминув — це те, що він знову перетнувся з Бьомом.

— Ти маєш на увазі, що у неї теж видалені голосові зв’язки?

Рат кивнув.

— Я майже впевнений.

— І що це може означати?

— Я не знаю. У випадку з Франк я ще думав, що хтось намагався тим шокувати Оппенберґа. Але тепер ця теорія вже не чинна, коли у нас є друга мертва актриса, яка не має нічого спільного з Оппенберґом.

— Голос — це, так би мовити, інструмент кожної актриси. Якщо ти забереш у неї голос, ти забереш у неї все.

— Якщо тільки вона не знімається у німому кіно, — докинув Рат, і Шарлі уважно глянула на нього: їй не сподобалася така цинічна заувага.

— Вибач, — сказав він. — Питання лише в тому, чому він тоді їх убиває. Або навпаки: навіщо він видаляє їм голосові зв’язки, якщо потім убиває? Який тоді це має сенс?

— У цьому має бути символічне значення, — сказав Шарлі. — Він намагається щось нам сказати. Так само, як те, що тіла знаходяться у старих кінотеатрах, має щось означати.

Рат кивнув.

— Можливо. Як ти думаєш, він дає нам підказки щодо своєї особистості? Думаєш, він хоче, щоб його упіймали?

— Я не знаю. Але це справжні вистави. І він хоче щось ними показати.

— Він, як видається, не є сексуальним маніяком.

Щось прочапало коридором, Кірі просунула сонну чорну голову у двері. Потім увійшла і згорнулася біля ніг Рата.

— Що тепер буде з собакою? — запитала Шарлі.

Рат знизав плечима:

— Хтось тепер її успадкує.

— Але ти не віддаси її до притулку?

— Найперше, вона залишиться у мене.

Вона пила вино і позіхала.

— Я втомилася, — повідомила вона, підводячись.

— Моє ліжко тобі на прислугу.

— А ти спатимеш на дивані?

— Ти знаєш, у мене дуже велике ліжко.

— І жодних прихованих мотивів.

З найсерйознішим виглядом, Рат показав на мигах «Присягаюся!».

Шарлі всміхнулася.

— Я не жартую, — сказала вона. — Мені завтра вранці треба рано вийти. І я смертельно втомлена.

— Я теж.

Він підвівся, обійняв й усміхнувся їй. Потім він обережно куснув її під горло, і став опускатися вустами по її стрункій шиї.

— Ні, — сказала вона, але не перешкоджала йому і тихо зітхнула.

Він узяв її за підборіддя і подивився на неї: вона заплющила очі, її вуста були злегка розтулені. Ґереон теж заплющив очі.

Та щойно його губи торкнулися її вуст, Кірі знову почала дзявкати.

Гавкіт Кірі й сміх Шарлі розпорошили еротику моменту.

Вони змушені були знову замкнутися від собаки. Кірі протестувала коротким гавкотом, але скоро втихомирилася.

Шарлі пішла у ванну кімнату, а Рат випив келих вина під м’які звуки блюзу у виконанні Луї Армстронґа.

У середині композиції він закуняв, і його розбудив вигук Шарлі:

— Ванна вільна!

Він допив останній ковток вина, вимкнув грамофон і пішов до ванної.

Коли він зайшов у спальню, Шарлі вже спала. Як вона лежала! Він милувався на її профіль на подушці, обриси тіла під ковдрою, груди, що злегка піднімалися і м’яко опадали. Рат мав найхтивіші наміри, коли заповзав до неї під ковдру, але був надміру втомлений. Він притулився до неї, вдихнув аромат її теплого тіла, і хоча відчував, як сильно вона його хвилює, негайно заснув.

## Понеділок. 10 березня 1930 року

43

Обличчя мертвої жінки дивилося на нього, велетенське, як небо. Ґереон так злякався, що мимоволі натиснув на гальма. Кірі зісковзнула з пасажирського сидіння додолу і загавкала. Таксі сердито посурмило йому, об’їжджаючи.

Під обличчям бігли літери «Буря кохання», а все тло розтинав величезний спалах блискавки. «Останній фільм славетної Бетті Вінтер. Незабаром у кінотеатрах».

Гігантський плакат покривав усю площу риштувань на Моріцплац. Рат повернув праворуч і вийшов з машини, щоб оглянути рекламу фільму в її повному розмірі.

Неймовірно! Може, Белман з’їхав з глузду? Чи навпаки, виявив особливо витончену хитрість. І непорядність. Слідча група Вінтер надміру зосередилася на розшуку Кремпіна і цілковито знехтувала перевіркою продюсерів. Чому Ґреф його не слухав? Адже від самого початку було зрозуміло, що Белман заробляє капітал на смерті своєї зірки.

Рат повернувся до машини, на що Кірі відреагувала гавкотом, несамовито метляючи хвостом, і рушив далі. Дорогою до Алекса він проминув іще два велетенських плакати, з яких Бетті Вінтер сумовито дивилася на ранкове місто.

Він відчував жагу до дії, яку ще й посилювала весняна погода. Вперше за тривалий час він по-справжньому добре виспався. На жаль, коли він сьогодні вранці прокинувся, Шарлі вже не було у ліжку — він чув тільки, як грюкнули двері квартири. Подушки ще зберігали її пахощі, і він вбирав їх якусь хвилину, перше ніж встати. Зайшовши на кухню, він побачив, що Шарлі навіть дала щось поїсти собаці. І кава вже заварена. Вона залишила йому кілька слів на аркушику, який він сховав у кишеню піджака:

«Я тобі казала, соньку, що маю рано вийти!

Сподіваюсь, ми скоро побачимося. Ш.».

Навіть записка пахла нею. Принаймні, він так собі уявляв, і саме тому зберіг її.

В Замку, піднімаючись сходами, він вітав усіх, кого знав і кого не знав. Кірі, бадьоро натягуючи шворку, робила свій внесок у те, щоб він цього ранку зустрічав лише доброзичливі обличчя.

До себе в кабінет він зайшов точно о пів на дев’яту. Еріка Фосс уже знала, чиє тіло вони вчора знайшли.

— Ой, бідне ти дитя, — схилилась вона до Кірі. — Лишилося ти без мамусі!

— Тут вітаються тільки з собаками? — запитав Рат, вішаючи свого капелюха на гачок.

— Вибачте, пане комісаре. Але ж бідна тварина! Хто тепер про неї подбає?

— Поки що ми, — постановив Рат. — Це означає: конкретно зараз — ви. Принесіть мисочку води. І, можливо, ви зможете трохи прогулятися з нею. Собаці потрібна фізична активність.

— Залюбки, пане комісаре. Бідолашна Кірі! Навіть не знаєш, яка ти сирота.

Кірі перебувала у доброму гуморі. Вона радісно похлебтала води, якої їй налила Еріка Фосс.

Рат, знаючи, що собака у турботливих руках його секретарки, зачинився у себе, щоб ознайомитися з суботніми протоколами. Телефонні опитування дали небагато інформації. Останньою людиною, яка бачила Жанет Фастре живою, був, очевидно, консьєрж її будинку. Стиль її життя, насправді, здавався доволі відлюдним, нетиповим для актриси. Принаймні, розкрилася загадка її імені: справжнє прізвище Жанет було Вангейлен, але вона взяла дівоче прізвище матері за артистичний псевдонім.

Перше, ніж іти на ранкову нараду, Рат навідався до паспортного бюро і швидко знайшов те, що шукав: повне ім’я Ґерті насправді було Ґертруда. Ґертруда Гаґедорн. Інших Ґерті Гаґедорн у Берліні не було, принаймні — жодної жінки. Адреса дійсно була у районі Штеттинського вокзалу: Бернауерштрасе, 110. Це мала бути подруга Антона Шмідера. Рат записав адресу і рушив на нараду. Коли він увійшов до невеликої конференц зали, Ґеннат уже сидів на подіумі, переглядаючи файли.

— Доброго ранку, пане раднику!

Ґеннат відповів нерозбірливим бурчанням, не бажаючи відриватися від читання. Рат знайшов вільне місце, тим часом як до зали заходило дедалі більше слідчих Інспекції А.

Прибув нарешті також Бьом, а одразу за ним — рука досі на черезплічнику — Франк Бреннер.

Стривай лишень, подумав Рат, я з тобою ще не поквитався!

Бреннер, здається, подумав щось подібне, і, сідаючи, скинув на Рата ворожим оком. Колеги довкола почали перешіптуватися. Ланґе з’явився останнім і сів поруч із Ратом.

Гомін у залі стихнув лише, коли Бьом зійшов на кафедру.

— Шановні колеги, — почав старший комісар, — сьогодні, перш ніж розпочати, дозвольте привітати кримінального радника Ґенната. З сьогоднішнього дня він бере на себе керівництво Інспекцією з розслідування вбивств.

Найкраща новина з усього, що останнім часом оголошував Бьом.

Ґеннат підвівся, а колеги на знак поваги барабанили кулаками по столах і стільцях.

— Доброго ранку, панове, — привітав їх Будда. — Приємно знову бути з вами.

Він прочистив горло і повів далі:

— Декого з присутніх я також бачив учора у Вайсензеє. Неймовірна річ: відкриття тіла на привітання нашої групи з поверненням. Що ж, за мить ми про це поговоримо. Я чимшвидше ознайомлюся з іншими випадками вбивств, розслідування яких тривають. Старший комісаре Бьом, просто зробіть вигляд, що мене тут немає.

— Це не так просто, пане раднику.

По-справжньому огрядний Будда, здається, не образився ні на слова Бьома, ні на доброзичливий сміх, який вони спричинили. Він незворушно і уважно слухав усе, що старший комісар — цілковито ігноруючи побажання свого шефа — викладав у спеціально заради Ґенната узагальненому вигляді стосовно подій останнього тижня, від смертей Вінтер і Франка до вражаючої смерті Кремпіна. Стало зрозуміло, зокрема, що Бьом трактував падіння з вежі як самогубство здебільшого з огляду на зовнішній чинник: пресі випадок подавався саме як самогубство. Принаймні доти, доки преса не знала, хто саме загинув. У будь-якому разі цікаво, що старший комісар теж не виключав, що Кремпіну «допомогли». Бьом представив колегам роботу поліційного художника. Похмуре, насуплене обличчя.

— Цю особу люди бачили біля Радіовежі, — пояснив Бульдог. — Він одним із перших підійшов до тіла, спільно із журналістом… — Бьом заглянув у свій блокнот, — … Бертольдом Вайнертом. Річ у тім, що на нього звернули увагу кілька свідків. Він поводився дивно, хоча, можливо, для цього існує яке-небудь просте пояснення. На жаль, нам досі не пощастило ідентифікувати цю особу. Той Вайнерт теж його не знав.

— Він схожий на комісара Рата, — сказав хтось, і всі зареготали.

Деякі з колег обернулися до Рата, який теж намагався сміятися.

— Не думаю, що це аж так кумедно! — озвався Ланґе гучним і твердим голосом.

Усі замовкли, слухаючи його.

— Вибачте, що виступаю з цим коментарем, але я вважаю не смішним, а скоріше сумним, коли всі портрети, які створює цей художник, нагадують когось із колег! У випадку з Франк, ми теж запросили художника, щоб змоделювати портрет підозрюваного. Результат — картина, яку моя мама могла б повісити у своєму салоні, з огляду на вражаючу подібність до її сина. З усією повагою, але я вважаю, що ефективність цих портретів обмежена. Ми маємо спиратись на словесний профіль і відмовитися від малювання. Інакше, належало б заарештувати колегу Рата і мене як імовірних підозрюваних у двох убивствах.

— Гм, можливо, ви маєте слушність у цьому конкретному випадку, — розважив Ґеннат, — але тоді справа залежить від художника, а не від методу як такого. Я вважаю, що мальований портрет дає більший резонанс, ніж словесний опис людини. Але у нашому випадку цей аргумент не є чинним. Якщо ми хочемо тимчасово стримати розголос, ми не можемо опублікувати профіль, ні мальований, ні словесний. Будь ласка, продовжуйте, Бьоме.

— Коли вже колега Ланґе взяв слово, — сказав Бьом, — то він також може повідомити про те, що він і його колега Рат дізналися про Жанет Фастре, коли вона ще вважалася просто зниклою.

Рат і Ланґе підвелися. Детектив знав, як треба поводитися, і поступився словом старшому за званням комісарові. Рат коротко розповів, що вони знайшли у квартирі, включаючи собаку, й повідомив мізерні результати суботніх телефонних опитувань.

— У неї було вкрай мало друзів у столиці, — підсумував він. — Останнім, хто бачив її живою, був, як видається, консьєрж її будинку, який, схоже, не надто цікавиться життям ближніх взагалі. Було це у вівторок ввечері. А вчора ми знайшли її мертвою в «Космосі», порожньому кінотеатрі в Ліхтенберзі, в рамках пошукової операції, яку я…

— Зараз це не має значення, колего, — перервав йому Бьом. — Дякуємо за коментар.

Рат коротко кивнув і сів.

— Зараз, коли знайдено іще одне тіло, — продовжував Бьом, — усе начебто все вказує на те, що ми маємо справу з тим самим злочинцем, який заподіяв смерть Вівіан Франк. Або ж друге вбивство було скопійоване з першого, завдяки столичній пресі. Ми знову маємо за жертву актрису, знову сліди від уколу, знову тіло знайдено у порожньому кінотеатрі. І у Фастре, мабуть, теж видалені голосові зв’язки.

Поки Бьом не розповідав нічого принципово нового, принаймні, не для колег, які вчора були там у Вайсензеє, Ланґе витягнув зі свого портфеля яблуко, відполірував його рукавом піджака і вкусив з таким голосним тріском, що Бьом на мить перервав свою доповідь.

— Смачного, — побажав він, і всі засміялися.

Ланґе почервонів.

Рат подивився на яблуко. Якийсь образ просився у свідомість з глибин його пам’яті, образ, який не давав спокою його розуму, дратував, і комісар не міг визначити, чому.

І раптом він це зрозумів.

Весь час це було у нього в голові.

Миска з фруктами, які погризла голодна Кірі у квартирі Фастре.

Яблука. І помаранчі.

І непомітний невеличкий плід із пухнастою коричневою шкуринкою, який має у розрізі яскраво-зелений м’якуш і дрібненькі чорні насінини. Єдиний плід, який Кірі навіть не торкнула.

— Янґтао! — вигукнув він мимоволі.

Бьом знову зробив паузу.

— Перепрошую? Колего Рат, ви чхнули чи хочете щось додати?

Кілька колег засміялися. Здається, Бьом сьогодні мав жартівливий гумор.

— Вибачте, — відказав Рат. — Я щось зауважив. Можливий зв’язок, але я ще не до кінця розумію, якого роду.

— То, може, ви поділитеся своїми спостереженнями з нами всіма?

— Не знаю… це може виявитися випадковим збігом обставин… — Рат прочистив горло. — Втім, гаразд. Ідеться про янґтао, китайський аґрус, екзотичний фрукт. Я скуштував його вперше кілька днів тому. У китайському ресторані, де ми розпитували про Вівіан Франк, оскільки вона вийшла з таксі перед дверима того закладу: ймовірно, її остання поїздка у таксі.

— І що?

— Персонал не впізнав її на світлині. Але вони впізнали Бетті Вінтер, як клієнтку.

— Актрисам доволі властиво відвідувати екзотичні ресторани.

— Мені це пригадалося, тому що, я думаю, у квартирі Фастре було і кілька янґтао у мисці з фруктами. Люди Кронберґа мали б це перевірити.

— Я не маю пояснювати вам, що справа Вінтер не має нічого спільного з двома іншими справами.

— За винятком того, що Вінтер теж була актрисою кіно.

— Цього було досить, щоб ці справи зв’язала преса, але не ми.

Рат гнув своєї:

— Відтак, є інший зв’язок — а саме те, що в мисці з фруктами у квартирі Фастре трапився той самий екзотичний фрукт, який доктор Шварц знайшов у шлунку Бетті Вінтер. На додачу, Вінтер відвідувала китайський ресторан саме на тому ж перехресті, де Вівіан Франк вийшла з таксі, щоб зустрітися з невідомим нам чоловіком, що міг бути її вбивцею.

— То, по-вашому, нам слід шукати потрійного вбивцю серед китайців у Берліні? Це ви маєте на увазі? — саркастично засміявся Бьом, але Ґеннат ураз присадив його.

— Стривайте, Бьоме! Колега Рат не помиляється — це справді дуже дивна обставина. Ми ще не знаємо, які висновки можемо з неї зробити, але слід про неї пам’ятати. Варто було б бодай перевірити, де можна роздобути ці янго-танго…

— Янґтао, — виправив Рат.

— …де їх взагалі можна дістати у Берліні. Чи не взялись би ви зробити це, комісаре Рате?

Рат міг уявити собі більш цікаві завдання, але кивнув на знак згоди.

Той факт, що Ґеннат став на його бік і пригасив насмішку Бьома, компенсував решту всього.

Цього ранку нарада відбувалася без доповіді Кронберґа. Шеф криміналістів уже побував зі своїми людьми на квартирі Фастре, але надав Бьому лише попередній висновок, що старший комісар представив сам. Криміналісти ще не встигли оцінили багато слідів. Безперечним було те, що вони ніде не знайшли жодних ознак вламування, так само як у «Луксорі». Якби звузити коло власників ключів і знайти спільні імена у списках «Луксора» і «Космосу», можна було б просунутися на крок далі. Інакше незнайомець, який залишив тіла у двох кінотеатрах, мав би бути віртуозним крадієм, здатним відмикати складні замки, не залишаючи слідів, а це малоймовірно.

Криміналісти знайшли численні відбитки пальців, але ще навіть не почали їх оцінювати. Вони були при самісінькому початку експертизи. І стояли перед великою таємницею.

— У випадку з Франк у нас може бути також інший слід, — сказав Бьом. — Незнайомець, який забрав Франк у Гогенцоллердам. Оппенберґ, її продюсер, знав про це, бо найняв приватного детектива, коли Франк іще вважалася зниклою. Комісаре Рате, ви вже розмовляли з тим детективом?

Холера!

— На жаль, наразі ще ні. Я не мав часу на таку зустріч, оскільки ми розслідуємо ще одну смерть і…

— …і ви знову не виконали свою роботу…

— Гаразд, Бьоме, колега Рат іще може це зробити. Найперше, треба подбати про важливіші речі, — вдруге перервав Бьомові Ґеннат. — Ми б могли скористатися з колективної уяви.

Він роззирнувся. Ніхто у залі більше не сміявся і навіть не посміхався.

— Ми тут не маємо справу з нормальним вбивцею, тому подумайте, ким може бути ця людина.

Запала така тиша, що чути було, як цокає годинник на стіні.

— Чому, — вів далі Ґеннат, — хтось кладе тіла вбитих актрис у старі кінотеатри, попередньо вбравши їх, як на зйомки, і забравши у них голос?

Ґеннат оглянув присутніх.

— Я думаю, ми всі ставили собі ці питання. Хто-небудь із вас дійшов якоїсь відповіді? Якщо так, розкажіть, що ви думаєте. Ми приймаємо всі припущення і вони мають видаватися химерними. Можливо, саме так ми вирахуємо злочинця.

— Збоченець, — озвався Бреннер із мовчазного гурту колег. — Він викрадає жінок… вступає з ними у статевий акт, а потім їх убиває. А щоб вони не могли кричати, він, чик! і перетинає їм голосові зв’язки.

Він зробив відповідний жест ребром долоні по горлу. Деякі колеги кивнули на знак згоди.

— У нас поки що немає слідів сексуального злочину, — заперечив Бьом. — Ми навіть не знаємо, чи дійсно він їх вбиває, чи, принаймні, як саме. А чи відсутні голосові зв’язки у другої жертви теж іще не відомо.

— Тоді він просто скористався з презервативу і був обережним, — пробурмотів Бреннер.

— Ми не повинні відкидати таку ймовірність, доки не матимемо чітких критеріїв для виключення, — зауважив Ґеннат, і Бьом, який намірявся висловити заперечення, стулив рота, нічого не сказавши.

Ланґе підніс руку.

— Можливо, це акт помсти, — висунув він свою версію, — або саботажу. Кіношники воюють один проти одного, можливо, залучаючи професійних злочинців.

Ґеннат кивнув, роблячи нотатки.

— Все разом — це вистава, театр, — наважився Рат, подякувавши Шарлі за цю ідею. — Інсценізація. Хтось хоче сказати щось нам. Нам, а може — ширше, громадськості.

— А що саме? — запитав Ґеннат. — Що він хоче нам сказати?

Рат знизав плечима.

— Саме це ми маємо з’ясувати. Якщо ми розуміємо, це приведе нас до злочинця.

— Якщо так, то, можливо, нам слід його навмисне неправильно зрозуміти? — запропонував Ланґе. — Що, якби ми повідомили пресі про небезпечного сексуального маніяка, що полює на привабливих кіноактрис?

Ґеннат задумливо похитав головою:

— Ні, — сказав він. — Ви, напевне, праві, колего Ланґе, у тому, що ми могли б його у такий спосіб спровокувати. Але ми не матимемо контролю над наслідками, тобто, ми, ймовірно, спровокуємо ще одне вбивство, і ніхто з нас не хоче відповідати за це.

— Ми маємо змусити його допуститися помилки.

— Але не такої помилки, за яку хтось сплатить життям.

Ланґе кивнув і сів.

Інших охочих висловитися не було.

— Панове, дякую за ваш внесок, — сказав Ґеннат. — На цьому ми завершуємо нараду. Всі отримають завдання на сьогодні, а завтра ми знову зустрінемося. Ми надалі будемо дотримуватися регулярних ранкових нарад, запроваджених нашим колегою Бьомом — принаймні, на ближчий час. Така практика довела свою ефективність. Гарна робота, Бьоме.

— Дякую, пане раднику, — сказав Бьом і обернувся до підлеглих. — У такому разі, все. Хтось має запитання?

Старший комісар завжди закривав нараду такими словами, і ніхто ніколи не сприймав їх, як реальне заохочення. Тому Бьом навіть не помітив, що Рат знову підвівся з місця.

— Я хотів би ще дещо сказати…

— Комісаре Рате?

— Попри те, що справи Франк і Фастре зараз пріоритетні, я хотів би знову звернути вашу увагу на справу Вінтер. Річ у тім, що, на мою думку, смерть Фелікса Кремпіна не ставить у цій справі крапку.

Рат прокашлявся, перш ніж говорити далі.

— Я щось помітив сьогодні вранці. Гайнріх Белман розпочав широку рекламну кампанію свого нового фільму, в якій він відверто експлуатує смерть Бетті Вінтер.

— Це відразливо, але не протизаконно, — відрубав Бьом, який уже спакував свої папери і явно не мав бажання повертатися до справи Вінтер.

— Перш за все, він мав мотив, — стояв на своєму Рат. — Він весь час виє і побивається, а разом із тим, від самого початку, з дня смерті Вінтер, робить усе, щоб її ім’я і назва її останнього фільму постійно залишалися у газетних заголовках. А тепер ця рекламна кампанія з мертвою жінкою.

Ратові знову пощастило привернути увагу Ґенната.

— Ви маєте на увазі, що Бетті Вінтер для цього Белмана корисніша мертвою, ніж якби була живою? — запитав Будда.

Рат знизав плечима.

— Перш за все, мені цікаво, звідки він узяв стільки грошей. Сьогодні вранці, тільки дорогою до Управління, я помітив три велетенських плакати, а хто знає, скільки ще їх висить по всьому місті? Це має коштувати йому цілий капітал. Зазвичай Белман рекламує свої фільми невеличкими об’явами у щоденній пресі. А навколо своєї нової картини він робить більше галасу, ніж УФА… Щось тут не так.

— Та цей мародер бачить у ситуації шанс свого життя і все ставить на одну карту, — буркнув Бьом. — Але це теж не злочин.

— Це може бути саме так, але це варто перевірити, — постановив Ґеннат. — У будь-якому разі, слід притиснути цього персонажа набагато рішучіше, ніж ми це робили досі. Ніж ви це робили, комісаре Рате, старший комісаре Бьоме!

Рат зумів перетривати прикрість, якої завдала йому тривала відсутність Ґенната у керівництві: Вільгельм Бьом був головною особою, відповідальною за справу Вінтер. Відколи старший комісар забрав у нього справу, Бьом цілковито зосередився на Кремпіні, відкинувши сумніви Рата у провині цього підозрюваного і, нарешті, розв’язав справу суто на свій розсуд. І все це тільки заради того, щоб не дати Ратові шансу.

Тепер Рат його мав.

Чи справді Белман безпосередньо причетний до смерті Бетті Вінтер? У продюсера таки є свої скелети у шафі, підозрював Рат — принаймні від з того часу, як Белман погрожував йому своїми адвокатами. Тому варто притиснути, як сказав Ґеннат, цього персонажа.

Після наради Будда відкликав його вбік і попросив докладніше поінформувати його щодо справи. Рат розповів Ґеннату все, що Бьом не вважав за потрібне доповідати радникові: як працювала диверсійна конструкція Кремпіна і як той, хто був добре знайомий зі сценарієм, скоріш за все скористався з неї, щоб спрямувати її проти Бетті Вінтер, а не проти дорогої кінокамери. Обов’язковою умовою було те, щоб цей хтось розкрив план Кремпіна. Усі ці умови, безперечно, можуть вказувати, як на підозрюваного, на Гайнріха Белмана.

Будда слухав уважно.

— Я подбаю про ордер на Белмана, — пообіцяв він. — Ви, тим часом, подивіться, чи зможете відстежити той китайський слід. Ми побачимося о другій у морзі.

Якщо «китайський слід» взагалі чогось вартий, думав Рат, сідаючи за стіл і беручи телефонну книгу і шукаючи телефонні номери китайських ресторанів. Той мимовільний вигук на нараді зараз неабияк дратував його. Хоча Ґеннат захистив Рата від кпинів Бьома, колеги не сприйняли його теорію серйозно. І він їх розумів, бо й сам не знав, що можна вимучити з такої непевної дрібнички. Однак, за браком ґрунтовніших слідів, треба чіплятися за те, що є, хоч би то були вкрай непевні речі.

У «Янґтао» на Гогенцоллерндамі він ніяк не міг бодай когось видзвонити. Наказав Еріці Фосс набирати номер що п’ять хвилин. Незадовго до одинадцятої їй нарешті пощастило.

— Комісаре, — гукнула секретарка, — ваші китайці на лінії.

— Рат, кримінальна поліція, — представився він, коли Фосс перевела дзвінок.

— Вен Тян, «Янґтао», — м’яко відгукнувся голос, який вимовляв лише окремі приголосні.

— Я у вас був нещодавно, з колегою. Ви пригадуєте? Мені б хотілося знати, звідки ви берете янґтао для своєї кухні.

— Хоцете залезервувати?

— Ні, я з поліції. Мені просто треба знати, звідки беруться янґтао у Берліні.

— Понедільок зацінено.

— Я не хочу нічого у вас їсти.

— Клаще залезервувати. «Янґтао» багато гостей.

— У мене тільки одне питання! Не їсти!

— На два пельсона?

Рат здався.

— Це поліція. Я буду у вас за хвилину.

— Понедільок зацінено.

Він поклав слухавку.

— Еріко, мені треба вийти, — сказав він своїй секретарці. — Ви зможете подбати про собаку?

— Майже полудень! Ви не берете її з собою?

— Там, куди я їду, Кірі може потрапити у меню.

Вона подивилася на нього ошелешено.

— Сили небесні! Куди ж ви їдете?

— До китайців.

Перед тим, як їхати до китайців, Рат навідався до Центральної ринкової зали, розташованої за два кроки від Замку.

Гамір і метушня, типові для цього місця рано вранці, задовго до того, як прокидається решта частина міста, давно вже стихли. Центральна ринкова зала насправді складалася з двох зал, відокремлених одна від одної вулицею — Кайзер-Вільгельм штрасе, — по обидва боки якої стояли припарковані фургони, спричиняючи затори рано-вранці. Ратові довелося розпитувати продавців, щоб зорієнтуватися. Городина, овочі і фрукти продавались у північній залі. Кращі товари було давно розпродано, на прилавках сумно в’янули залишки салату. Рат звернувся до червонопикого вусаня, схожого на моржа, яка складав ящики з-під товару, позначені логотипом великої компанії.

— Чого вам? — відсапуючись запитав морж.

— Я шукаю китайського торговця фруктами й овочами тут, у ринковій залі.

— Я схожий на такого?

— Ні, але, можливо, ви такого знаєте.

— А хто його шукає?

Рат показав своє посвідчення.

— Дайте спокій косооким! Їм і без того нелегко!

— Мені просто потрібна інформація. Про китайський фрукт.

Чоловік якусь мить дивився на нього, ніби розмірковуючи, чи можна довіритися поліціянту, а тоді сказав:

— Підніміться отам сходами нагору, до галереї. Там, просто у середньому проході, де стоять різники, запитайте про Лінґуаня.

Рат торкнув капелюха на знак подяки і рушив через залу до сходів. Важко було повірити, що така маса їжі продається тут і купується щодня, хоча о цій порі більшість продавців пропонували вже тільки залишки — те, що пережило ранковий торгівельний ажіотаж. Рат знайшов сходи і піднявся до галереї. Тут оперували дрібніші роздрібні торговці, яким не треба було стільки місця і до яких вчащало менше клієнтів. Рат не мав потреби розпитувати про Лінґуаня, бо відразу побачив його кабінку. Великий китайський паперовий ліхтар, що висів у передпокої, міг служити за орієнтир. Лінґуань пропонував не тільки екзотичні фрукти й овочі, але також спеції і трави, яких Рат ніколи досі не бачив. Пахощі нагадували йому китайський ресторан на Гогенцоллерндам; він почувався так, ніби його перенесли в інший світ, невеликий острівець Азії посеред Берліна. Королем цього острова був маленький китаєць у зеленому фартуху поверх сірого західного костюма. Тільки риси обличчя зраджували його походження, німецькою мовою він розмовляв без акценту. Не мав навіть типових проблем із приголосними.

— Що бажаєте? — запитав він.

— Просто інформацію, — сказав Рат, цього разу відразу показавши своє посвідчення. Китаєць смиренно кивнув і посміхнувся.

— Ви продаєте китайські продукти…

— … вже понад сім років…

— … у вас можна придбати янґтао?

Лінґуань показав на стопку коробок.

— Ось, — сказав він, — залишки партії, що прибула з Китаю два тижні тому.

— Так давно?

— Янґтао достатньо зберігати у прохолоді, тоді вони довго залишаються свіжими. До півроку.

— Це, мабуть, дороге задоволення? Імпорт з Китаю.

Лінґуань знизав плечима.

— Попит чималий, — ствердив він. — Знаєте, скільки китайців мешкає тут, у місті? Кілька тисяч. Бідніші на Сілезькому вокзалі, заможніші у Шарлоттенбурзі, решта розсіяні по всьому місті.

— І всі вони купують у вас?

— Я б сказав, що у мене купують усі китайські ресторани. І дві-три китайські крамниці теж.

— У вас є адреси?

— Навіщо?

— Мені треба знати, де у місті продають янґтао. Є інші імпортери, крім вас?

— Не такі, щоб я про них знав. У будь-якому разі — нікого, хто також вирощує китайські фрукти та овочі.

— Тут, у Берліні?

— У мене в Марієндорфі є невеличка ділянка. Кілька тижнів тому я міг би запропонувати вам янґтао, які зібрав перед Різдвом.

— Однозначно вигідна справа.

— Дає засоби для існування.

— Наскільки дорого коштує янґтао?

— Мусите витратитися трохи більше, ніж на яблука.

— Зрештою, це ж делікатес…

— Як на ваш розсуд. В усякому разі, щось особливе. І корисне для здоров’я.

Рат показав китайцям фотографії Бетті Вінтер і Жанет Фастре. Лінґуань, схоже, не ходив у кіно і не читав газету.

— Ніколи їх не бачив, — похитав він головою.

— Де ці жінки могли дістати янґтао?

— Я напишу вам, де запитати, — потягнувся китаєць по блокнот, що лежав коло ваг.

Рат залишив ринкову залу, маючи адреси п’яти ресторанів і трьох крамниць. Серед них був також «Янґтао». Але ходити до ресторанів сьогодні не мало сенсу.

— Вихідний день, — застеріг його Лінґуань.

Отже, китайські крамниці.

Дві у Фрідріхшайні, одна — на заході. Рат забрав машину на Алексі й поїхав найперше на Краутштрасе, що становила серце маленького китайського району Берліна. У Рата були не найкращі спогади про цей район. У кількох кварталах звідси, на будівельному майданчику на Коппенштрасе сталося його серйозне зіткнення з Йозефом Вільчеком.

Він рушив за першою адресою. У порівнянні з китайським кварталом Нью-Йорка, зосередженим навколо Пел стріт, який вони з братом відвідали кілька років тому, берлінський був цілковитим розчаруванням. Звичайна вулиця на сході Берліна: зношені фасади, майже немає припаркованих на узбіччі машин, кілька галасливих дітей бавляться на тротуарі. Жодного китайця на вулиці. Щоправда, китайська крамниця, перед якою він припаркував «Б’юїк», була прикрашена червоними китайськими ієрогліфами. Латинських літер геть не було; ззовні неможливо було визначити, це овочева крамниця, магазин одягу чи пральня. Виявилося, тут була суміш усього названого і ще багато іншого — асортимент, як у «КаДеВе», але зосереджений на площі у сотні разі меншій. На додачу до їжі, чаю та спецій, маса барвистих шовкових тканин, порцеляни, різьблених фігурок з мильного каменю, вентиляторів, паперових ліхтарів — усе абияк упаковане і у дикому безладі. Літня китаянка всередині темної печери, сповненій пахощів іще екзотичніших, ніж у Лінґуаня на ринку, не знала ні слова німецькою. Рат спробував мову жестів, показав їй світлини і показав пальцем на підлогу.

— Тут у вас? — запитав він. — Янґтао?

Китаянка показала на скриньку з кількома жалюгідними янґтао.

Рат знову показав світлини і повторив своє запитання, цього разу без додавання «Янґтао», але жінка похитала головою. Протягом усієї розмови, якщо так це називати, на її обличчі під чорною масною зачіскою не відбилося жодних емоцій. В іншій крамниці, у кількох кварталах від Маркусштрасе, Ратові пощастило не більше. Тут теж були янґтао, тут не розмовляли німецькою і не знали актрис.

Коли він повернувся до свого «Б’юїка», навколо машини товклися кілька шмаркачів.

— Це васа тацка? — запитав один, особливо сміливий. — Ссикална тацка.

— Тільки дивись, руками не чіпай, — сказав Рат, сідаючи.

Ні, аж надто вбогий район. Він не міг собі уявити, що будь-яка з двох актрис коли-небудь ступала на таку вулицю чи у таку крамницю. Він рушив на захід міста.

Третя крамниця у списку гуртовика розташовувалася на Кантштрасе, у геть іншому, престижнішому районі. «Китайський дім», як називався заклад — цього разу, латинськими літерами — стояв поруч із китайським рестораном. Два кам’яні леви охороняли сходи до яскраво декорованої, обставленої вишуканими меблями і благородними порцеляновими вазами торгівельної зали, всередині якої панували пахощі ароматних чаїв. До Рата підійшов стрункий китаєць з зачесаним назад волоссям.

— Що бажаєте?

— Ви продаєте також продукти?

— Безперечно. Якщо бажаєте, прошу за мною, будь ласка.

— Мені лише потрібна інформація.

Рат показав світлини і поставила своє запитання.

Продавець відреагував на Бетті Вінтер.

— Гадаю, я бачив її тут кілька тижнів тому. Річ у тім, що у нас купують здебільшого китайці. А німці, з цікавости, зазирають раз у раз.

— У вас немає постійних німецьких замовників?

— Ні, не таких, кого можна б назвати постійними клієнтами, — похитав головою китаєць. — За винятком, можливо, одного старого. Хоча його давно вже не було.

— Тобто він приходить частіше?

— І також купує янґтао, так. Але не тільки.

— У вас є його ім’я?

— Альфред чи Альберт, чи якось таке.

— А адреса?

Китаєць потрусив головою. Рат дав йому свою картку.

— Будь ласка, повідомте мені, коли старий знову прийде. Відразу і негайно! Це дуже важливо! Якщо можливо, спробуйте дізнатися його ім’я і адресу!

— Я не поліцай! Я не можу допитати своїх клієнтів!

— Ненав’язливо, звісна річ. Можливо, ви скажете йому, що товар треба спочатку замовити і попросіть адресу для доставки. Ви зробите це.

Оскільки він уже перебував на Кантштрасе, Рат заїхав до офісу Оппенберґа. Йому пощастило — продюсер сидів за столом у своєму кабінеті. Про смерть Кремпіна він уже чув.

— Бідолашний Фелікс, — зітхнув він. — Один із ваших досить неприязних колег був у мене і повідомив про нього. Жахливо! Просто стрибнути у безодню…

Рат уважно придивлявся до нього, але ніщо у поведінці чи виразі обличчя Манфреда Оппенберґа не свідчило про його можливу причетність до смерті його старого приятеля Кремпіна.

— Я тут знову з приводу Вівіан, — сказав Рат. — На жаль, версія зв’язку зі світом професійних злочинців не виправдала себе. Але ми знаходимо нові зв’язки, які можуть мати значення. Ви знаєте янґтао, китайський аґрус?

Оппенберґ замислився.

— Можливо. Назва мені нічого не говорить, але я іноді ходжу до китайців, щоб поїсти на вулиці. Ймовірно, вони мені щось таке подавали — там ніколи не знаєш, що у тебе в тарілці.

— Тоді ви, либонь, не зможете сказати, чи подобалися янґтао Вівіан Франк?

— Вівіан? — Оппенберґ розреготався. — Насправді, я можу вам дещо про це сказати: Вівіан уникала всього, що було схоже на китайську або якусь азіатську їжу. І не тільки через палички. Мені ніколи не щастило затягти її з собою у «Нанкін».

Рат обмірковував це, повертаючись до машини на Кантштрасе: Бетті Вінтер і Жанет Фастре полюбили янґтао, натомість Вівіан Франк його уникала. Видавалося тепер не зв’язком, а лише дурним збігом обставин те, що двоє загиблих натрапили на той самий екзотичний плід перед смертю. Чи це було поясненням? Що Вівіан Франк терпіти не могла китайську їжу?

Повертаючись на Алекс, він проїхав через Бернауерштрасе і подзвонив у дзвоник під номером 110, проти прізвища Гаґедорн.

— Фройляйн зараз немає вдома, — почув він згори.

Чоловік у сірому кітелі дивився на нього, перехилившись через поручні.

— На роботі?

— Як завжди у цей час. Банки у нічну зміну не працюють.

— Можливо, таки мали б. Коли подумаєш про братів Сасс…[43]

— Перш за все, варто б, може, поліції посилити нічні зміни, бо Сасси досі не мають із нею клопоту! — засміявся чоловік у сірому кітелі рипучим сухим сміхом. — А нащо вам Гаґедорн?

— Не так важливо. Суто приватне питання.

— Глядіть не наскочте з таким питанням на її нареченого. Той жартів не розуміє!

— Ви про пана Шмідера?

— То ви його знаєте?

— Берлін — велике село, ви не знали? А чи пан Шмідер не мешкає зараз тут?

— Я вам от що скажу! Він обмилував собі тут гніздечко! Та щоразу, коли я приходжу до Гаґедорн, щоб сказати, що це вже край, якщо він тут мешкає, я мушу більше брати за електрику і газ, він вшивається, ніби його й не було. А потім минає зо два дні, й починається та самісінька гра.

— А ну чи здогадаюся: ви саме сьогодні зробили фрау Гаґедорн чергове зауваження?

— У вас світлий розум? Чи не ночували ви на ламповому заводі «Осрам»?

Рат справді відчув цілковите прояснення. Візит пролив на справу більше світла, ніж він сподівався. Подруга чи наречена Шмідера — хоч би ким вона йому була — працює у банку. Рат не питав у домовласника, у якому саме банку — він лише спитав, у якому відділенні. Але вона працювала не в одному з відділень, а у центральному офісі на Беренштрасе. І вона приїхала з Кельна лише на початку року.

Він знав достатньо, щоб відвідати Антона Шмідера.

Чому б не просто зараз? Після тижня другої зміни, у нього мав бути тиждень нічної — ймовірно, він саме вдома? Ще одна людина мешкала у Моабіті, і Рат хотів зробити їй сюрприз. Шарлі сьогодні вранці приготувала йому каву, але не попрощалася з ним, тож вона не зможе відмовити йому у відповідь на запрошення пообідати разом.

У піднесеному гуморі він злетів нагору сходами будинку на Шпенерштрасе і подзвонив. Йому не терпілося побачити здивоване обличчя, яке вона зробить, як маленька дитина.

Двері відчинилися, і до нього посміхнувся чоловік, якого він майже забув, якого, принаймні, не очікував побачити тут і зараз.

Ковбой Шарлі.

Її танцювальний партнер із «Резі», цього разу без торочок.

Чи не заради нього вона мала так рано вийти сьогодні зранку?

— До кого ви? — запитав усміхнений чоловік. — Я чимсь можу допомогти?

Рат мовчав. Зрештою його мовний апарат видав кілька звуків, що склалися у щось подібне до «Гаразд»; а тоді він повернувся і дозволив гравітації нести його по сходах додолу, крок по кроку.

Та коли він знову опинився у своїй машині, то вже точно не пам’ятав, як він у неї потрапив. Він відчував нестримну лють, яку охоче зірвав би на тому усміхненому типові; але він мав утриматися від цього, якщо він хотів остаточного розриву з Шарлі.

Він запустив мотор. «Б’юїк» різко рвонув з місця, виснувши шинами.

За п’ять хвилин Рат стояв перед дверима до квартири Антона Шмідера. Він постукав.

— Повідомлення від фройляйн Гаґедорн, — гукнув і постукав ще раз.

Коли зсередини почулися кроки, він став так, щоб Шмідер не міг побачити його через щілину у дверях, але той виявився простодушнішим, ніж передбачалося. Він широко відчинив двері. І пополотнів, побачивши, хто стоїть перед ним.

Рат знав, що шантажист намагатиметься знову зачинити двері і вчасно поставив ногу у проріз. Тоді з усієї сили штовхнув двері; Антон Шмідер перечепився і впав навзнак.

— Чого вам від мене треба? — запитав він, підводячись.

— А чого аж так панікувати, коли приходить поліція? — своєю чергою запитав Рат. — Ми нічого не робимо порядним громадянам.

Шмідер повільно відступав довгим коридором, Рат невпинно наступав. Нарешті вони опинилися на неприбраній кухні.

— Давненько не були вдома? Застрягли на кілька днів у нареченої!

— Що ви хочете? — Шмідер, здавалося, трохи опанував себе. — Ви не маєте права отак вламуватися у квартиру!

Рат посміхнувся і лупнув його з правої під дих. Шмідер скорчився, хапаючи ротом повітря.

— Коли когось шантажуєш, не давайся, щоб тебе упіймали, — повчально мовив Рат. — Бачите, вас кривдять, а ви навіть не можете викликати поліцію!

— Ви самі з поліції, — задихаючись вигукнув Шмідер. — Ви не маєте права робити, що ви оце робите.

— Це моє приватне задоволення. Я знаю, що ви не заявите на мене.

— Ви досі не сказали, чого ви взагалі від мене хочете.

— Я хочу, щоб ви припинили листування з одним із моїх друзів. Жодних більше недружніх листів, написаних червоним олівцем і вкинутих у поштову скриньку на будівлі Державної ради. Шантаж — це серйозний злочин.

— Тоді покажіть мені, чому ви маєте мене за шантажиста! Бо ви не наважитесь! Бо ваш прекрасний друг зможе потім приховати свою брудну справу! Аденауер, цей жидолюбний…

Він не закінчив фразу, бо Рат його знову вдарив. Знову під дих. Цей здоровань переступив межу. Рат схилився над скорченим чолов’ягою, потягнув його за комір і заговорив просто йому у вухо.

— Підійдіть до цього питання трохи серйозніше, адже мова йде про ваше здоров’я. Отже: більше жодних листів, жодних інших коників. Якщо у засобах масової інформації вигулькнуть якісь подробиці відомої вам фінансової справи, я особисто притягну вас до відповідальності. Тож перекажіть своїй подрузі, як небезпечно розкривати комерційні таємниці.

Шмідер зітхнув і кивнув.

— Сподіваюся, ви зрозуміли. І сподіваюся я на це, перш за все, заради вашого блага! Бо наступного разу до вас навідаються інші люди, які на деяких речах знаються краще за мене!

Шмідер нічого не сказав. Він просто кивнув — знову й знову, тремтячи всім тілом.

Рат досі не знав, що він може бути таким страшним. Він відпустив комір і підвівся.

Раптом працівник «Форда» розридався.

— Я просто хотів, щоб усе лишилося, як є, — простогнав він, схлипуючи. — Що робити, коли «Форд» закриється? Коли мене найняли три роки тому, я думав, зараз моє життя починається по-справжньому, зараз я заробляю гідні гроші! І тепер це все має закінчитися? Ви знаєте, скільки у місті безробітних? Що робити, коли «Форд» звідси піде?

— У будь-якому випадку, вам не треба випробовувати себе у ролі шантажиста, — сказав Рат, — вам для цього явно бракує хисту.

Залишивши нещасного ридати на самоті, він вийшов з квартири, сів у машину і рушив. Він просто хотів чимшвидше виїхати з Моабіта, геть, геть, геть, геть. Лють іще досі нуртувала всередині нього.

Він проїхав на схід по Інваліденштрасе і зупинився перед телефонною будкою коло Штеттинського вокзалу. Перед тим, як вийти, він викурив цигарку, щоб опанувати себе. Тоді він знайшов двадцять пфенігів і набрав номер Остбюангоф, Східного вокзалу. На його подив, відповів одразу Марлоу особисто.

— Комісаре! — в голосі Доктора М. лунало щире задоволення. — Приємно вас почути. Як посувається справа з «Дойче Крафт»?

— Справа посувається добре, — збрехав Рат. — А ви могли б зробити для мене одну корисну річ.

— Будь-якої миті. Якщо тільки не попросите про неможливе.

Рат назвав адресу й ім’я Антона Шмідера.

— Без жорстокостей, — попросив він. — Чоловіка треба тільки трохи налякати. Суто — натяк на можливі жахливі наслідки. Хтось за ним трохи стежить, десь якийсь зловісний погляд…

Марлоу засміявся.

— Не розповідайте мені, як робиться. Як далеко мої люди можуть зайти?

— Тільки налякати, більше нічого! Жодного фізичного насильства! В жодному разі!

— Але якщо ваш клієнт застосує силу, мої люди повинні мати можливість захищатись, я не можу їм цього заборонити.

— Не хвилюйтесь, він не застосує. Він м’яка ковбаса.

— Що ж, якщо ви так кажете.

Рат не дуже комфортно почувався, укладаючи угоду з дияволом, але він уже надто глибоко був загруз у цьому, приймаючи послуги від Марлоу, щоб тепер щось змінити. Йому шкода було Шмідера, плаксивого шантажиста, але він сказав собі, що шантажист у принципі не заслуговує на щось краще. Зрештою, йому пощастило, що не проти нього не висувають кримінального звинувачення.

Тому насправді все владналося добре для всіх: Аденауер матиме спокій, Шмідер не потрапить до в’язниці, а комісар Рат незабаром стане старшим комісаром Ратом.

А у випадку з «Дойче Крафт», він, очевидно, зробив би послугу не тільки Марлоу, але також своїм колегам. Цікаво, чому організована злочинність хоче брати участь у діяльності кінокомпанії? Він знав лише один вид нелегального кіно. Можливо, варто поінформувати радника Ланке з відділу громадської моралі.

На Штеттинському вокзалі теж був «Ашинґер». Рат з’їв там рублену котлету булетте по-берлінськи і помчав на Ганновершештрасе, він запізнювався. Йому треба було зануритись у роботу, щоб не мати часу думати про Шарлі. І чому той тип гостює у неї на квартирі.

44

Доктор Картгаус уже почав, коли Рат надміру енергійно увійшов у двері секційної зали. Бьом демонстративно подивився на годинник, але Ґеннат продовжував слухати медексперта, який не відволікався на появу Рата — тільки кивнув йому, на знак привітання, закінчуючи фразу:

— …що підтверджує ваше припущення: у трупа фактично відсутні голосові зв’язки.

— Як у Вівіан Франк! — вигукнув Ґеннат, ніби він справді цього очікував. — Подобається нам чи ні, ми маємо звикати до думки, що тут маємо справу з серійним убивцею.

Бьом щось пробурчав собі під носа, реагуючи на «серійного вбивцю».

— Щоб уникнути другого Дюссельдорфа і не викликати істерики, — вів далі Ґеннат, — ми зараз не повинні йти до преси. Як ви робили досі, колего Бьоме. Погано тільки, що газети вже виробили свою версію, не питаючи нас. Якщо ми теж підтвердимо версію серійних вбивств…

— Що означає «підтвердимо»? — вступив Бьом. — Журналісти пішли геть хибним шляхом! Вони об’єднали дві справи, які не мають між собою нічого спільного!

— За винятком дивного збігу з тим китайським аґрусом, — зауважив Ґеннат.

— Вам відомо, якої я думки про тю аґрусову нісенітницю, — буркнув Бьом.

— Колего Рате, ви що-небудь з’ясували?

— В основному, так… — почав Рат, доктор Картгауз різко перервав йому.

— Я не хочу втручатися у дискусії кримінальної поліції, але хіба ви прийшли не для того, щоб послухати мене?

— Безперечно, докторе. Рате, прийдете просто до мене у кабінет і спокійно доповісте мені.

— Я… е, о третій… зустріч у Цьорґібеля.

— Так, звісна річ. Тоді приходьте відразу після зустрічі.

— Тепер я можу продовжити? — запитав Картгауз дещо роздратовано.

— Просимо, шановний докторе, просимо, — сказав Ґеннат.

Картгауз прочистив горло.

— Тепер, коли ви заговорили про янґтао, знайдений доктором Шварцом у шлунку Бетті Вінтер…

Він зробив театральну паузу, так, щоб усі зрозуміли, що він попередньо переглянув протокол розтину Вінтер.

— …Я уважно придивився до вмісту шлунку небіжчиці і можу сказати лише те, що перед смертю вона їла не дуже багато, в основному фрукти, але нічого, що я мав би визначити як китайський аґрус…

— Я приніс із собою, для зразка, — Рат дістав з кишені пальта янґтао, який йому дав китаєць з ринкової зали.

— Схоже на пухнасту картоплину, — сказав Ґеннат.

— Ви маєте розрізати його, — попросив Рат доктора Картгауза, — ви це робите фахово.

Картгауз узяв скальпель, розділив непоказний плід і представив його променисту, яскраво-зелену м’якушку з чорними насінинами.

— Зсередини на вигляд гарний, — мовив Ґеннат.

— На смак теж приємний, — запевнив Рат. — І корисний.

— Отож, як я вже зазначив, — продовжував Картгауз, — я не знайшов жодних слідів такого фрукта в шлунку мертвої жінки, але вона їла інші фрукти. Однак, мабуть, за багато годин до своєї смерті.

— А причина смерті? Наркотики? Отрута?

— Жодне з цього, — знизав плечима Картгауз. — Зрештою, я не можу вам сказати, від чого вона померла.

— Так само, як у випадку Франк, — пробурчав Бьом. — Це неймовірно. Ви, принаймні, маєте якісь припущення?

— Обстеження показало підвищену кислотність крові. Це нормально для мертвих, але абсолютні значення в цьому випадку незвично високі…

— То беріться до справи, докторе! У вас напевне є здогад!

— Насправді, лише підозра. Тому що я не маю іншого пояснення.

Картгауз прочистив горло, перше ніж продовжити.

— Можливо, вона померла від гіпоглікемії. Однак це неможливо довести.

— Ніколи про таке не чув, — зізнався Ґеннат. — Що це?

— Надзвичайно низький рівень цукру в крові.

— А це може бути смертельним?

— Може. Однак насправді це трапляється тільки з діабетиками, які лікують свою хворобу ін’єкціями інсуліну. Якщо доза інсуліну занадто висока, або якщо організм не забезпечений достатньою кількістю цукру, може виникнути гіпоглікемія.

— У Фастре був діабет? — запитав Ґеннат.

Картгауз похитав головою.

— Я отримав документи від її сімейного лікаря, якого вона нещодавно відвідувала. Вона була дуже здоровою. Вона не приймала наркотиків. Але є місця проколу від голки — ретельний огляді виявив кілька слідів від підшкірних ін’єкцій, які не так легко їх помітити.

Ґеннат кивнув.

— Але оті ліки…

— Інсулін…

— … його приймають тільки діабетики?

— Саме так, — кивнув головою Картгауз. — Він врятував багато життів. Із вашого дозволу, я хотів би викласти невеличку теорію.

— Нарешті, докторе, — посміхнувся Ґеннат, — витягайте вже свого кота з мішка.

— Хтось впорснув їй велику дозу інсуліну, проти її волі або без її відома.

Доктор замовк, спостерігаючи за реакцією поліції.

— Як я вже зазначав, ін’єкції підшкірні, — повів він далі. — Фактично — у підшкірний жир, з якого діюча речовина повільно надходить у кров. Їй робили ці ін’єкції впродовж кількох днів.

— Без її відома, — задумливо пробурмотів Ґеннат.

Картхаус кивнув.

— Однак її сімейний лікар не міг мені назвати жодні ліки, які б вона мала приймати в ін’єкціях, тому важко собі уявити, як би можливо було вводити їй інсулін непомітно для неї. Тож, мабуть, проти її волі, хоча я не бачив жодних слідів насильства. У будь-якому разі, остання доза була настільки високою, що привела до смерті внаслідок інсулінового шоку. Вона знепритомніла і, зрозуміло, не могла прийняти цукру.

— Цукру?

— Єдине, що могло б їй врятувати життя, одразу, коли її організм отримав дозу інсуліну.

За півгодини Рат знову мусив піти.

Бьом і Ґеннат залишилися чекати на Ґрюнвальда, продюсера Фастре, який мав упізнати тіло.

Рат, подолавши вир міського дорожнього руху, вийшов з машини о за десять третій у критому дворі Управління. Кірі бурхливо привітала його, коли він заходив до кабінету. Принаймні хтось його досі щиро любить. Рат нахилився і попестив собаку, а Кірі, бавлячись, скинула йому з голови капелюха, і негайно помчала з сірим фетром в зубах.

Тільки Еріка Фосс і кілька підступних хитрощів допомогли йому повернути свій капелюх, перше ніж він був пожований і обслинявлений.

— Були якісь дзвінки? — запитав він, вішаючи на гачок злегка прим’ятий фетр.

Еріка Фосс потягнулася по список на столі.

— Ваш батько дзвонив. Хоче вашого звіту. Тоді якась дама, що не хотіла називати своє ім’я: ймовірно, щось приватне…

Вона вичікувально подивилася на нього, але риси Рата залишалися нерухомими, ніби вирізаними з мармуру.

— І фрау Клінґ зателефонувала знову — нагадала нам про зустріч о третій. Про що це все? Що має з вами обговорювати начальник поліції?

— Якби я знав…

— Це через Бреннера?

— З чого ви взяли?

— У будь-якому разі я триматиму за вас пальці схрещеними.

Рат відчув, що все Управління вже знає про його зіткнення з Бреннером та його наслідки. Млинок чуток у Замку працював безперебійно, а їдальня була за помпу. Еріка Фосс завжди йшла на обідню перерву в їдальню. Звісна річ — не тільки заради їжі.

Перш ніж піднятися до Цьорґібеля, Рат вилив кілька літрів води на своє обличчя, щоб освіжитися. Зараз йому потрібна була ясна голова, жодних нападів люті, які могли б зіграти на руку Бреннеру. Тримати рівновагу, і все піде як треба. Він став перед дзеркалом і акуратно зачесав мокре волосся назад. Насправді, з дзеркала дивився на нього доволі пристойний чоловік. Начальник поліції має побачити, що перед ним не такий поганий хлопець.

Коли Рат увійшов до приймальні начальника, Бреннер уже сидів там. Він незграбно тримав у лівій руці журнал, який він взяв із маленького бічного столика, перегортати сторінки йому було не так просто. Пластирі на обличчі видаються трохи перебільшеними, подумав Рат. Він сів якнайдалі від Бреннера. Цьорґібель, очевидно, ще був зайнятий, принаймні шкіряні двері до Пресвятого Таїнства були зачинені.

Рат із цікавістю розглядав старі міські пейзажі Берліна на стінах і намагався уникати прямого зорового контакту з Франком Бреннером. Поки чоловіки мовчали, Даґмар Клінґ незворушно друкувала на машинці. Гільйотина, як називали секретарку Цьорґібеля, напевне бачила на своїй посаді ситуації драматичніші, ніж сутичка двох комісарів поліції на вечірці.

Телефон задзвонив, і Даґмар Клінґ відповіла. Вона не сказала ні слова, просто послухала і знову поклала слухавку.

— Начальник поліції зараз може прийняти панів комісарів, — повідомила Гільйотина.

Бреннер негайно підскочив, і Рат пропустив його першим.

У цю мить товстун зрозумів, що не так просто відчинити масивні, підбиті подвійні двері самою лівою. Рат не став йому допомагати навіть попри докірливий погляд Даґмар Клінґ — утім, вона завжди на всіх дивилася наче з докором. Він дочекався, доки Бреннер якось упорався з викликом, а тоді попрямував за ним на відповідній відстані.

Цьорґібель у кабінеті був не сам. Начальник поліції сидів за потертим столом з оббитою шкірою стільницею, а перед ним, на одному з трьох шкіряних крісел, сидів радник кримінальної поліції Брюкнер, керівник департаменту розслідування шахрайств. Пастка за Бреннером захряснулася, задоволено відзначив Рат, а сам Бренер про це ще не знає. Не відвідував лікаря останні кілька днів. З покірною усмішкою Бреннер подав спочатку Цьорґібелю, потім Брюкнеру ліву руку, а тоді сів. Рат була радий, що цю розмову провадитиме не Бернґард Вайс, що було б важчим випробуванням — з Цьорґібелем він не мав жодних проблем.

Начальник поліції, після коротких привітань, кота за хвіст не тягнув.

— Панове, ви знаєте, чому ви тут сидите, тож перейдемо відразу до справи: інцидент, який стався у барі-казино «Резіденц» ввечері першого березня. Комісаре Рат, кажуть, що ви кілька разів ударили комісара Бреннера. Що ви можете сказати на це?

Рат мав винуватий вигляд ще до того, як почав.

— Я вдарив комісара Бреннера, і мені прикро, — почав він. — Але для мене залишається загадкою, як він зазнав таких серйозних травм. Я вдарив двічі, але мої удари не могли бути такими важкими. Я не Макс Шмелінґ.

— Про це ми змушені поговорити детальніше, — сказав Цьорґібель. — Отже, ви шкодуєте, що вдарили комісара Бреннера.

Начальник поліції прочистив горло.

— Тоді я хотів би попросити вас підвестися. Потисніть руку вашому колезі і вибачитеся за свій вчинок, що був абсолютно негідним офіцера прусської поліції.

Рат зробив те, про що попросив начальник поліції. Він підвівся і простягнув праву руку Бреннера, який мало не простягнув свою руку на черезплічнику, але потім подав ліву, і Рат теж перемінив руку.

— Я щиро вибачаюся, колего Бреннере, — сказав він. — Таке більше не повинно повторитися.

— Гаразд, — сказав Цьорґібель після того, як Рат знову сів. — Таким чином ми вичерпали цей неприємний інцидент! Комісаре Рат, я хотів би ще раз нагадати вам, що всі працівники прусської поліції завжди мають поводитися на сто відсотків правильно у громадських місцях — це один із найважливіших наших обов’язків. Особливо сьогодні, коли преса просто чекає на будь-які наші помилки. Пам’ятайте про це!

— Так, пане начальнику поліції.

— Дуже добре. Тоді я більше не хочу відволікати вас від роботи, комісаре Рате. Будь ласка, зробіть висновки і…

— Що?! — Бреннер уже не міг контролювати свій гнів і розчарування. — Це все? Легке вибачення, і вся справа сходить пану Рату з рук? Якщо так, я маю зважити, чи не варто мені подати на кримінальне провадження за посягання на здоров’я колеги! Ви з вашим прекрасним заступником намагалися відмовити мене від цього, а я, дурень, погодився! Але стривайте! Це ще не вечір!

Бреннер побуряковів, він геть не контролював себе. Він мало не грюкнув об стіл правою рукою.

Цьорґібель зберігав цілковитий спокій.

— Комісаре Бреннере, я думаю, вам справді слід ретельно обдумати те, про що ви просите. Якщо ви хочете кримінального провадження, я змушений буду наполягати на офіційному медичному огляді. Ви справді цього хочете?

Бреннер здригнувся.

— Що ви маєте на увазі? — запитав він.

— Я хотів би обговорити це з вами віч-на-віч. З вами і паном радником Брюкнером. Тому я хотів відпустити комісара Рата. До того, як ви перервали мені.

— Вибачте, пане начальнику поліції.

Як Бреннер раптом скулився! Чи не відчув він, яка халепа на нього котиться, хоча він не міг іще знати і навіть не міг здогадуватися?

Ратові хотілось би залишитися і почути, які звинувачення висуватимуть Бреннеру Цьорґібель і Брюкнер, і як той захищатиметься, але він приблизно міг уявити собі все наперед.

— То я можу йти, пане начальнику поліції? — з невинним виглядом запитав він.

— Звісно, так, мій любий Рате! — прихильним жестом відпустив його Цьорґібель. — Ідіть, і беріться до роботи!

Рат попрощалася з усіма трьома поклоном і доброзичливою усмішкою.

Бреннеру буде несолодко, подумав він, простуючи повз Даґмар Клінґ з її машинкою до дверей приймальні. Підробка документів, шахрайство — такого йому не спустять. Цьорґібель, мабуть, не захоче виносити на публіку хатні справи. Але Бреннер однаково муситиме сплатити певну ціну. Зазвичай за суворе покарання бувало переведення до відділу кримінальної поліції у Кепеніку, у чорта на болоті, далеко за міського життя. Тоді маскарадний костюм Рата у «Резі» набув би пророчого сенсу.

Він щойно почав втішатися тим, як сприятливо розв’язалася для нього ця справа, коли враз пригадав про причину інциденту.

Шарлі.

І її ковбой. Усміхнений тип, що сьогодні відчинив йому. Той, кому насправді, якоюсь мірою, призначалося прочуханка, яку від Рата дістав Бреннер.

Було двадцять на четверту, коли Рат знову відчинив скляні двері до крила Інспекції А. Він постукав у двері Ґенната, і Трудхен Штайнер повідомила йому, що у Будди досі сидить Бьом.

— Я запитаю, чи вам дозволять приєднатися.

Рату дозволили. Бьом і Ґеннат сиділи в зеленій зоні відпочинку і ласували солодощами.

— Сідайте, пане комісаре, — запросив Ґеннат, щойно Рат увійшов. — Хочете шматочок торта? Трудхен, будь ласка, принесіть інспектору чашку кави і тарілку для торта.

Рат сів. Той факт, що Будда міг, одразу після відвідування моргу взятися до торта, вказував на міцний шлунок. Бьом, натомість, мав не такий щасливий вигляд. Він жував шматок горіхового пирога, з виразом відрази на обличчі.

— Отож, — казав Ґеннат, — влаштовуйтеся, і розкажіть мені, що ви дізналися про ятаган…

— Янґтао, пане раднику. Ось, я також маю для вас… — Рат дістав із кишені плід і розрізав його ножом для торта. — Ви можете розім’яти його десертною виделкою.

Ґеннат покуштував і схвально кивнув.

— То це походить з Китаю? — запитав він.

— Я сьогодні навіть розмовляв із китайцем, який вирощує янґтао у Берліні, але це виняток. Взагалі, його можна отримати тільки з Китаю. У будь-якому разі, це фрукт ексклюзивний, і не дуже дешевий.

— Саме те, що треба для кіноактрис.

— Можливо, це модно у їхніх колах. Я ще не знаю, де купувала свої фрукти Фастре, але власник китайської крамниці на Кантштрасе пригадав Бетті Вінтер. Разом із тим, хоч би якою дивною видавалася ця обставина, це слід, який, схоже, нікуди не веде. Вівіан Франк точно не має нічого спільного з янґтао, вона взагалі не торкалася китайської їжі, як я щойно дізнався. З іншого боку, отой незнайомець чекав неї просто перед китайським рестораном.

Трудхен Штайнер принесла каву і тарілку для комісара.

— Пригощайтеся лишень, — заохотив його Ґеннат.

Рат подивилася на вже розгромлену товстунами, але ще пишну тарелю з тортами. Він залишив для Ґенната останній шматок його улюбленого аґрусового торта, натомість пересунув на свою тарілку шматок чізкейка.

— Що ж, — підсумував замість нього Бьом, дожовуючи свій горіховий торт, — тоді ми можемо відкинути нісенітниці щодо китайських аґрусів. Я так і знав, що все це бредня.

Ґеннат поклав собі на тарілку шматочок торта з аґрусом.

— Колега Рат сам висловив сумніви, — сказав він. — Але на мою думку, відкидати цю обставину ще надто рано. Це справді дуже дивний збіг обставин…

— То ж то й воно! Це просто збіг, — пробурмотів Бьом. — Справи Вінтер і Фастре не мають нічого спільного!

— … це дуже дивний збіг, — гнув своєї Ґеннат, — і у мене завжди тривожні відчуття щодо таких збігів.

— Ми маємо зважати на факти, а не на почуття, — заявив Бьом.

Здається, він перебував у гіршому гуморі, ніж зазвичай.

— Ми збираємо факти, але нам слід керуватися підозрами і довіряти своїм інстинктам, — відповів на це Ґеннат. — Я б не розв’язав половини своїх справ, якби обмежив себе сліпим збиранням фактів.

— Я теж не говорив про сліпе збирання фактів, — простогнав Бьом. — Ми просто не повинні надміру захоплюватися дикими теоріями.

— Якщо ви маєте на увазі теорію інсценізацій колеги Рата, — відповів на цей закид Ґеннат, — мушу вам зізнатися, що для мене це найбільш вірогідне з усіх міркувань, які висловили наші колеги сьогодні вранці. Ми маємо справу зі злочинцем, який любить вистави: можливо, він походить з театрального чи кіносередовища — це, зокрема пояснило б також його зацікавлення актрисами.

Будда почастувався аґрусовим тортом, тоді повів мову далі:

— Якщо вбивця хоче розповісти нам щось про свої вбивства тим, як він подає свої жертви, ми маємо відповісти на кілька запитань, щоб розшифрувати його повідомлення. Чому тіла лежать у цих кінотеатрах? Чому у такому вигляді? Чому взагалі — у кінотеатрах? Чому саме актриси, кіноактриси, і чому він видаляє їм голосові зв’язки? Чому він їх убиває, а потім гримує, накладає макіяж і надіває на них ошатний одяг, напахчує парфумами?

— Ми мали б відповісти на всі ці питання так чи інакше, — заперечив Бьом, — незалежно від того, інсценізація це, як ви вважаєте, чи щось інше.

— Тоді ми у згоді, Бьоме, — ствердив Ґеннат.

— У будь-якому разі, він поводиться зі своїми жертвами після їх смерті краще, ніж до, — ніби розмірковував уголос Рат, але Будда уважно прислухався. — Мені здається, він, ніби, водночас їх любив і ненавидів.

Ґеннат схвально кивнув і повернувся до свого торта.

— Відкладімо на якийсь момент кінематографічні вбивства, — запропонував він тоді, — і перейдемо до справи Вінтер. Ви обоє маєте дещо надолужити. Якби ви, панове, обоє краще працювали разом — і я не хочу чути жодних виправдань від жодного з вас — ми могли б уже просунутися набагато далі.

Він витягнув з кишені піджака акуратно складений аркуш.

— Ордер на обшуку приміщень «Ля Бель Фільм» і приватних приміщень Гайнріха Белмана, — помахав він документом. — Я хочу, щоб ви вдвох очолили акцію. Виїжджаєте на операцію вже сьогодні, загін чергового поліційного формування напоготові.

Рат і Бьом були однаково заскочені таким поворотом, і ошелешено вирячилися один на одного. Вони мусили працювати спільно — так забажав Будда, отже, уникнути цього ніяк не випадало.

Вони навіть не могли навіть розділитися на дві команди: ділові й приватні приміщення Гайнріха Белмана розташовувалися за однією адресою. Йому так було вигідно: без дорогого представництва на Кантштрасе, він заощаджував на офісі, влаштованому за місцем проживання, на Пісторіуштрасе — оренда у Вайсензее була набагато дешевшою, ніж у Шарлоттенбурзі.

Точно о п’ятій годині рушила колона машин: «Опель» зі слідчими на борту — Бьом поруч із водієм, асистентом кріпо Мертенсом, Рат позаду, поруч із Ґрефом, якого Ґеннат теж вирядив у цю місію, хоча детектив, насправді, мав чергувати в Управлінні, далі поліційний автомобіль з черговою оперативною групою, і нарешті вантажівка для доставки конфіскованого майна.

Белман мешкав в орендованій квартирі для середнього класу у головній будівлі, офіс «Ля Бель» містився у першому флігелі у дворі. Непримітна латунна табличка вказував шлях у своєрідну майстерню з великими вікнами, що мала такий вигляд, ніби колись призначалася для скульптора, якому потрібно багато вільного місця. Зараз там стояло кілька столів і стільців для засідань — брудно, старомодно, не до порівняння з охайним модернізмом Оппенберґа на Кантштрасе.

Рат залишив старшого, Бьома, проводити допити в офісі і тримав приголомшеного Белмана під ордером на обшук. Гнів продюсера тривав недовго, після чого Белман зателефонував адвокатові і сварив уже його — либонь, той самий правник, який заробив гарні гроші на юридичних війнах проти Манфреда Оппенберґа. Менш ніж через чверть години після дзвінка, адвокат приїхав, але міг тільки стояти і дивитися, як поліція упаковує документи й рулони кіноплівки у коробки й виносить їх на вулицю. Белман неодноразово відновлював свої протести, погрожував притягти Бьома і Рата до відповідальності, якщо прем’єру «Бурі кохання» доведеться відкласти через те, що поліція перешкоджає роботі його офісу.

Але протести звучали не надто переконливо — складалося враження, що насправді Белмана тривожить щось інше, що за його реакцією ховаються якісь потаєні думки.

За роки роботи у поліції у Рата виробилося чуття того, чи буде обшук результативним: він навчився читати сумління людей з того, як вони протестують проти того, що їхнє житло перетрушують і перекидають догори дном їхнє майно — він міг відрізнити щире обурення від обурення, яким маскують страх перед викриттям. А Белману було що приховувати, Рат це відчував. Рат і Бьом більше не зважали на продюсера з його спалахами гніву, а тільки стежили, щоб ніхто нічого не виніс таємно, щоб нічого не лишилося не перевіреним. Пакували багато всього — здебільшого, теки з документами. Рат відчував, що податкове розслідування може дати несподівані результати і зацікавить колег із фінансової адміністрації. У квартирі Белмана теж провели обшук і вилучили всі документи, кілька старих щоденників, блокноти і сценарії. Поруч зі своїм кабінетом Белман влаштував невеличку проєкційну залу, і Рат наказав забрати всі касети з плівкою, включно з тою, що стояла у проєкторі.

Вони майже закінчили свою роботою, вилучивши все, що вважали за потрібне, коли у вхідні двері вбігла жінка у сірому зимовому пальто. Вона несамовито роззиралася на всі боки, аж доки впізнала Рата.

— Що тут відбувається? — запитала Кора Белман.

— Обшук, — відповів Рат. — Старший комісар Бьом буде радий показати вам ордер.

Він кивнув у бік сусідньої кімнати, де Бьом, на вимогу адвоката, підписував перелік конфіскованих предметів.

— Якщо чогось важливого потім бракувати, — бурчав Белман, оглядаючи розгромлене приміщення, — або якщо ваші люди щось пошкодили, то…

— … то Вільна держава Пруссія повністю компенсує завдану шкоду, — перервав йому Бьом.

Він передав Белману ще один документ:

— Це повістка в суд, — пояснив він. — Завтра, будь ласка, будьте в Управлінні поліції на Александерплац о десятій ранку.

— У мене завтра важлива зустріч о десятій!

— Доведеться її перенести.

У розмову втрутилася Кора Белман.

— Що це все означає? — запитала вона батька.

Той безпорадно знизав плечима, і вона звернулася до Бьома:

— Ви можете пояснити, чому ви ставитеся до мого батька, як до злочинця?

— Якби ми ставилися до вашого батька, як до злочинця, то ми зараз наділи б йому кайданки, і він ночував би у камері, — відказав Бьом.

— Ви не маєте права так із нами поводитися!

— Боюся, ми змушені, — спокійно заперечив Бьом. — Ви можете супроводжувати свого батька завтра вранці в Управління, фройляйн Белман, якщо забажаєте. Там будуть відповіді на всі ваші запитання. Зараз я маю відкланятися, наша робота тут завершена. Вибачте.

Бьом підняв капелюх, прощаючись, і пропхався повз неї у передпокій. Виходячи на вулицю, він підморгнув Рату і зробив швидкий рух головою, який міг означати лише одне: «Забираймося геть!»

Ґреф та Мертенс залишилися на місці з машиною. Ґеннат наказав влаштувати стеження за продюсером, причому так, щоб він помітив. Для цього «Опель» залишився стояти перед будинком, а Рат і Бьом змушені були повертатися до замку у фургоні, притиснувшись один до одного на передньому сидінні, поруч з водієм. Зворотний шлях місцями був вибоїстим, тож фургон періодично струшувало, і вони мимоволі штовхали один одного.

Бьом мовчав так само, як дорогою туди, водій відчув напруження і не теж не видавав ні звуку. Бьом явно почувається ображеним, подумав Рат. Якщо вже вони змушені працювати разом, варто бодай намагатися зробити цю співпрацю злагодженою!

Він зробив спробу.

— Я знаю, що позавчора вчинив неправильно, коли наказав оглядати порожні кінотеатри, — почав він. — Ланґе переказав мені, що ви заперечуєте проти цього.

Бьом дивився просто себе, на вечірній рух по Грейфсвальдерштрасе і нічого не казав.

— Я прошу вибачити мене, — казав Рат. — Я вважав цю ідею правильною і хотів її реалізувати. Якщо я образив вас такими діями, то прошу пробачення.

— Все гаразд, — пробурчав Бьом, — ваше припущення справдилося.

Він повернув голову і суворо подивився Рату в очі.

— Але тепер, якщо ви знехтуєте будь-яким із моїх наказів, якщо ви бодай відмовитеся заварити каву, я накладу на вас таке дисциплінарне покарання, від якого ви не скоро оговтаєтеся. Це зрозуміло?

— Зрозуміло.

Рат відкинувся на спинку сидіння. Попри сувору погрозу, він посміхнувся. Атмосфера у машині тепер стала набагато спокійнішою.

Водій також, здавалося, відчув це, і сидів за кермом помітно спокійніше.

Коли вони дісталися Алекса, В Інспекції А чергувала тільки пізня зміна — Геннінг, який заміняв Ґрефа, і Ланґе. І маленький чорний песик. Кірі одразу підскочила, щойно Рат увійшов, і бурхливо привітала його.

— Що тут робить собака? — запитав Бьом.

— Міс Фосс його привела, — сказав Геннінг. — Для комісара Рата, сказала вона.

— Я тимчасово взяв тварину під опіку, — пояснив Рат. — Вона належала Фастре.

— Її не слід віддати до притулку?

— Вона була геть перелякана, коли ми її знайшли. Я змушений був доглянути її, доки ще невідомо було про її власницю.

— Тоді простежте, щоб вона не погризла документи! І щоб не стало правилом приводити собак на чергування у відділ з розслідування вбивств!

Кірі нітрохи не злякалася Бьома, і почала дзявкати, щойно шуцполіцаї почали заносити перші важкі ящики і складати їх під стіну. Кірі зацікавлено обнюхала купу, Рат ухопив її за нашийник і відтяг назад.

— Не можна! — сказав він. — Ляж і поводься гарно!

Купа росла, шуцполіцаї у синіх одностроях заносили дедалі більше ящиків.

Нарешті, один із них, поставивши поверх інших останній ящик, у якому лежали самі касети з кіноплівкою, доповів:

— Це все, пане старший комісаре.

Бьом тільки кивнув. Ні слова подяки. Той знизав плечима і пішов.

— Але ж до біса того паперу, — зауважив Ланґе, оглядаючи вміст коробок. — То Будда… тобто Ґеннат сказав, що ми маємо опрацювати це впродовж ночі?

— Це кажу я, — буркнув Бьом. — Шукатимемо, доки що-небудь не знайдемо.

— А хто переглядатиме фільми? — запитав Геннінг.

— Це ми зробимо завтра, — постановив Бьом. — Документи важливіші. Все, що стосується Бетті Вінтер чи її нового фільму. Контракти, заяви про гонорар, страхування, чи не знаю, що ще… І все, що якимсь чином свідчить про фінансовий стан Белмана, успіх чи розорення його компанії.

— І хтось має переглянути приватні нотатки Белмана і його щоденники, — докинув Рат, — можливо, він десь зазначив, що ім’я Пітера Ґлазера насправді Фелікс Кремпін.

— Це можете зробити ви, — сказав Бьом.

— Я припускаю, що це наказ, — відгукнувся Рат.

Це мав бути жарт, але Бьом не засміявся.

— Відтак, почнімо, — скомандував старший комісар, ставлячи на стіл першу коробку з документами. — Кожен бере по ящику, тоді ми швидше впораємося.

Троє офіцерів підкорилися.

— Я так до кінця й не зрозумів, — зізнався Ланґе, розгортаючи першу течку зі свого ящика, — що саме ми зараз шукаємо?

— Набої для Ґенната, — сказав Бьом.

## Вівторок. 11 березня 1930 року

45

Гайнріх Белман прийшов не з дочкою, а зі своїм адвокатом. Рівно о десятій він з’явився в Інспекції А. Одразу за ним повернулися Ґреф і Мертенс, з вигляду яких нескладно було визначити, що вони згаяли ніч у машині: неголені, одяг зім’ятий. Вони ввійшли через скляні двері, а їхній підопічний уже сидів, як яєчко у гніздечку, перед кабінетом Ґенната — Трудхен Штайнер попросила його зачекати і виявити терплячість.

Для Ґрефа й Мертенса Ґеннат наказав приготувати каву, а Белмана, тим часом, залишив іще трохи помаринуватися у приймальні.

— Як минула ніч у Вайсензеє? — запитав радник.

— Белман цілу ніч залишався вдома, — повідомив Ґреф, студячи гарячу каву. — Тільки його адвокат пішов від нього близько восьмої. А дочка не виходила з будинку.

— Зрештою, вона там мешкає, — розважив Ґеннат. — А Белман не міг вийти тайкома, не намагався втекти?

— Важко сказати, — знизав плечима Ґреф. — Кілька разів упродовж ночі він придивлявся з вікна, і здогадався, що ми не дозволимо йому просто так утекти.

— Отже, ви були там досить помітні.

— Принаймні, сигналити клаксоном нам не було потреби — він нас і без того помітив, — сказав Ґреф. — А чому ви відразу не взяли його під варту, якщо думали, що він, можливо, спробує втекти?

— Тому що я хотів побачити, як він поводитиметься. І тому, що ми не маємо проти нього нічого, що виправдало б досудове ув’язнення.

— Ще ні? — показав Ґреф на гори документів і коробок, які зараз розповзлися по всьому відділу.

— Ще не те, що ми насправді шукаємо, але тепер уже достатньо, щоб запроторити його у цугундер, — мовив Ґеннат, проходячи через міжкімнатні двері до свого кабінету.

— Ми почнемо за півгодини. Панове Бьом і Рат, будь ласка, заходьте до мене, — додав він і зачинив за собою двері.

В Інспекції А тривала гарячкова робота. Вночі слідчі знайшли кілька речей, що загрожували Белману халепою і виправдовували обшук, але нічого, що навіть віддалено свідчило б про його причетність до вбивства. Вчора, після довгих годин у Замку, Рат повернувся додому після опівночі, а сьогодні група відновила роботу вже о восьмій ранку. Вони навіть перенесли ранкову нараду на пообідню годину. Половина інспекції відстежувала нечисленні сліди, які вони досі вдалося намацати у кіно-вбивствах, інша половина перегрібала контракти, виписки про оплату, страхування у пошуках вирішальної знахідки. Будда о пів на дев’яту влаштувався за своїм робочим столом, наказав підлеглим доповісти йому всю нову інформацію; а тоді обмірковував її і ласував тортом.

Він робив це так само, коли Рат і Бьом сиділи у нього у кабінеті о пів на одинадцяту. Ґеннат навіть не думав запрошувати Белмана, перше ніж знатиме все, що розкопала його команда у конфіскованих учора матеріалах. У нотатках Белмана Рат кілька разів наштовхувався на назву напівлегальної кінокомпанії «Борусія», про яку говорив Марлоу, і в якій Белман, очевидно, мав свою частку. Ішлося, судячи з усього, про вигідну і не цілком законну діяльність. Минулого вечора Ґереон переглядав касети з кіноплівкою, поки не знайшов декілька з написом «Борусія». А потім вони переглядали фільми. Ніхто, крім Рата, не знав, що вони роблять послугу Йогану Марлоу.

Спочатку Рат і Бьом мали з’їсти по шматочку торта, і лише потім Ґеннат подав сигнал Трудхен Штайнер, і секретарка запросила Гайнріха Белмана і його адвоката заходити. По трьох чвертях години очікування, продюсер був червоний від роздратування.

— Це нечувано! — вигукнув він, перш ніж сісти, ігноруючи тузати за рукав. — Що ви собі дозволяєте? Ви взагалі знаєте, хто перед вами?

На Ґенната це не справило жодного враження.

— Я так думаю, — незворушно гортав він досьє, доки не знайшов ім’я, — Гайнріх Антоніус Белман, якщо я не помиляюся.

— Чому ви змусили стільки часу чекати?! Я просидів там годину! По-вашому в мене час, може, крадений?

— Ми тут не крадіжками займаємося, — відказав Ґеннат.

— Ви провели обшук у моїй компанії! І у моїй квартирі! Ви можете мені пояснити, чому?

— Ми прийдемо до цього.

— Мій клієнт має право знати, у чому його звинувачують, — виступив у розмову адвокат.

Ґеннат негайно збив з нього пиху.

— Що схилило вас до думки, що його в чомусь звинувачують? — запитав він. — Сядьте, перш за все. Щоб ми могли спокійно поговорити.

Адвокат буквально силою всадовив свого клієнта у крісло і сів поруч з ним. Белман почувався незатишно і підозріливо зиркав на Рата і Бьома, які байдуже помішували ложечками у своїх кавових чашках.

— Що все це означає? — запитав він Ґенната, вказуючи на Рата. — Досі я не скаржився на те, як ваш працівник перешкоджав моїм зйомкам. Але це може змінитися.

— На жаль, для поліційної роботи це буває властиво — відволікати людей від роботи, — сказав Ґеннат, гортаючи папери на столі перед собою. — Якщо вам завдали незручностей або фінансових збитків, вибачте, будь ласка.

Він згорнув досьє, і поставив своє перше запитання таким тоном, ніби йшлося про погоду:

— Чим стала для вас у цьому розумінні смерть Бетті Вінтер?

— Що??

— Ви зазнали фінансової шкоди від цієї смерті?

— А ви як гадаєте!

Белман обернувся до свого адвоката, який лише кивнув своєму клієнту. Той прочистив горло.

— Бетті була моєю провідною актрисою, — сказав він.

— Отож, чому ви так високо застрахували пані Вінтер? — Ґеннат розгорнув досьє і став гортати його, поки не знайшов потрібний документ. — П’ятсот тисяч марок на випадок смерті. Смерть від нещасного випадку або диверсії прямо включена.

— Я мав убезпечити себе! Грошей у мене ще немає.

— Але під майбутню страхову винагороду фінансується ваша рекламна кампанія «Бурі кохання».

— Це, либонь, не злочин!

— Але чітко демонструє, яку користь ви отримуєте від смерті своєї зірки.

— Чого варті якісь короткотермінові переваги проти втрати незамінної актриси?

— Втрата не здається незамінною. Її наступниця вже знімається.

— Ви маєте на увазі Еву Креґер? Перспективний талант, безперечно! Але що вона проти досвідченої актриси, яка мала стати справді великою зіркою?

— Ваш перший звуковий фільм за участі Вінтер виявився не надто успішним.

— Що ви маєте на увазі? Бетті володіла голосом! На відміну від безлічі красунь, що затинаються і белькочуть, і які тепер можуть забути про кар’єру.

Ґеннат знизав плечима.

— Не мені судити про їхні здібності. Я просто подивився на цифри.

— У звуковому кіно треба мати терпіння — минає певний час, доки вкладені гроші повернуться.

— Іномовні версії, що ви знімаєте… Вони мені здаються особливо дорогими.

— У майбутньому, поруч із оригінальною версією, ми зніматимемо тільки одну іномовну — англійською.

— Як доречно, що пані Креґер вільно володіє англійською. Можливість використання однієї актриси для двох мовних версій не економить багато грошей?

— Ви не можете дорікати мені за те, що я намагаюся оптимізувати витрати! Ви навряд чи уявляєте собі, наскільки дорогою може бути звукова кінокартина!

— У який спосіб ви скорочує собівартість виробництва, вирішувати тільки вам. Поліцію це непокоїть лише у разі, коли це відбувається коштом людських життів.

Белман обернувся до свого адвоката, шукаючи підтримки, і той знову втрутився.

— Ми не приймаємо будь-які спекуляції щодо нібито причетності мого клієнта до вбивства Бетті Вінтер.

— Ніхто такого не заявляв, — зауважив Ґеннат. — Я згадав лише два факти, що є безперечними — а саме, що Бетті Вінтер убита навмисно, і що ваш клієнт, внаслідок її смерті, отримує більше вигоди, ніж збитків.

— От ви й заявили! За принципом cui bono, це робить його головним підозрюваним!

— Ви юрист, вам краще знати, — сказав Ґеннат.

Адвокат почервонів і нічого не сказав. Можливо, з нього ловкий правник у суперечках щодо договорів, подумав Рат, але він геть непридатний як захисник.

— А як щодо вигід, які отримує Манфред Оппенберґ? — психанув раптом Белман. — То він підіслав до мене чудового пана Кремпіна, який вигадував усілякі диявольські конструкції! Він, а не я!

Намагаючись підловити Белмана на його власному лицемірстві, Рат спробував навмання:

— Вранці двадцять восьмого лютого ви виявили, що Фелікс Кремпін готує саботаж ваших зйомок. Чому ви не заявили у поліцію?

Пряме попадання. Белман ніби під дих дістав.

Притиснувши таким чином його до стінки, Рат одразу завдав кілька точних ударів.

— Тому що тоді б ви не змогли звинуватити свого конкурента Манфреда Оппенберґа у замовному вбивстві? Тому що ви від самого початку знали, що Кремпін не планує смерті Бетті Вінтер, однак хотіли, щоб інцидент набув саме такого вигляду!

— Звідки ви таке можете знати… Ви упіймали Кремпіна? Це він вам такого наплів? Чи ваш славний друг Оппенберґ?

— Фелікс Кремпін мертвий, — повідомив Ґеннат.

Здивування Белмана було непідробним.

— Якщо підтвердиться, що це самогубство, то воно на вашому сумлінні, — сказав Рат, який серед усіх присутніх офіцерів найменше вірив у самогубство. — З вашої подачі його переслідували, він переховувався і безнастанно бачив у пресі звинувачення, які ви проти нього регулярно продукували.

— Але ж це… — забелькотав Белман. — Я не контролюю того, що напишуть у газетах!

— Це вам треба владнати тільки зі своїм сумлінням, — сказав Ґеннат. — Інша річ — смерть Бетті Вінтер.

— Але я до цього непричетний! Я сам цього не розумію! Він же дріт знову відчепив.

— Ви говорите про Кремпіна.

— Про кого ще?

— Тоді ви знали його плани!

— Але ж… — Белман, здавалося, щиро обурився, але одразу стримався і знизив голос. — Це правда, я знав про його наміри, але не треба вірите у таке, на що ваші прекрасні колеги натякають!

— То як було у дійсності?

— Я сказав йому просто в лоб, що знаю про нього, і що нехай бере свої речі і забирається. Але перед тим, як піти з ательє, він піднявся на освітлювальні риштовання і знешкодив свою конструкцію.

— Ви самі це бачили? — запитав Рат. — Чи звідки знаєте?

— Я ж не видираюся на риштовання! Кремпін туди виліз сам, але що інше він мав би там робити? Він знав, що у протилежному разі я притягнув би його за завдану шкоду. Крім того, громомашина працювала того ранку, як завжди. Лише опівдні… ну, ви знаєте, прожектор…

— Я однаково не розумію. Чому ви його відпустили? — тиснув на нього далі Рат — Чому не заявити негайно? Тому що ви вже знали, що хочете звинуватити його у чомусь набагато гіршому, ніж диверсія? А саме, в убивстві! І у такий спосіб упіймати двох зайців: з одного боку, збудити найгірші підозри щодо свого конкурента, а з іншого — здихатися своєї давньої дратівливої актриси Бетті Вінтер, отримати величезну страхову винагороду!

— Про що ви говорите! Звісно, ні! Я не вбивця!

Тут адвокат знову стрепенувся і заспокійливо взяв під руку свого клієнта.

— Пане Белмане, найкраще зараз нічого не говорити, доки ми не…

— Ох, дайте спокій! — розлюченим рухом Белман відштовхнув адвокатову руку. — Ви думаєте, я сидітиму і мовчатиму, щоб на мене повісили вбивство?

Адвокат здригнувся.

— Я тільки маю на увазі, щодо іншого… про що ми говорили, — прошепотів він.

— Ох, їм не про те йдеться, чи ви не помічаєте? Я не знаю, навіщо я вас узяв!

Адвокат нічого не сказав, а тільки ображено закопилив губу.

Ґеннат знову вступив довірливим тоном.

— Тоді спокійно розкажіть мені, що насправді сталося того двадцять восьмого лютого. Ви не уявляєте, скільки людей, що сиділи на цьому місці, де ви зараз сидите, бували майже щасливі нагоді нарешті вилити серце.

— Та не так багато мені виливати, — насупився Белман. — Я підозрював, що з тим самозваним Пітером Ґлазером щось не гаразд, і влаштував так, щоб за ним стежили.

— Але дочекалися, доки він збудує свою диверсійну конструкцію, — втрутився Рат.

— А що мені було робити? Мені треба було мати проти нього щось конкретне, щоб довести, на що здатен Оппенберґ, цей злочинець.

— І от, вранці двадцять восьмого, настав час, — заохотив його продовжувати Ґеннат.

— Як я вже говорив, мої люди спостерігали за ним, і вони доповідали мені, що він товчеться на освітлювальних риштованнях набагато частіше, ніж треба.

— Отже, дехто з ваших людей був у курсі й знав про Кремпіна?

— Так.

— Хто саме?

— Кілька світлотехніків.

— Мені потрібні всі імена.

— Я можу вам їх надати.

Ґеннат похитав головою.

— І ніхто з них не повідомив нам, що Ґлазера насправді звали Кремпіним!

— У мене є лояльні працівники, пане інспекторе!

— Кримінальний радник. Інспекторів тут немає.

— Так, пане раднику!

Ґеннат обернувся до Рата і Бьома.

— Як ви думаєте, панове, — запитав він, — ми можемо вірити цій людині?

— Ви мусите, пане кримінальний раднику! — підхопився Белман. — Я не міг цього вчинити! Я не був на освітлювальних риштованнях того ранку, про який ідеться. Я взагалі ніколи туди не видирався! Ви можете опитати всіх, хто брав участь у зйомках, я ніколи там не бував. Бо як би я мав приєднати той дріт до болта?

— Але ви сказали мені, що не побачили смерті Бетті Вінтер. Де ви були?

— Я був у кабіні звукорежисера, я вам про це сказав. Коли ми почули гуркіт і крики, ми негайно вийшли.

— Може, це зробив хтось із ваших співробітників? За вашим дорученням? Ви кажете, у вас є лояльні працівники.

— Ви аж надто переоцінюєте їхню лояльність! — Белман знову сів. — Мої люди, так, вони мені віддані. Але вони всі порядні люди, ніхто з них не піде на вбивство! Навіть заради мене!

— Ми побачимо це, коли почуємо ваших співробітників, — сказав Ґеннат. — І звісно, ми перевіримо ваше алібі.

— Просто зробіть це! Ви побачите, що я кажу правду!

Вигляд у Белмана був по-справжньому схвильований.

— Попри все, ще залишається питання, чому ви не повідомили про Кремпіна.

— З елементарної тактовності. Не годиться геть про все одразу повідомляти. Так не заведено між чоловіками.

— Цікаво чути це з ваших уст, — зауважив Ґеннат, гортаючи досьє, — з огляду, що ви лише за останні п’ять років подавали позови проти свого конкурента Оппенберґа… рівно тридцять сім разів. І раптом знехтували тридцять восьмою нагодою?

— Люди змінюються, пане кримінальний раднику!

— Ви нітрохи не змінилися! Ви тільки зметикували, що ви можете більше нашкодити Оппенберґу, якщо зумієте поширити чутки про його замах на диверсію. Що ви й зробили!

— Я не міг собі уявити, що Бетті загине!

— Але скористалися з її смерті. Очорнили свого конкурента, хоча знали, що то не його провина. І рекламували свій новий фільм у доволі… моторошний спосіб.

— Мій обов’язок перед Бетті — представити її останній фільм так, як він його заслуговує. Як вона цього заслуговує!

— Сльози набігають, — буркнув Бьом.

Белман роздратовано зиркнув на Бульдога, ніби побоюючись, що старший комісар зараз нападе на нього.

— Пане Белмане, — сказав Ґеннат, — навіть якщо ви чи хтось з ваших людей не відповідальні за вбивство, ви, поза сумнівом, перешкоджали і ввели в оману поліцейське розслідування. За це вам доведеться відповісти у будь-якому разі.

— Мій клієнт… — знову почав адвокат, але Ґеннат не дав йому встрянути.

— З нашого боку це наразі все, — сказав Будда. — Ви вільні.

— То я можу зараз повернутися на студію? — не міг повірити у своє щастя Белман.

— Ні, — спокійно відповів Ґеннат. — Пруси так швидко не стріляють. З вами хотів би поговорити детектив Ланке з Інспекції Е. Переглядаючи ваші фільми, ми знайшли порнографічний матеріал.

Адвокат підхопив і хотів протестувати, але Ґеннат продовжував говорити:

— Це називається випадковою знахідкою, я не мушу вам пояснювати, пане правнику. Матеріал передано у відповідне відомство. Це тут недалеко, на нашому поверсі. Черговий покаже дорогу вам і вашому клієнту.

Белманові опустилася щелепа, і він подивився на свого адвоката.

— Тепер ви розумієте, пане Белмане, — сказав той, — навіщо ви взяли мене з собою.

Щойно Белман і його адвокат зникли, Трудхен Штайнер принесла нову порцію тортів.

— Що ж, панове, — сказав Ґеннат Бьому і Рату, які пересували по шматку торта на свої тарілки, — ми зробили один крок вперед, а тоді — один назад.

Він задумався, а тоді:

— Я думаю, ми можемо виключити Кремпіна, він не був убивцею — навіть із недбалості. На жаль, ним не був також Гайнріх Белман.

— Ви в цьому аж так упевнені? — запитав Бьом, дивлячись на свій шматок горіхового пирога так, ніби прагнув, щоб той перетворився на берлінську булетте з гірчицею. — Я цьому суб’єктові не довіряю ні на гріш.

— Так, я досить впевнений. Якби він справді був якось відповідальний за смерть Вінтер, він би нам так багато не сказав. Він скористався з її смерті, але не він її заподіяв.

— Хтось мав знову почепити той дріт, — нагадав Рат. — І, мабуть, цей хтось знав студію і сценарій. Якщо не сам Белман, то хтось із його компанії.

— Ніхто з його солдатів не став би вбивцею на розказ свого начальника, — ствердив Бьом. — Одна з небагатьох заяв цього покидька, які мені здаються правдивими.

— А що як не заради начальника, — далі розмірковував Рат. — Може, на власний розсуд. Можливо, хтось з компанії Белмана чи зі знімальної групи мав свої порахунки з Бетті Вінтер і скористався з нагоди.

Ґеннат кивнув.

— Це означає, що ми маємо посилити пошук мотивів — аспект розслідування, яким досі, на жаль, трохи нехтували. Принцип cui bono, про який так виразно висловився адвокат Белмана: хто отримав користь від її смерті?

— Можливо, дочка Белмана, — припустив Рат. — Я думаю, що вона запала на Віктора Майснера, і, можливо, хотіла зробити його вдівцем, щоб самій мати з ним шанс.

— Тоді він теж може бути підозрюваним, — зауважив Бьом, — можливо, спільно з нею. Кохання часто зводить людей в одному злочині.

— Не думаю, що він виграв від її смерті, — заперечив Рат. — Кар’єра Майснера тривала тільки завдяки тому, що дружина тягла його за собою. Радше вона могла його вбити, щоб він не гальмував її кар’єру.

— Хоч би хто це був, — сказав Ґеннат, — він чи вона мали знати, яка конструкція влаштована там, на освітлювальних риштованнях, і як її переробити у найпростіший спосіб.

— То спробуйте приміряти це на когось!

— Мій любий Бьоме, нам не завжди все підносять на срібній тарілочці. Нехай ці люди один по одному посидять тут, перед нами. Подивимось, послухаємо, що вони нам роз кажуть, тоді побачимо. Але перш ніж ми їх вислухаємо, я хочу, щоб усі вони були ретельно вивчені: як хто ставився до небіжчиці, яке у кого матеріальне становище, тощо. Нам треба знати якомога більше про всіх, хто тут сидітиме перед нами.

— Можливо, ще одна смерть допоможе нам, — озвався Рат.

Ґеннат здивовано подивився на нього.

— Що ви маєте на увазі?

— Справу Кремпіна. Як ви думаєте, можливо, Фелікс Кремпін знав, хто скористався з його пристрою, щоб убити Бетті Вінтер? Або принаймні здогадувався? Можливо, він шантажував вбивцю. І той зіштовхнув його з Радіовежі.

— Ясно одне, колего Рате, — сказав Бьом. — Якщо на Радіовежі сталося вбивство, тоді Кремпін знав свого вбивцю і, ймовірно, довіряв йому — усі прикмети вказують на це.

Ґеннат кивнув.

— Це все видається вірогідним, але ми маємо бути обережними, щоб умоглядні теорії не завели нас на манівці. Що нам терміново потрібно, то це факти. Ми повинні знайти того чоловіка, який, після падіння Кремпіна, знову піднявся на Радіовежу. Цей незнайомець, можливо, зможе розкрити нам деякі загадки.

Будда озирнувся. Кожен з’їв свій торт, навіть якщо у Бьома було таке обличчя, ніби він щойно випив пляшечку риб’ячого жиру.

— Я думаю, — сказав Ґеннат, — ми маємо обговорити всі подальші кроки у ширшому колі. Принагідно, відразу розподілимо завдання.

Рат і Бьом підвелися і пішли до дверей.

— О, комісаре, ще одне, — гукнув Ґеннат.

— Що, пане раднику?

Ґеннат дочекався, щоб Бьом вийшов з кабінету.

— Дозвольте сказати вам одну річ, — сказав він. — Попри те, що сьогодні це вийшло непогано, у майбутньому ви не повинні квапитися і перехоплювати допит у когось іншого. Якщо ви плануєте знову щось таке зробити, попередньо узгодьте це зі мною!

46

Безлад у відділі з розслідування вбивств поступово усунули. Більшість ящиків — особливо ті, в яких містилися касети з кіноплівками — тепер можна було передати в Інспекцію E. Придурки звідти самі прийшли по матеріали. Серед них не було тих колег, що Рат знав особисто, крім Ґреґора Ланке, племінника керівника інспекції, Ратового наступника у відділі моралі, але він ніколи не працював безпосередньо з ним. Ланке-молодший був неабияк збуджений перспективою перегляду порнофільмів.

Після того, як ці матеріали забрали, для слідчих Інспекції А залишилось не так багато. Рат попрощався з колегами на обідню перерву. Діставшись свого кабінету, він зустрів украй занепокоєну Еріку Фосс.

— Осьде ви нарешті! — вигукнула секретарка. — Бо я сиджу наче на голках! У мене зустріч із сестрою о пів на дванадцяту, а я навряд чи можу взяти собаку з собою у їдальню.

— Маєте ще п’ять хвилин.

— Я не знала, коли ви повернетеся з цього допиту, ви нічого не сказали.

— Будь ласка, не забувайте, що саме ви відшили кінологів! Я завдячую перш за все вам тим, що я завів собаку!

— Я ж нічого такого не мала на увазі, я просто поспішаю. О, доки я не забула: ваш батько знову зателефонував. Ще одна пані — мені здається, та сама, що вчора. Тоді пан… — вона зазирнула у свій блокнот, — … Вайнерт і пан Віткамп.

— Дякую. Пан Віткамп не сказав, де його знайти?

— Аж ніяк. Він обіцяв перетелефонувати.

— А пан Вайнерт?

— Ні. Але звідки він дзвонив, схоже було на офіс: там торохкотіли друкарські машинки.

— Дуже дякую.

— Тоді я хочу побачитися з сестрою, — заявила секретарка.

Вайнерта не було ні в редакції, ні на Нюрнберґерштрасе. Обід! Тоді Рат спробував «Ексельсіор».

— Вибачте, пана Віткампа у його кімнаті немає, — повідомив швейцар.

— Він не сказав вам, куди йде?

— Він буде за столом. Я маю щось переказати пану Віткампу?

— Просто schöne Jrooß,[44] — сказав Рат.

— Перепрошую?

— Це по-кельнськи.

Рат взяв Кірі на шворку і вийшов з нею на вулицю. Александерплац з його будівельними майданчиками й натовпами був аж ніяк не ідеальним місцем для вигулювання молодих собак, тому Рат пройшов повз трамвайну лінію по Дірксенштрасе до парку Монбіжу. Йому подобався цей тихий зелений острів у самісінькому центрі метушливого, галасливого міста і скромний маленький палац, який не хотів узгоджуватися з помпезністю, яку Гогенцоллерни завели у місті. Він завжди йшов туди, коли хотів утекти від стукотіння машинок у Замку і гуркоту вуличного руху на Алексі і спокійно поміркувати. У Монбіжу, зазвичай, було не так багато відвідувачів — кілька матерів із дитячими колясками, кілька біржових торговців із сусідньої біржі, які вийшли «розім’яти ноги».

Рат сів на парковій лавочці на березі і став обмірковувати свої справи, милуючись на північний край острова Шпреє, де музей Кайзера Фрідріха врізався у річку, як ніс корабля. Кірі обнюхувала дротяний кошик для сміття, звідки, напевне, пахло чимсь їстівним. Рат розпакував собаче печиво, яке Еріка Фосс дістала у Вертгайма і кинув одненьке Кірі. Та у повітрі спіймала печиво і апетитно захрустіла ним.

— Що я з тобою робитиму? — спитав Рат. — Схоже, ти не поліційний собака. Можливо, я таки маю взяти тебе назовсім. Принаймні, я тобі подобаюсь.

Кірі дивилася на нього, висолопивши язика, і ніби справді посміхалася.

Після того, як собака зробила свою справу в парку, вони повернулися на Алекс. Перерва вже закінчувалася. Рат швидко купив три рублені котлети в «Ашинґері» — дві для себе і одну для Кірі.

Він щойно тільки почав їсти, коли Кірі вже доїла свою порцію. Вона пильно дивилася на паперовий пакет у нього в руці. Рат пошукав собачого печива, але не у нього не лишилося жодного.

— Гаразд, — зітхнув він і пожертвував другою котлетою.

— Наступного разу ми поділимось більш справедливо, — сказав він собаці, яка вмить проковтнула другу котлету. — Ти набагато менша за мене, ти не можеш їсти більше!

У животі бурчало, але часу, щоб повернутися в «Ашинґер» уже не було, на годиннику майже друга.

Оскільки він мав спершу відвести Кірі до Еріки Фосс, Рат з’явився в конференц-залі останнім. Ґеннат уже був почав і перервав свою доповідь, чекаючи, доки комісар знайшов собі місце. Рат роззирнувся довкола — Бреннер, здається, знову десь пропав, але цього разу він точно не був на лікарняному.

Будда підбив підсумки допиту Белмана, тоді настала черга слідчих доповісти про трупи у кінотеатрах, і вони одразу запропонували цілу низку нових деталей.

Детектив Ланґе звітував щодо групи, яка перевіряла, хто має ключа до зачинених кінотеатрів.

— Не отримавши позитивних результатів — тобто збігів особистих даних — у ході співставлення початково наданих списків, — почав Ланґе громіздкою офіційною канцелярською мовою, якої можна було досконально навчитися тільки у прусських поліційних школах, — ми свідомо розширили групу людей і компаній, що підлягала перевірці, включивши в неї таких юридичних і фізичних осіб, серед яких циркулювали відповідні ключі ще до закриття обох закладів публічної демонстрації кінофільмів, і порівнявши всі адреси, ми виявили чотири компанії, які оперували ключами до обох закладів публічної демонстрації кінофільмів.

— Їх ще називають кінотеатрами, — неголосно мовив один зі старших колег.

Усі засміялися, а Ланґе почервонів.

— У будь-якому разі, це очисна компанія, яка, як очевидно, спеціалізується на прибиранні закладів… кінотеатрів, — повів він далі, — а також копіювально-прокатні компанії, що потребували доступу до зак…кінотеатрів… Наразі ми не мали змоги розпочати перевірку названих компаній, але одразу після цієї наради ми… плануємо… е-е…

— … здійснити розпочинання названої перевірки, — знову запропонував дотепник, заслуживши цього разу осудливий погляд від Ґенната.

— Дуже дякую, колего Ланґе, блискуча робота, — похвалив доповідача Будда. — Ми з нетерпінням чекатимемо дальших результатів. Чи є дублікати ключів, хто не повернув ключі? Тощо. Якщо матимете якісь новини вже сьогодні, будь ласка, негайно йдіть до мого кабінету.

— Так, пане раднику!

Сівши на своє місце, Ланґе почувався на десять сантиметрів вищим, ніж досі. Похвалу Ґенната здобути було не так просто.

Тоді підвівся Червінскі. Рат не вірив своїм очам. Товстун ніколи не виявляв жодної ініціативи у розслідуваннях — принаймні, від часу, коли прусська поліція перестала носити пікельгаубе.[45]

Червінскі прочистив горло, перш ніж почати; він здавався дуже задоволеним собою.

— Ми провели деякі дослідження в обох кінотеатрах, пане кримінальний раднику, — повідомив він неквапом. — Питання у тому, чому він, убивця себто, поклав трупи своїх жертв у ті дві занедбані кінозали.

— Так? Ви це з’ясували?

— Я думаю, так! — гордо випнув груди Червінскі. — Ми знайшли зв’язок.

Він зробив паузу, перш ніж заговорив знову, щоб бути впевненим, що всі слухають.

— Річ у тім, що «Луксор» був, чи то є кінотеатром, де відбулася прем’єра першого фільму Вівіан Франк. У листопаді це було, двадцять восьмого. А у «Космосі» у двадцять сьомому показували перший фільм Жанет Фастре. Обидві лежать… лежали себто, у своїх, так би мовити, прем’єрних кінотеатрах.

— Це могло щось означати, — схвально кивнув Ґеннат, і Червінскі сів, радісно всміхаючись.

— Можливо, це одне з повідомлень, які злочинець намагається нам надіслали своїми інсценуваннями, — додав Будда.

— Можливо, вам слід з’ясувати, в якому кінотеатрі відбулася прем’єра першого фільму Бетті Вінтер, — вступив Рат. — Я не можу позбутися відчуття, що вона має щось спільне з двома іншими актрисами.

— Ви надміру вірите у маячню газетярів, — буркнув Бьом. — Мало вам було фіаско з вашим китайським аґрусом?

Рат вже пошкодував, що виголосив свої думки вголос, коли Будда почув його.

— Ідея не така дурна. Принаймні, це не може зашкодити.

Ґеннат подивився на Червінскі.

— Будь ласка, перевірте це, — сказав радник, — і дайте мені знати, коли знайдете відповідний кінотеатр.

Тоді Ґеннат перейшов до наступного питання.

— Справа Вінтер зараз є пріоритетною, — сказав він, — ми, можливо, зараз на межі прориву. У будь-якому разі, зараз у нас осяжне коло підозрюваних, тож нам треба посилити тиск.

Осяжне коло залишалося, однак, іще доволі широким: усі, хто знав графік зйомок і мав доступ до освітлювальних риштовань, тобто, майже всі співробітники «Ля Бель» у Марієнфельде. І єдина особа поза цією групою людей — Манфред Оппенберґ, якому міг про все повідомляти Кремпін.

Та наразі у пошуках кіновбивці, як тепер його називали, належало пильно придивитися до кількох осіб, у середовищі яких Ґеннат сподівався знайти можливі мотиви вбивства. Бьому належало взятися до Оппенберґа, Ґрефові — подбати про Кору Белман, а Рат мав знову взяти на себе Віктора Майснера. Ґеннат показав трьом колишнім слідчим, що він ознайомився з протоколами допитів і, очевидно, не схвалював їх. Наказав надолужити всі три попередні невдачі.

Не сказавши нікому слова, Рат повернувся до свого кабінету. З усіх підозрюваних йому дістався саме Майснер, цей плаксій!

Веселенький день передбачався!

Еріка Фосс знову балакала по телефону. Кірі лежала під її столом і спала.

— Ось він саме прийшов, — сказала вона у слухавку, — зачекайте хвилинку, пане директоре поліції, я з’єдную.

Вона натиснула кнопку і поклала слухавку. Задзвонив телефон на столі комісара.

— Хто це? — запитав Рат. — Не Шольц?

Шеф кріпо був єдиним директором, з яким він був особисто знайомий на Алексі.

Еріка Фосс засміялася.

— Ні, — сказала вона доволі холодно. — Спробуйте трохи далі на захід.

— Ми що тут, у шаради граємо?

— Гей, ми сьогодні в гарному гуморі… — пробурмотіла вона, коли Рат сердито метнувся до свого кабінет, щоб покласти край пронизливому телефонному дзвінку.

— Інспекція А, комісар Рат, — сказав він у слухавку.

— Тебе непросто застати, мій хлопче!

Рат похмурим поглядом вибачився перед Фосс, вона у відповідь усміхнулася і стенула плечима. Він пішов зачинити двері.

— Батьку! А я думаю, що відбувається!

— Ти мав слушність, мій хлопче!

— А саме?

Енґельберт Рат нечасто погоджувався зі своїм сином.

— Щодо імені! Гаґедорн! Пряме попадання: Ґертруда Гаґедорн працювала секретарем правління «Дойче Банк» у Кельні з тисяча дев’ятсот двадцять сьомого по двадцять дев’ятий і була присутня на всіх засіданнях наглядової ради, на яких Конрад розмовляв з менеджером банку Брюнінґ про… ну, ці речі, ти знаєш, які саме. А потім ця пані Гаґедорн…

— …переїхала у Берлін пів року тому.

— Ти вже все це знаєш?

— Я вже все владнав. Ти можете сказати міському голові, що питання успішно й остаточно закрите.

— Ви визначив відправника листів?

— Більше того — я стулив йому пельку.

— Мій хлопче, іноді ти мене неабияк дивуєш! Днями нічого не відбувається, і я починаю думати, чи не було помилкою довірити тобі цю важливу справу, а тоді ти різко вписуєшся у поворот.

— Я у жоден поворот не вписувався, а розв’язав складну проблему і зробив тобі і міському голові велику послугу!

— А хто то був, якщо не сама Гаґедорн?

— Її наречений. Робітник «Форда». Прізвище не має значення.

— Ти впевнені, що він нас не турбуватиме… тобто, бурмістра?

— Цілковито.

— Не так, що він побіжить зі своїми викриттями до преси?

— Перекажи міському голові, щоб не хвилювався за свою репутацію.

— Тоді я хочу сподіватися, що ти не помиляєшся щодо цього…

— Тобі справді конче треба знати все, що я роблю? Ти не може просто мені повірити? Повірити, коли я кажу тобі, що я все владнав?

— Гаразд! Не будь таким чутливим! Мені просто цікаво, як ти можеш бути настільки впевненим у такій делікатній ситуації.

— Як саме я все владнав, то вже моя турбота. Суть у тому, що все зроблено!

— Згода. Ми тоді, зі свого боку, подбаємо про пані Гаґедорн. А точніше, подбає «Дойче Банк».

— Не треба! Краще не займайте її! Якщо банк виставить її на вулицю, це може розбудити в ній думки про помсту! Досить, якщо пані більше ніколи не допускатимуть до конфіденційних перемовин. Особливо, якщо ви дасте їй зрозуміти, що вона вважатиметься відповідальною за будь-які подальші витоки щодо американського ацетатного шовку.

— Невже ми дозволимо, щоб їй це зійшло з рук?

— Страх перед безробіттям діє більш ефективно, ніж саме безробіття. Поки Ґертруда Гаґедорн залишається на своїй роботі, міський голова може спати спокійно. Я тільки сподіваюся, що він дотримується свого слова.

— Звісна річ, мій хлопче!

47

Яка негода! Рат змушений був увімкнути склоочисники. Вдень ще світило сонце, а тоді дощ полив, як з відра. А потім мокрий сніг барабанив по даху машини. Рат бачив, як перехожі на Ляйпциґерштрасе дивуються дощу і, за браком парасольки, натягують капелюх на лоба або тримають портфель над головою.

Він навіть не знав, чи має його поїздка якийсь сенс, але секретарка у «Ла Бель Фільмпродукцьйон» не залишила йому вибору. На початку доброзичлива, дама, зрозумівши, що розмовляє з поліцією, зробилася суворою, її голос — крижаним.

— На жаль, я маю вас розчарувати, — сказала вона, хоча насправді, мабуть, неабияк втішалася, — але я не маю жодного уявлення, де ви можете сьогодні знайти пана Майснера.

— Він сьогодні не знімається?

— Усі графіки зйомок зараз на Алексанедрплац, у вашому Управлінні. Подивіться там.

Рат зробив щось інше. Він узяв Кірі і сів у машину.

— Куди ви? — питала Фосс.

— Треба знайти актора.

— О! Тоді вам потрібен пошуковий собака.

Залишалося питання, з чого почати? З приватного житла Майснера чи зі студії у Марієнфельде? Рат обрав приватну адресу.

Віктор Майснер мешкав на Літцензеє, у прекрасному житловому районі, неподалік від Кантштрасе, але просто на березі озера з краєвидом на парк і лебедів. У будинку навіть був ліфт.

Коло дзвоника досі лишалося «Майснер / Зима».

Рат натиснув кнопку, за дверима почувся пронизливий дзвінок, але ніхто його не відчинив.

Він подзвонив знову і зачекав. Навіть зі сходового майданчика відкривався чудовий краєвид на маленьке озеро. Про велике місто нагадувала тільки Радіовежа, що її мокрі від дощу сталеві конструкції виблискували на сонці, яке щойно пробилося крізь сірі хмари кількома променями.

Коли ніхто не відповів на третю спробу, Рат спустився на перший поверх. Залишалося хіба що розпитати консьєржа, який сам визначав себе як «портьє», судячи з таблички на його комірчині.

Чолов’яга навіть був убраний в однострій. Ратові пригадався будинок Вівіан Франк. Акторам, напевне, потрібно щось таке. Він постукав.

Портьє відчинив розсувне віконце.

— Що я можу зробити для вас, пане комісаре?

— Я шукаю Віктора Майснера.

— Пана Майснера немає вдома.

— Це я вже помітив.

— Якби ви раніше спитали мене, замість того, щоб просто показувати своє посвідчення, то не мусили б марно туди підніматися.

— Мій пес любить кататися у ліфтах, — посміхнувся Рат. — Не підкажете мені, де я можу знайти пана Майснера?

— Пан Майснер працює.

— Але він щойно закінчив зніматися у фільмі.

— Пан Майснер працює постійно. Напевно, так ліпше для нього зараз, після трагедії з дружиною.

— Як він справляється?

— Дуже гідно. Перші кілька днів він був наче примара. На щастя, пані Белман його доглядала. Але тепер він, здається, опанував себе. Та, попри те, що він уміє, завдяки своїм акторським навичкам, приховати свій справжній стан, цей удар долі зламав бідолаху.

— Отже, зламав…

У Рата склалося інше враження про актора. Але він не хотів підважувати образ, який склався в уяві портьє про найславетнішого пожильця його будинку.

— Він більше не потребує підтримки пані Белман? — запитав Рат.

— В усякому разі, вона вже деякий час не навідувалася, якщо ви про це питаєте.

— А він до неї?

— Я портьє, а не приватний детектив!

— А на ваш погляд, він кохав свою дружину?

— Ви ставите неделікатні запитання!

— Це те, що мені подобається у моїй роботі. То як би оцінили його почуття?

— Звісно, він любив її! Якщо останнім часом…

— Так, так! Що було?

— Ну, пані Вінтер. Я не думаю, що вона й далі його кохала. Тобто — останнім часом.

— Як ви це визначили?

— Ну, вона завжди була досить холодна, вважала себе вищою за інших, і ніколи не віталася з нашими. І, мабуть, вона хотіла залишити його…

— Вона хотіла розлучення?

— Ні, я не про це говорю! Вона хотіла зніматися в інших фільмах. Без нього, з іншим продюсером.

— Звідки вам відомо?

Портьє знизав плечима.

— Випадково почув. Вони посварилися просто перед моєю комірчиною. Вона казала, що не відмовиться від свого доброго імені, казала, що він може скинути свій грим.

— Що вона мала під цим на увазі?

— Я не знаю. Я просто переказую вам, що я почув того ранку. Випадково.

— Якого «того» ранку?

— Ну, ви знаєте: того ранку. А потім він повернувся ввечері, геть розчавлений! Звісно, він винуватив себе у тому, що посперечався з нею саме того дня, коли вона померла. Але то була тільки її провина!

— Бурхлива суперечка у день, коли Бетті Вінтер загинула. Чому ви не повідомили нам?

— Тому що мене ніхто не питав. Ваші колеги зайшли й одразу вийшли з квартири на тому тижні. У мене ніхто ні про що не поцікавився.

Робота в студії в Марієнфельде іще тривала, тож Рат мав зачекати якусь хвилину, перше ніж охоронець впустив його. Знімалася, либонь, якась пригодницька стрічка — принаймні, судячи з декорацій з розбитими шибками. Ева Креґер знову була на знімальному майданчику. Цікаво, чи знайшла вона собі сценічне ім’я? Впізнавши Рата, вона коротко всміхнулася йому. На відміну від Джо Дреслера, який помітивши її усмішку, закотив очі.

— Це знову ви, — обернувся режисер до Рата. — Я сподіваюся, на сьогодні вам було достатньо. Ваші люди знову несподівано вдерлися сюди! Як працювати у таких умовах?

— Ви вже маєте неабиякий досвід роботи у складних умовах.

Дреслер посміхнувся йому в обличчя.

— Хто вам потрібен цього разу?

— Віктор Майснер.

— Він у своїй гримерній. Він на сьогодні у своїх сценах уже відзнімався.

Рат кивнув.

— Можете не проводжати, я знаю шлях.

— Ви не можете отак просто вдиратися! — гукнув Дреслер йому вслід, але Рат удав, що не чує, і попростував за лаштунки, повз велику громомашину, яка так і стояла на старому місці.

Рат постукав у двері з табличкою «Майснер» і увійшов.

Віктор Майснер сидів спиною до нього, перед дзеркалом і витирав з обличчя грим. Актора було не впізнати. Бліде обличчя, частково все ще у макіяжі, яке побачив Рат у дзеркалі, не мало нічого спільного з екранними героями Віктора Майснера. Ще менше залишалося в ньому від постаті кінозірки. Рат одразу відзначив цю переміну.

Лампочки над гримерним столиком відбивалися у його лисині на пів голови.

Актору було неприємно, що його бачать у такому вигляді. Він швидко потягнувся по шиньйон на столику і похапцем прилаштував його на голові. Тепер, з нормальною зачіскою, він був подібний до себе, яким Рат його знав. Проте він однаково не був схожий на героя чи кінозірку. І голос його теж лунав відповідно.

— Не могли дочекатися дозволу увійти? — зашипів він на інспектора.

— Ви носите перуку, — зауважив Рат, намагаючись зробити так, щоб його репліка пролунала мимохіть, — я цього не знав.

— Жодної перуки, тільки латочка з волоссям, — сказав Майснер. — Ніхто не знає. І я вас попереджаю вас! Якщо я коли-небудь прочитаю про це у пресі, я вважатиму вас особисто відповідальним!

— Не хвилюйся. Я вмію мовчати.

— Але ви, мабуть, не заради цього тут.

— Ні.

Рат поставив стілець так, щоб бачити обличчя Майснера у дзеркалі і зачепив шворку Кірі за ніжку.

— З вашого дозволу, я сяду, — сказав він, виймаючи з кишені пальта блокнот і олівець. — У мене є ще кілька питань до вас.

— Чому ви не могли поставити їх на тому тижні? Тоді це було б уже позаду!

— У поліції виникають нові запитання, пане Майснере, і вона також продовжує ставити ті ж таки старі. Ми знаємо, що ми цим діємо людям на нерви, але така наша робота.

— Гарна робота!

Рат опустив ручку на папір.

— Ви знову знімаєтеся, в іншому фільмі. З Евою Креґер, як бачу. Ви, здається, добре впоралися з утратою дружини.

— Життя триває, комісаре! «The show must go on»[46],як кажуть англійці. Маючи таке навантаження, як у мене, мусиш брати всю свою волю в кулак і рухатися далі, хоч би що сталося. У четвер похорон Бетті, повірте, мені буде непросто це витримати.

Актор постукав себе у груди вказівним пальцем:

— Ви хоч маєте уявлення, що там робиться?

— Ні, але я хотів би таке уявлення мати.

Майснер зиркнув на нього підозріливо.

— Чого ви хочете? — запитав він. — Ставте, нарешті, свої запитання і дайте мені спокій!

— Ваша дружина залишила вам солідну спадщину?

Майснер саркастично реготнув.

— Просто скажіть, що шукаєте мотив. Спадщину можете сміливо виключити! Бетті не дуже багато мені залишала. Можете поговорити з нотаріусом. Якби ви думали, що це мотив убивства, то Белман мав би вагоміші причини. Він дорого застрахував Бетті, тож її смерть фінансово йому оплатилася.

Рат зробив позначку у своєму блокноті — штрихову фігурку людини.

— Ще одне запитання, — мовив він, малюючи чоловічка, — як ваша дружина відкрила для себе янґтао?

— Що, перепрошую?

— Янґтао. — Рат звів очі на співрозмовника, залишивши фігурку недомальованою. — Китайський аґрус. Екзотичний фрукт.

— Я не знаю. Чому ви думаєте, що Бетті знала про нього?

— Це те, що ми знайшли у її шлунку, — пояснив Рат, повертаючись до свого малюнку.

Обличчя Майснера скривилося від огиди.

— Невже ви не можете виявити краплину тактовности? Те що я контролюю себе, ще не означає, що я не сумую за своєю дружиною! Ми були разом майже п’ять років!

— Але шлюб останнім часом був не такий міцний?

— Як ви смієте…

— Ви сварилися з дружиною. Вранці, двадцять восьмого лютого. У день її смерті.

— Хто вам таке сказав?

— Це не так істотно. Так було, чи ні?

— У якому шлюбі не буває суперечки? Що з того? Люди не вбивають одне одного через таке!

— Але вона хотіла залишити «Ля Бель Фільм». І більше не зніматися з вами.

— І тому я її вбив? Щоб вона знову зі мною знімалася, чи як? Де у цьому логіка?

— Я не казав, що ви вбили свою дружину.

— Ви знаєте, що я вбив свою дружину, і я теж це знаю. Але то був недогляд. Ви повинні знайти того, хто відповідальний за падіння прожектора.

Рат став малювати поруч з фігуркою чоловічка чорного кудлатого песика, з усміхненою мордочкою.

— Саме тому я тут, — сказав він, домальовуючи песику шворку. — І тому я мушу поставити вам питання. Де ви були…

— Ви знаєте, де я був! Я стояв поруч з нею, коли вона померла. Мені випало побачити це на власні очі!

— Я говорю про інше — про ранок двадцять восьмого лютого. Ви можете сказати мені, що ви робили?

— Знімався у кіно, ви це знаєте.

— Коли ви вийшли з дому, коли приїхали на студію, коли у вас була перша сцена? Які сцени були того ранку? Ви можете назвати точний час?

— Не сходу. Я мав би спочатку все пригадати. Смерть Бетті затьмарила решту подій того дня.

Рат заніс олівець над папером і чекав.

— Ми виїхали з дому приблизно о пів на дев’яту, — почав нарешті актор, — як завжди. Нам треба було у студію десь на дев’яту.

— Ви їхали з дружиною.

— Так. У мене є машина, і я зазвичай пропонував їй їхати зі мною.

— Що ви робили, коли потрапили у студію?

— Як зазвичай. Насамперед з усіма привітався, з кимсь перекинувся слівцем. А потім ми подивилися на графік зйомок і пройшли всі сцени з Дреслером.

— І відразу почалися зйомки?

— Так. Тобто, ми, звісно, мали заздалегідь увійти в образ. Я маю на увазі акторів.

Рат цього разу робив справжні нотатки.

— Дуже дякую, пане Майснере, — сказав він і згорнув блокнот. — З мого боку, це наразі все.

Він підвівся і взяв шворку Кірі.

— Попри те, я маю попросити вас прийти в Управління завтра о десятій. Радник Ґеннат хоче вас бачити.

— А зйомки?

— Більшість ваших колег теж будуть завтра вранці на Алексі. Дреслер щойно змінив графік.

Майснер зітхнув і став далі стирати залишки гриму з обличчя.

— Ох, ще одне питання, — обернувся Рат уже у дверях, — ваша латочка волосся, вона змінна, чи вам довелося спеціально замовляти нову?

Не чекаючи на відповідь, він поспішив за Кірі, яка сильно тягнула за шворку, і зачинив за собою двері.

Дорогою додому, він проїхав через Оранієнштрасе, щоб узяти в «Ашинґері» вечерю для себе і для собаки. Цього разу він зробив безпечний і надійний вибір — купив півдюжини котлет. І трохи картопляного салату. Принаймні, він міг бути впевненим, що Кірі не претендуватиме на останній.

Вечірня прогулянка зеленою зоною довела їх до Оранієнплац — сьогодні цього виявилося для собаки достатньо. Виходячи з машини з вечерею, Рат дістав також згорток із шиньйоном і синій пакет із бардачка. Подарунок з Радіовежі. Шарлі з її шаленою ідеєю!

Шарлі!

Думка про неї знову боляче діткнула його.

Усміхнений чоловік у дверях її квартири.

Холера!

— Вам, собакам, добре, — ділився Рат з Кірі, помахуючи пакетом з «Ашинґера», — ви тільки про їжу думаєте.

Кірі глянула на нього і очікувально всміхнулася.

— Ходімо, — покликав Рат, і Кірі собака потупцяла вперед через двір, постійно озираючись на пакет з харчами.

Нагорі Рат поклав собаці у мисочку кілька котлет і трохи собачої їжі. Він налив Кірі води у поїлку, а собі відкоркував пиво.

Поки Кірі їла, Ґереон оглянув шиньйон. Брудний і зачовганий, він, однак, міг би на щось придатися. На щось, що вирве зарозумілого Майснера зі схованки його самовпевнености.

Єдина проблема: Рат взагалі не повинен мати у себе цього клубка волосся.

Але, можливо, він його не має; можливо, його знайшов хтось, про кого поліція однаково знала, що він був на Радіовежі.

Рат узяв пиво й пакет з «Ашинґера» у вітальню і зручно влаштувався за столом із телефоном. Він дав номер оператору і взявся до котлети. Щойно він почав жувати, на іншому кінці лінії відповіла Елізабет Бенке, власниця квартири, з якої вона його, свого часу, виставила через Шарлі.

— Мертольта Майнерта, путь васка, — промимрив Рат із повним ротом.

— Він саме вечеряє, — сказала Бенке, — так само, як ви, очевидно!

Вона терпіти не могла погані манери.

— Мені йоо на онну хвивинку, — пробурмотів Рат у слухавку.

Почувся грюкання покладеної на стіл слухавки, а тоді її голос:

— Пане Вайнерте! Один із ваших метушливих колег.

Минула коротка мить, і слухавку підняли.

— Мій любий Біндінже, — почув він сердитий голос Вайнерта, — що вам так припекло, що ви мусите відривати мене від вечері!

— Це терміново! — гукнув Рат у відповідь. — Канцлер обмочив урядову лавку у Райхстазі, і нам це треба терміново на першу шпальту!

— Ґереон? Ти?

— Обережно з іменами! Бо як Бенке почує, з ким ти спілкуєшся по телефону, муситимеш терпіти її кепський гумор.

— Дякую за застереження. Де ти, в біса, був у суботу? Точно — не у тому «Трикутнику». І не вдома.

— Сталося дещо непередбачене, вибачай. Я намагався тобі зателефонувати, — збрехав Рат.

— Я три дні намагаюся тобі додзвонитися!

— Коли телефонуєш в Управління, краще не називатися. Ім’я «Бертольд Вайнерт» фігурує у справі Кремпіна. Якщо там дізнаються, що ми знайомі, у нас обох виникнуть проблеми.

— Гаразд. Повернімося до нашого термінового побачення. Чи перука тебе вже не цікавить?

— Звісно, цікавить. Саме тому я телефоную. — Рат подивився на годинник. — Можу я тобі привести цю штуку і щось про неї розповісти?

— Я скоро буду на прийомі у канцлера.

— Тоді завтра.

— Завтра ввечері. Раніше не вийде. У мене роботи по горло. І цього разу я моя доброта матиме ціну.

— Яку саме?

— Мені потрібна машина.

— На вечір?

— Включно з ранком четверга.

— Приходь і забирай. Разом із перукою.

— Я з Кохштрасе одразу до тебе. О восьмій?

— Згода.

— Начувайся, коли знову мене піддуриш.

— Не хвилюйся, таке більше не повториться! Слово честі! Інакше я впродовж місяця звертатимуся до тебе «ваша високосте».

— Що ж, цього разу ти здаєшся по-справжньому серйозним, — зареготав Вайнерт. — До речі, про серйозне. Я хотів тебе застерегти. Завтра з’явиться щось про Кремпіна. Вперше з його ім’ям. Просто вже неможливо було притримати.

— Головне, щоб у статті не фігурувало моє ім’я. Незалежно від того, хто питає: мене на Радіовежі не було.

— У неділю, — Голос Вайнерта пролунав так, ніби він посміхається. — Вчора ми побачили кілька чудових світлин мільйонного відвідувача Радіовежі. Дуже схожий на тебе. І симпатична дівчинка поруч із тобою! Нібито кіноактриса. Здається, варто пошукати у цих колах.

— Ви хочете опублікувати світлину?

— На разі не мертвий сезон, щоб друкувати геть часто все, але такий матеріал добре заповнює проміжки. І, звісно, туристичне бюро розіслало пресреліз разом із світлиною по всіх газетах. «Мільйонний відвідувач». Принаймні, це краще, ніж «сотий самогубець».

— Бертольде, це не жарти! Якщо ця картинка з’явиться у будь-якій газеті, і хтось із свідків з Радіовежі впізнає мене, я у халепі.

— Не варто аж так хвилюватися. Найімовірніше, це буде коротке текстове повідомлення без світлини. Якщо ніхто не розчовпає, що то за актриса на фото.

— Ніхто не зможе.

Рат повісив слухавку і доїв котлети й картопляний салат.

Поївши, він знову зняв слухавку. Йому б хотілося сьогодні ввечері випити з Паулем, але в «Ексельсіорі» сказали, що пан Віткамп знову вийшов.

— Тоді ми підемо самі, — сказав Рат Кірі, беручи її на шворку.

Коли вони дісталися «Трикутника», у пивничці не було де яблуку впасти. Рат став біля шинквасу і замовив першу випивку. Він був не єдиним відвідувачем з собакою — тварини, очевидно, служили за алібі для вечірньої прогулянки багатьом чоловікам.

Кірі з собаками-алібі ладнала дуже добре. Вона обнюхала потворного боксера, який мирився з цим, зберігаючи незворушність. Щорш поставив перед собаками миску з водою. Тоді став обслуговувати двоногих клієнтів.

«З Кірі, — подумав Рат, перехиливши чарку міцної, і випив перший ковток пива, — з Кірі я, принаймні, завжди втраплю додому».

## Середа. 12 березня 1930 року

48

На щастя, Ґеннат не затягував ранкову нараду, з огляду на велику кількість допитів, які передбачалося провести після цього. Рат намагався слухати Будду уважно, але це було непросто. Він зробив усе можливе, навіть стояв зранку під крижаним душем, але похмілля сиділо глибоко у кістках. Черга Майснера на обговорення була другою, одразу за Корою Белман, яку вважали головною підозрюваною, оскільки вона була єдиною, хто міг би вважати, що діє від імені самого Белмана Гайнріха, її батька.

Перед цим трохи часу надали Ланґе і Червінскі, щоб поговорити про останні знахідки щодо кіновбивці. У питанні з ключами Ланґе, наприклад, склав списки осіб, які працювали в обох кінотеатрах від компанії з прибирання. На жаль, списки були чималими. У Червінскі була новина, що привернула увагу Рата, попри похмілля: кінотеатр, де у 1925 році відбулася прем’єра першого фільму з Бетті Вінтер, «Тіволі» у Вайсензеє, насправді зачинився у грудні.

— Таким чином, — підсумував Ґеннат, — Бетті Вінтер теж треба брати під увагу у справі нашого кіновбивці. Маємо ті самі чинники: кіноактриса, якій не виповнилося тридцяти років, з її першим звуковим фільмом, а її прем’єрний кінотеатр теж ідеально пасував би для кінцевої інсценізації, яку злочинець влаштовує зі своїми жертвами. Я просив би всіх подумати про ці можливі зв’язки, коли ми підемо прямо на допити, але, перш за все — про те, що далі повідомить детектив Червінскі. Прошу далі, колего.

— Кінотеатр уже знайшов нове застосування, — сказав детектив. — Але, що цікаво, «Тіволі» зробиться не звуковим кінотеатром, а тим, чим він був понад десять років том — театром. А вгадайте, панове, хто цим театром керуватиме? — Червінскі роззирнувся, щоб переконатися, що всі уважно слухають. — Віктор Майснер!

Це дійсно була неабияка новина. І вона розлютила Рата: Майснер не обмовився про це ні вчора, ні тиждень тому.

— Назвати театр «Сценою Бетті Вінтер», — завершив Червінскі, — може, не надто оригінально, але, безперечно, сприятиме популярності закладу.

— Дякую, колего. Ми приділимо увагу цій обставині, коли будемо його допитувати, — сказав Ґеннат. — А зараз, берімося до роботи!

У Рата було ще трохи часу до першого допиту, і він пішов до свого кабінету. Краще випити кави Еріки Фосс, ніж бульйону в їдальні. Рат сів за свій стіл, закурив і, час від часу потягуючи гарячу каву з чашки, став міркувати.

Протокол його розмови з Майснером давно лежав на столі у Ґенната: запізно щось додавати про «Сцену Бетті Вінтер». Не робити нічого більше, це буде наступним мінусовим балом для Будди. Можливо, він міг би знову актора притиснути на допиті. Він має загнати Майснера в кут, щоб тому не залишалося іншого вибору, як зізнатися. Рат загасив цигарку і рушив.

Кора Белман і Віктор Майснер уже чекали на лавці перед кабінетом Ґенната. Рат кивнув їм на знак вітання, але ті двоє проігнорували його.

«Зарозумілість ваша швидко мине», подумав Рат, заходячи у просторий кабінет, у якому зібралися всі колеги, які мали асистувати Будді на допитах. Райнгольд Ґреф знервовано ходив приміщенням. Першою на черзі на допит була Кора Белман. Бьом сидів за столом у звичайному для нього поганому гуморі, гортаючи досьє. Здається, він не надто багато спромігся витягти з Манфреда Оппенберґа. Нарешті Трудхен Штайнер запросила Ґрефа, і Рат усвідомив, що він теж трохи нервується. Доки настане його черга, мав іще минути якийсь час, тож він узяв одну з газет на столі. «Берлінер Таґеблат». Рат знайшов невеличке повідомлення про мільйонного відвідувача Радіовежі — без імені, без світлини — і став гортати далі. Звістка про смерть Кремпіна була трохи більшою, але Вайнерт не зробив її аж надто розлогою.

Чоловік, початково невідомий, який у п’ятницю впав з Радіовежі і загинув (ми про це повідомляли), може виявитися Феліксом Кремпіном, підозрюваним, якого розшукують у справі про вбивство Бетті Вінтер. Поліція цього підтверджувати не бажає. Досі видається незрозумілим, чи смерть на Радіовежі справді була самогубством, як спершу підозрювали. Як неодноразово повідомлялося, втікача Кремпіна підозрюють у тому, що він умисне порушив освітлювальну систему в студії «Терра» у Марієнфельді таким чином, що тридцятикілограмовий прожектор упав під час зйомок на славетну кіноактрису Бетті Вінтер, яка внаслідок цього отримала серйозні поранення і дістала смертельний удар електричним струмом.

«Славетна кіноактриса». Бетті Вінтер насправді прославилася саме після смерті. Рат був заінтригований перспективою того, що відбуватиметься завтра на її похороні. Похороні, який, можливо, перевершить навіть похорон Хорста Весселя.

Позираючи на годинник, він гортав газетні сторінки. Асоціація службовців прусської поліції проводила агітацію за більшу довіру і пом’якшення військового розпорядку у поліції охорони громадського порядку. Суперечка з приводу ліцензій на звукові фільми, про яку Оппенберґ згадував на зустрічі з власниками кінотеатрів, вступала у новий раунд. «Таґеблат» називала це становище «сепаратним миром звукового кіно у патентній війні виробників електроніки». Якщо Рат правильно зрозумів заплутану ситуацію, американська група Ворнер завдяки такому «сепаратному миру» отримала б доступ до німецького ринку. «У будь-якому випадку, німецькі власники кінотеатрів можуть очікувати у майбутньому розширення спектру високоякісних звукових фільмів», — підсумовувало видання.

Звукове кіно мало справді означати дуже великі гроші, якщо за його лаштунками вирували битви таких гігантів. Рат мимоволі згадав про Маркарда, впертого ділового партнера Оппенберґа. Люди з застарілими поглядами розчиняються у потоці вічності, а шанувальники беззвучного кіно незабаром щезнуть.

Йому пригадався також Антон Шмідер, сумний шантажист, борець за втрачену роботу.

Як він тоді приказував, ридаючи?

«Я лише хотів, щоб все залишилося, як є».

Ніщо не залишається таким, як було. Ніщо у житті не лишається незмінним, навіть ми самі.

— Комісаре?

Рат підняв голову. Ґертруда Штайнер стояла у дверях кабінету Ґенната.

Будда спочатку нічого не казав, а тільки гортав досьє. Рат сумнівався, що на Віктора Майснера це справить враження: людина зі світу кіновиробництва, він звик чекати. Віктор Майснер здавався дуже впевненим у собі. Фраза про загублений шиньйон, якою Рат попрощався з ним того вечора, схоже, не вибила його з колії. Або він майстерно приховував своє хвилювання.

Дотримуючись домовленості, Рат мовчав разом із Ґеннатом. Не маючи перед собою чогось такого, щоб і собі погортати, він закурив цигарку. Крістель Темм почала грати олівцем. Нарешті Ґеннат почав. Він згорнув досьє і приязно подивився на Майснера.

— Вітаю вас, — сказав Будда.

— У сенсі?

— Я хотів привітати вас із власним театром, — пояснив Ґеннат. — Від щирого серця вітаємо! Ви успадкували?

— Я вже все це сказав вашому комісарові щодо спадщини!

— Але ви не згадували про свій театр. Адже це ваш театр?

— Я художній керівник, — уточнив Майснер, — якщо ви це маєте на увазі.

— А хто купив будівлю?

— В оренді.

— Оренда — це теж чималі гроші. Не згадуючи про перетворення кінотеатру на театр.

— Нам залишилося лише демонтувати екран, вся технологічна сцена була на місці: до того, як приміщення були перетворили на кінотеатр, «Тіволі» був саме театром.

— Але це, однаково, не дешево. Як ви це фінансували?

— Я не очікував великої спадщини від своєї дружини, якщо це ви маєте на увазі, пане раднику. Я ще вчора сказав це вашому комісарові!

— Тоді скажіть мені, яким є фінансування.

— Я маю негласну компаньйонку. Кора Белман фінансувала проєкт, і вона також отримає від нього найбільшу фінансову вигоду. Особисто мені йдеться про мистецтво.

— Що говорить Белман про те, що його дочка облаштовує бізнес з одним з його акторів і, мабуть, на батькові гроші?

— То була саме його ідея. У такий спосіб ми зможемо переносити оригінальний творчий продукт з екрану на сцену і навпаки. Тепер, коли кіно стало звуковим, це очевидна річ.

Майснер по-справжньому підбадьорився, розповідаючи про свої плани.

— «Сцена Бетті Вінтер» стане народним театром. Але не таким, як «Фольксбюне» на Бюловплац — суто комуністичним, — а саме народним у найкращому сенсі. Ми гратимемо спектаклі, які люди хочуть побачити, щоб відпочити від повсякдення. Твори, які линуть від серця до серця, і які дають нагоду іноді всміхнутися.

— Отже, ви створюєте театр, так би мовити, для людей, які зазвичай ходять у кіно.

— Якщо хочете, так.

— А славетний Віктор Майснер гратиме головні ролі…

— Тільки на початку. Я, насправді, художній директор. Але ми маємо спершу привернути глядачів, а це найкраще здійснити, спираючись на популярність мого імені.

— Тоді чому називаєте театр «Сценою Бетті Вінтер»?

— Це, мабуть, найменше, що я їй винен!

— Ваша дружина хотіла грати разом з вами?

— Менші ролі, можливо — заради мене. Але точно — не великі театральні ролі, — похитав головою Майснер. — Бетті не була створена для театру. Все, що вона для себе бачила, то був тільки фільм, фільм, фільм. Зрештою, вона також була набагато ефектнішою на екрані, ніж на сцені. Дивно, що зробив з неї целулоїд.

— Тоді чому вона хотіла піти з компанії Белмана?

— Можливо, тому, що він був надміру скупий, — Майснер не видавався збентеженим. — Звісно, мова йшла про гроші. Але з новим продюсером вона також бачила для себе більше мистецьких можливостей.

— Для себе, але не для вас…

— Там хотіли її, а не мене — Бетті цього не вирішувала, — стенув він плечима. — Акторський шлюб має з такими речами миритися. Я щиро бажав Бетті успіху. Але, на жаль…

Він на мить прикрив очі долонями.

— Хто той зловісний продюсер, який хотів підписати контракт з Бетті Вінтер, але не з Віктором Майснером?

— Я теж хотів би це знати. Вона не бажала мені сказати, доки тривали перемовини. Вона була трохи забобонною. Я досі не знаю, хто її запрошував.

— А ви б тоді залишився з Белманом?

— Я й залишився у Белмана. Мені там дуже комфортно. Я його провідний актор, у нього я можу зніматися у чому мені заманеться: детективи, пригодницькі фільми, комедії…

— Тоді навіщо ви відкриваєте театр? Схоже, вам зраджує успіх у кіно.

— Ви не розумієте особливостей нашої професії, — похитав головою Майснер. — Мати власний театр завжди було моєю мрією. Відколи я себе пам’ятаю. Це не заважає мені й далі зніматися у кіно. Можливо, на кілька фільмів менше, ніж зараз.

Ґеннат задумливо кивнув.

— Ми маємо знову попросити вас згадати, що саме сталося двадцять восьмого лютого, особливо — де ви перебували.

— Ваш колега запитав мене про це вчора. Тож я сів увечері, і… — Майснер дістав аркуш паперу з кишені і розгорнув його, — … я вдруге пережив той жахливий день подумки, і все зазначив: коли і де я був і де була Бетті, наскільки я міг знати. — Він передав аркуш Ґеннату. — Я взяв на себе сміливість записати це все.

Ґеннат дивився на аркуш так, ніби йому зробили подарунок на Різдво.

— Це не дуже поширена практика, мушу зазначити, — почав він, але Майснер випередив його.

— Це для вас, — пояснив актор. — Візьміть, у мене є копія. Потім ви зможете порівняти це з іншими свідченнями…

Будда взяв аркуш самими пальцями і справді почав читати.

Ратові урвався терпець. Цей слизький, пиндючний викрутень! Час нарешті скинути його з п’єдесталу.

— Ви носите шиньйон, пане Майснере? — запитав він раптово.

На мить запала ніякова тиша. Ґеннат видавався розгубленим, Крістель Темме на мить перестала записувати.

— Так, — відповів актор. — Ви це знаєте!

— Чому ви нам не сказали?

— Бо таке я не вважав актуальним. Наскільки я знаю, Белман має зубні протези. Він вам про це розповідав?

— Де ви були опівдні сьомого березня? — запитав Рат. — Ви про це повідомили у письмовій формі?

— Який це був день? П’ятниця?

— Ви дуже добре знаєте, що то була п’ятниця!

Майснер знизав плечима.

— Я не дуже орієнтуюся у датах, без календаря.

— Ви простежили за Феліксом Кремпіним до Радіовежі, чи на нього там чекали?

Майснер розгублено глянув на Ґенната.

— Мені дуже прикро, пане раднику. За всього бажання, я не знаю, чого від мене хоче ваш працівник! Може, ви мені поясните?

— Ми просто хочемо знати, де ви були в п’ятницю вдень, це все, — сказав Ґеннат.

Рат хотів сказати щось інше, але Будда присадив його непомітним, але енергійним жестом.

— У п’ятницю? Я був удома між полуднем і другою. Якщо графік дозволяє це, я користаюся з нагоди поспати вдень.

— Ви були самі?

— Я вдівець; то як ви думаєте? Але мій портьє може підтвердити, що я був удома. Я не зовсім розумію, чому…

— Гаразд, пане Майснере, це все, — сказав Ґеннат. — Я думаю, у нас наразі немає до вас інших запитань. Дякую за ваш час; зараз ви можете йти. Але поки що, будь ласка, залишайтеся з нами на зв’язку.

— Неодмінно.

Віктор Майснер вийшов з кабінету, побіжно глянувши на Рата.

Ґеннат зачекав, щоб актор зачинив за собою двері, і якийсь час нічого не говорив, постукуючи пальцями по течці з досьє. Потім він вибухнув.

— Комісаре Рате, чи я розмовляв з муром? — гримнув він так люто, що Крістель Темме випустила з рук блокнот. — Що я вам сказав учора?

— Що я можу включатися у допит тільки порадившись з вами, пане раднику.

— Правильно. Отже, щось лишилося у пам’яті. Тоді, що мала означати ота нісенітниця з шиньйоном?

— Я хотів заплутати підозрюваного, пане раднику. Збити з нього пиху і позбавити впевненості.

— Ви чудово впоралися! Якщо вважати, що ви прагнули ошелешити мене й бідолашну фройляйн Темме. І пустити шкереберть весь допит.

— Але ж послухайте! Оце його письмове алібі, це жарт! Це може…

— Ви думаєте, я ще не дотиснув би його? Звісно, я б це зробив! Якби не ваша дурна вихватка!

— То він був, то він! Я знаю, пане раднику! Майснер хотів убити свою дружину. Він не випадково вхопив те пожежне відро! Він хотів доконати її, коли побачив, що прожектор її не вбив. Ось чому в нього було таке нажахане обличчя: бо вона ще була жива!

— А чому він хотів її вбити?

— Тому що він ненавидів її, тому що вона краща за нього і він не міг з цим змиритися. І він просто скористався з нагоди… з тим прожектором…

— Якщо все справді так, як ви говорите, — підсумував Ґеннат, — то ви зіпсували допит іще ґрунтовніше, ніж я думав!

Ратові варто було прочитати свій гороскоп — здається, сьогодні не його щасливий день. Йому не хотілося йти повз Бьома через сусідній кабінет. Він попрощався з Трудхен Штайнер у дверях, які вели з приймальні Ґенната просто у коридор. Коли він вийшов, там уже сидів на дерев’яній лавці Манфред Оппенберґ.

Рат не дивився в його бік, і продюсер теж не виявив бажання озватися до приятеля.

Рат був роздратований Майснером, його виглядом і поведінкою, але ще більше він дратувався сам на себе і на свою дурість. Він недооцінив Віктора Майснера — той не був зламаний анітрохи. Враження, буцімто він суцільний клубок нервів — це радше суцільна комедія. Справжнє обличчя актора утворював холодний розрахунок. Зрештою, яке там обличчя! Тільки набір масок, які він міг скидати одна по одній, як лушпиння з цибулі, поки не залишиться нічого.

Він зайшов до свого кабінету винятково для того, щоб надіти капелюх і пальто.

— Еріко, я можу залишити на вас Кірі на деякий час? — запитав він у секретарки. — Мені треба вийти, щоб знову допитати свідка, і я не можу всюди ходити з собакою.

Еріка Фосс зітхнула, але сказала «так».

Тут йому пощастило — портьє сидів у своїй комірчині.

— Сьогодні без собаки, комісаре?

— Вона зараз у собачій школі.

— Вам не пощастило, пана Майснера знову немає. Ви вчора не зустрілися з ним?

— У мене є ще кілька запитань до вас. Може, моїх колег ваші свідчення й не цікавили, але цікавлять мене.

Щоб підкреслити важливість цієї розмови, Рат витягнув свій блокнот.

— Ви вчора згадали ту суперечку між паном Майснером і його дружиною. Я хотів би попросити вас якомога точніше переказати мені, про що йшлося.

Швейцар почухав голову під форменим кашкетом.

— Ну, вона просто хотіла зніматися у фільмах з іншим продюсером. І щоб він викинув з голови її підтримку. «Я більше тебе не тягтиму, — казала вона. — Ти мені як чавунне ядро на нозі».

Рат ретельно записав.

— Вона також згадувала щось про своє добре ім’я, і що Бетті Вінтер не відмовиться від нього. Ви можете пригадати детальніше?

— Мова йшла про театр, якщо я правильно зрозумів. Він хотів, щоб вона у ньому грала, а вона сказала «ні». А потім він запитав у неї, що вона думає про цю назву, а вона сказала: «Я не дозволю називати це своїм добрим іменем, ти можеш про таке забути!».

— Ви зрозуміли, про який театр ішлося?

— Я не чув назви, але це має бути десь у Вай…

Портьє перервався у середині речення і раптом аж побуряковів.

— Доброго ранку, пане Майснере, — привітав він пожильця.

Рат обернувся. Віктор Майснер мав вигляд не більш доброзичливий, ніж пляшка оцту.

— Ви ніяк не можете вгамуватися?

— Це одна з моїх найвидатніших рис, — сказав Рат. — А я, зі свого боку, здивований, що бачу вас тут. Я гадав, у вас зйомки у Марієнфельде.

— Зйомок сьогодні немає, завдяки вашим працьовитим органам. Там нікого немає.

Майснер дістав із кишені ключ від квартири і натиснув кнопку виклику ліфта.

— Ваш начальник, принаймні, дав вам прочуханку за вашу невдачу? Пояснив вам, як себе поводитися?

Двері ліфта відчинилися і Майснер увійшов.

Він хотів попрощатися глузливою посмішкою, але, перше ніж двері зачинилися, Рат заскочив у кабіну. Посмішка застигла.

— Що це за методи у вас? — запитав Майснер, коли ліфт почав рухатися. — Ви наміряєтеся вибити з мене зізнання? Я вже дав його.

Актор раптом перейшов на вже добре відомий Ратові плаксивий тон:

— «Я вбив її, я її вбив!» — Майснер посміхнувся. — Я був переконливий, комісаре, скажіть? Адже ви мені повірили?

Рат нічого не сказав. Він натиснув кнопку, і ліфт різко зупинився.

— Чого ви хочете?

— Правди.

— Ви мені скажіть, що ви вважаєте правдою, а я скажу вам, що я про це думаю.

— Ви вбили свою дружину.

— Це знає весь світ.

— Навмисно.

— Хто може зазирнути людині в душу?

— Ви скористалися диверсійною конструкцією Кремпіна.

Майснер лише весело посміхнувся.

— Продовжуйте, — сказав він.

— Він, мабуть, сам вам сказав. Коли він утік зі студії, він думав, що ви його друг.

— Так, ми швидко заприятелювали, всі це підтвердять. Я не мав уявлення, що він за людина.

— Ви, мабуть, допомагали йому переховуватися. Таким чином ви були у постійному контакті з ним, і тримали його під контролем.

— Ніхто не заперечує дружні послуги.

— А коли він сказав вам, що планує зі мною зустрітися, ви запанікували. Вам навіть не було потреби стежити за ним — він, мабуть, сам сказав, коли і де зі мною зустрічається. Можливо, навіть, то ви підказали йому місце зустрічі, бо ви мешкаєте просто біля Радіовежі. Можливо, то ви так ідеально гримували Кремпіна. А потім, доки він ще обстежував територію нашої зустрічі, ви зіштовхнули його. На жаль, він відбивався і зірвав вам шиньйон з голови.

— Цікава історія. Та чи повірить ваш пан радник? Я навряд чи можу це собі уявити. Ніщо не спрацьовує у вашій професії без доказів, ви це знаєте. Інакше у вас виникне серйозна проблема з прокурором.

— Можливо, у мене є доказ! Шиньйон, що застряг десь на Радіовежі. Можна визначити, для кого він зроблений.

— Накладка, про яку ви говорите, походить з колекції «Ля Бель». Можливо, її викрав Кремпін, чи будь-хто інший, хто там працює. Це не доказ.

— Ви знаєте ви, що це зараз було? Зізнання, — сказав Рат. — Мені навіть не довелося вибивати його з вас!

Майснер натиснув кнопку на панелі, і ліфт знову рушив.

— А хто її чув, крім вас? А ви й без того мене підозрюєте. То що змінилося?

— Завжди приємно почути зізнання. У нашій роботі це приблизно таке підтвердження успіху, що оплески у вашій.

— Я вже й до того зізнався у вбивстві, як ви знаєте. І ви самі сказали, що жоден суддя у світі не засудить мене за те, що я, запанікувавши, вилив відро води на свою бідолашну дружину.

— Чому ви це зробили?

— Як гадаєте, на що це схоже, коли тобі безнастанно твердять про твою нікчемність? Знову і знову, наче зіпсована платівка, вона повторювала, який я безнадійний невдаха! — Він посміхнувся. — Ну, так. Зрештою, не такий я безнадійний.

Ліфт зупинився і Майснер відчинив двері.

— Приємно було поспілкуватися з вами, комісаре, — мовив він, виходячи. — А зараз вибачте, мені треба перевдягтися, у мене побачення.

— Переказуйте, будь ласка, вітання пані Белман, — відказав Рат, — і не забувайте: я невгамовний.

Пані Леннарт мала здивований вигляд, коли відчинила двері квартири.

Він зовсім забув, що вона сьогодні прибирає.

— Комісаре! — вона викрутила мокру ганчірку. — Я закінчу за хвилину. Я не чекала на вас.

— Хотів сьогодні обідати вдома, — сказав він.

— Може, принести вам щось? Ми з Петером теж зараз сідаємо їсти.

— Дуже дякую, — Рат продемонстрував пакет з «Ашинґера», — Я вже про себе подбав.

— На кухню ще не можна. Зачекайте якусь хвилинку у вітальні.

Він тимчасом поставив платівку. Він не займав пляшку з коньяком — залишив її стояти у шафі, хоча перехилити чарку хотілося. Надто рання ще година, та й хазяйці не треба бачити, що він випиває.

За п’ять хвилин вона просунула голову у двері.

— Я вже закінчила.

Рат зачекав, доки вона зовсім піде, потім вимкнув музику, пішов на кухню і, перш за все, поставив воду на каву. Він розпакував рублені котлети, але у нього не було справжнього апетиту. Решту він може віддати Кірі — та буде щаслива. Він оглянув шиньйон, але не зміг виявити на звороті логотипу «Ла Бель», інвентарного номеру чи чогось подібного, лише нерозбірливу назву компанії-виробника. Важко сказати, чи блефував Майснер. У будь-якому разі, резонно було б допустити, що, ідучи на Радіовежу, він надів театральну перуку, а не свою. Він, імовірно, загримував до невпізнання не тільки Кремпіна, але й також самого себе. Актора Віктора Майснера могли надто легко впізнати. А його алібі? Майснер мешкав так близько до Радіовежі, що йому не складно було нишком вибратися з дому через якийсь підвал чи задні двері, непомітно для портьє, який би думав, що пожилець весь час був у своїй квартирі. У будь-якому разі, ліфтом можна спуститися у підвал.

Рат заварив каву і знову занурився у роздуми. Та з якого боку би він не підходив до справи, не бачив, як притиснути Майснера. Можливо, якби він віддав шиньйон криміналістам, був би результат. Але це означало б, що він зізнається у своїй таємній зустрічі з Кремпіним.

Рат подивився на брудний клубок волосся. Можливо, Вайнерт погодиться. Поза тим, чолов’яга досвідчений журналіст — побачимо, що він дізнається.

Задзвонив телефон, але Ґереон не став відповідати. Він випив дві чашки кави, викурив кілька сигарет і поміркував, але не прийшов до жодного рішення, і повернувся до замку трохи раніше другої.

Еріка Фосс не була аж така розлючена, як він боявся. Лише м’який протест; очевидно, їй сподобалася обідня перерва з Кірі.

— Та дама знову зателефонувала, — повідомила вона. — І пан кримінальний радник Ґеннат хоче вас бачити. О третій.

— Знову? Навіщо?

— Міс Штайнер не сказала.

— Якщо так, я маю прогуляти собаку.

Йому потрібне було свіже повітря, йому потрібна була ясна голова. Будда напевно вичитуватиме йому за недоречне запитання на допиті. І він був сподівався надолужити за свою помилку. Марно. Сьогодні дійсно був не його день. Він не хотів думати про даму, яка знову телефонувала. Він спитав себе, чи не варто ще раз спробувати зателефонувати Паулю в готель, але зрозумів, що насправді він не має бажання спілкуватися ні з другом, ні взагалі з будь-ким.

Наразі він міг прийняти лише товариство Кірі. Собака зацікавлено обнюхувала кожну опору трамвайного мосту, вздовж якого вони йшли до Шпреє. Хоча на півдорозі почався дощ, він дійшов з нею до Бранденбурзького музею, і Рат пустив Кірі побігати по маленькому парку. Перш ніж вони рушили у зворотну путь, він розпакував котлету і дав собаці. Кірі подякувала йому усмішкою.

Ґеннат сидів за своїм столом нерухомо, як статуя. Не гортав жодних файлів, навіть не кліпав очима і, здавалося, навіть не дихав. Ратові мимоволі пригадався його візит тиждень тому. Повітря наелектризоване.

— Як приємно, що ви змогли приділити мені трохи часу, — нарешті мовив Будда.

— Певна річ, пане раднику.

— Я сподіваюся, що це не буде для мене аж надто дорого. Скільки ви берете за годину?

— Перепрошую?

— Чи у вас добові тарифи?

— Я не розумію…

— Скільки ви заробляєте як приватний слідчий?

Холера!

— Я не працюю приватним детективом, пане кримінальний раднику!

— Отже, ви не Ґереон Рат, якому кінопродюсер Манфред Оппенберґ доручив встановити місце знаходження зниклої актриси Вівіан Франк?

— А, то ви це маєте на увазі. Я просто зібрав деякі відомості, нічого особливого.

— Ви знаєте, що це робота за сумісництвом, яка потребує дозволу?

— Але ж, послухайте, — Рат намагався витримати недбалий, безжурний тон, хоча вскочив уже по самісінькі вуха, — то була дружня послуга, а не додаткова робота!

— Дружня послуга? Саме так кажуть нелегальні працівники, коли їх застукають.

— Я не брав за це жодних грошей!

Рат сподівався, що Оппенберґ теж про це сказав.

— Ви думаєте, це полегшить ваше становище? Якщо у вас дружні стосунки з особою, яка фігурує у двох розслідуваннях, що тривають, причому — серед підозрюваних? Навіть якщо йшлося про дружню послугу, ви зобов’язані нам повідомити! Це називається упередженість!

— Коли я робив послугу Оппенберґу, я не мав уявлення, що справа зниклої людини перетвориться на справу про вбивство.

— Та коли це сталося, ви так само мовчали.

— Так.

Ґеннат грюкнув кулаком по столу.

— По-вашому, де ви працюєте?!

Рат ніколи не бачив Будду таким розлюченим.

— Я знаю, що допустився помилки, пане кримінальний раднику. Це було просто… Я не хотів, щоб мене виключили зі слідчої групи у справі Франк, після того, як у мене забрали справу Вінтер.

— Ви не передбачали наслідки своїх дій? Ви розумієте, що це може закінчитися для вас відставкою? Щойно Бьом доручив вам дізнатися, якому приватному слідчому Оппенберґ доручив пошуки Франк, ви зобов’язані були повідомити про свою участь…

— Це було не так просто, пане раднику. У мене зі старшим комісаром Бьомом…

— Хто каже, що все завжди має бути просто! Ви серйозно думали, що можете вивернутися з цього? Бьом подав мені цю чудову новину ще до того, як ми допитували Оппенберґа. Він навіть хотів оголосити її на загальній нараді завтра, оскільки вважає, що ця інформація є частиною розслідування, але я його зупинив.

— Дякую, пане кримінальний раднику.

— Не заради вас! Не тіште себе такими ілюзіями! Я вчинив так тому, що скандал не сприяє справі, а тільки відвернув би колег від роботи.

— А що тепер, пане раднику?

— Ви, зрозуміло, більше не можете працювати над чинними розслідуваннями. Ви перебуваєте у відпустці до подальшого рішення. Дисциплінарний порядок визначає, що можна очікувати далі.

— Хіба ви не можете заплющити на це очі і якось по-іншому владнати?

— Ні в кого немає стільки очей, скільки випадає на вас заплющувати! Що стосується колеги Бреннера, ви вчергове викараскалися. Але цього разу ви переоцінили свою фортуну.

— Так, пане кримінальний раднику.

— Знаєш, що найбільше мене дратує?

— Ні, пане раднику.

— Що все це так безглуздо! Ви здібний слідчий, але ви постійно вскакуєте у якусь халепу!

Ґеннат згорнув досьє на своєму столі, і Рат зрозумів, що це його особова справа.

— Найближчі кілька днів ви матимете достатньо часу, щоб обміркувати всі ці речі! До побачення!

Ось і все. На зворотному шляху сірий передпокій Інспекції А здавався чужим і дивним, як потойбіччя, хоча він уже сотні разів проходив ним. Навіть ім’я на дверях кабінету вже було наче не його, хоча, насправді, на табличці ще значилося «Ґереон Рат». Так, він знову тут проходив, але вже не міг зайти. Зовні речі залишалися тими самими на вигляд, але, мабуть, якась лиха сила висмоктувала з них усе знайоме, тож усе тепер поставало перед з ним у химерній і неприязній формі. Він знав це відчуття і ненавидів його. Він знав його від часу, коли Северин — без жодного попередження — просто не повернувся додому. Тоді від відчув це вперше, а за кілька років — знову, коли польовий жандарм приніс звістку про смерть Анно, а мати навіть не могла ридати і плакала так само мовчки, як її син і чоловік. А потім знову, за рік по тому, коли звичний кельнський світ розвалився і його рідне місто зробилося враз чужим.

І ось кінець. Кінець його, здавалось би, обнадійливому новому старту у Берліні.

Чому він не сказав Бьому? Він мав передбачити, що це не може закінчитися добре! Він розпалив стільки небезпечних пожеж, що не міг не присмалити собі п’яти. Якщо стане відомо, він був на Радіовежі, при тілі Кремпіна, прощавай служба! Тоді догани чи скорочення зарплатні, звісно, буде недостатньо. Тоді йому справді доведеться стати приватним слідчим. Як радила йому Шарлі рік тому.

Шарлі!

Він зупинився і гупнув кулаком у стіну. Службовий кур’єр, який щойно вийшов у коридор, розгублено подивився на нього, але нічого не сказав.

Що я маю робити в цьому мрячному місті, подумав він, що я роблю у цьому мрячному місті!?

Хапай свої манатки, і вшивайся! Повертайся до Кельна, а ще краще: їдь до Нью-Йорка!

Рат розвернувся і пішов коридором назад, до свого кабінету. Йому знадобилася якась хвилина, щоб опанувати себе, перш ніж він узявся за клямку. Він глибоко вдихнув, начепив на вуста найприязнішу усмішку і ввійшов.

Еріка Фосс щось друкувала на машинці — він гадки не мав, що саме.

— Еріко, ви можете піти трохи раніше, на сьогодні для вас роботи не буде.

Вона здавалася здивованою таким поворотом, але відразу перестала друкувати.

— Ой, це добре, пане комісаре. Тоді я можу зробити покупки!

— Зробіть це! Побалуйте себе чимсь приємним.

У неї на столі задзвонив телефон. Еріка вже була однією рукою в рукаві пальта, однак відповіла.

— Це вас, пане комісаре, — доповіла вона, тримаючи слухавку. — «Китайський дім», кажуть. Ви хочете придбати вазу доби Мінґ?

— Можливо, це з приводу того янґтао. Будь ласка, з’єднайте з кабінетом.

Вона сумлінно виконала останню роботу дня, потім попрощалася і притьма вийшла.

Рат сів за свій стіл і зняв слухавку.

Він упізнав голос. Привітний китаєць з Кантштрасе.

— Ви просили мене повідомити вам, комісаре!

— Так, безперечно. — Рат зауважив піднесення у голосі співрозмовника. — Що сталося?

— Він повернувся.

— Хто саме?

— Німець, який регулярно купує янґтао.

— Еге, так. Дуже приємно.

— Він купував не тільки янґтао, але також інші китайські страви: гриби, бамбукові пагони, склисту локшину тощо.

— У вас є його адреса?

Китаєць хитрувато засміявся.

— Для доставки. Як ви сказали.

— Зачекайте одну мить, я щось візьму, щоб записати…

Рат потягнувся по листочок паперу й олівець, і притиснув слухавку плечем, щоб руки були вільними. Китаєць диктував, а Рат нотував.

І тільки поклавши слухавку, він зрозумів, що знає цю адресу.

Він відчув, як думки у нього в голові кидаються наввипередки — гарячкове відчуття, яке зазвичай охоплювало його, коли він ось-ось мав відкрити нові зв’язки, коли він їх уже намацував, хоча до кінця ще не міг осягнути. На якусь мить він навіть забув, що Ґеннат відсторонив його від роботи. Можливо, ідея щодо янґтао була не такою дурною, як постійно твердив Бьом!

— Нуте, Кірі, — сказав він, — невелика мандрівка у Ванзеє, перед поверненням додому. А потім ідемо у відпустку.

49

Чому в газетах досі нічого немає? Він знає, що Фастре знайшли — поліція була у кінотеатрі у неділю, Леман сказав, що там поліція. Він, звісно, не знав, чому — Леман, цей ідіот — але це не має значення: хоч би з якої причини вони там побували, вони мали знайти Фастре!

І чому він не може про це прочитати? Це має бути в усіх газетах міста! Всі писали про Франк, то чому не пишуть про Фастре?

Коли вони нарешті напишуть? Світ має знати, що сталося і чому це сталося, кожен повинен це пережити! Люди мають зрозуміти, про що йдеться! Щоб це нарешті зупинилося! Він не може піклуватися про всіх. Не про всіх і кожного!

Вони мають, нарешті, усвідомити небезпеку, яка стає дедалі більшою. Вона росте і забирає красу і чистоту фільму.

І тільки він може повернути красу і чистоту назад, у кіно.

Але він не може подбати про всіх, вони мають це розуміти! Вони мають, нарешті, зупинитися!

Чи це з його вини так складається? Може, він має діяти швидше? Не давати їм стільки часу? Не чекати так довго?

Він ще тільки запросив її сьогодні на вечерю, на розмову, нічого іншого не підготував, Альберта не відпустив. Але чи справді йому треба говорити з нею, щоб визначити, що робити далі? Він почув її, побачив, як вона руйнує магію власної картини. Те, що вони відправили йому на копіювання, було жахливо!

Коли вона світиться на екрану, вона ідеальна жінка, втілена у чистому світлі; а тоді вона все руйнує, коли розтуляє рота, і динаміки починають хрипіти, рипіти і кумкати.

Він мусив затуляти собі вуха долонями, так це було жахливо. Чому вона йому це робить? Чому вона це робить із собою?

Його рішення ухвалене. Це має статися сьогодні! Не треба гаяти час — він має діяти рішуче і негайно, інакше їх стане забагато! Вона ідеальна — можливо, найкраща з усіх, кого він будь-коли запрошував.

Він спускається: підготування відбуваються швидко, шприци й інструменти напоготові. Приготовано вино для приголомшення. І, звісна річ, заряджена кіноплівка у камеру.

Дзвінок у вхідні двері. Він чує, як Альберт простує вестибюлем.

Це не може бути вона, у нього ще кілька годин.

50

«Китайський дім» усе доставив, як було обіцяно. Фургон саме повертав, виїжджаючи на вулицю, коли Рат припаркував «Б’юїк» перед віллою. Він вийшов з машини і взяв собаку на шворку. Він вирішив, що краще взяти Кірі з собою, ніж вона знову влаштовуватиме виставу у машині.

Будинок стояв за завісою дощу, яка розсіювала світло з вікон у мільярдах крихітних краплин, і видався Ратові ще темнішим, ніж під час першого візиту на тому тижня.

Простуючи стежкою до ґанку, він відчував оте особливе збудження, лихоманку, що охопила його: він відчував, що дуже близький до чогось. Десь тут був зв’язок між усіма трьома жінками. Водночас його не відпускала думка, що він уже має знати, що цей візит є зайвим, що йому треба тільки трохи поміркувати, і він зрозуміє, що його турбує від моменту дзвінка з «Китайського дому».

— Поводься гречно, — звелів він Кірі, — ми йдемо до пристойних людей!

Кірі сіла, і Рат подзвонив у двері.

Минув якийсь час, доки їм відчинив сивий слуга, якого Рат уже знав з минулого разу. Попри всі свої гроші, Маркард, здається, не мав надто багато персоналу. Старий давно мав би вийти на пенсію! Але свою роботу він виконував, як належить досвідченому слузі.

— Що ви бажаєте? — запитав він гордовито.

— Я б хотів побачити пана Маркарда.

— У якому питанні?

— У карно-поліційному.

Рат показав своє посвідчення. Невже старий справді не впізнав його? Чи нетямовитість належить до рис, яку повинен мати взірцевий слуга?

Принаймні цього разу старий не залишив його чекати за дверима. Рату було дозволено зайти до великої зали, яку тут назвали вестибюлем, і старий слуга зник за одними з великих подвійних дверей, всередині величезного будинку. Кірі тим часом обнюхувала старомодні рицарські обладунки, які, ймовірно, мали за плечима не більше, як по тридцять років. Рат зауважив, що Кірі, потрапивши всередину будинку, поводилася доволі схвильовано.

Вочевидь, для собачого носа у цьому середовищі було аж надто багато цікавого.

Слуга повернувся за дві хвилини.

— Шляхетний пан може вас прийняти, — повідомив він, — але також дає вам знати, що, на жаль, має для вас небагато часу. Тож будьте лаконічним.

— Якби ви мене відразу до нього пустили, я б уже й упорався, — відказав Рат, на що старий лише брову підняв.

— Можу я попросити вас залишити собаку у вестибюлі, — сказав він, натомість, дивлячись на Кірі так, ніби вона скажена.

Рат прив’язав собаку за шворку до алебарди, яка утримувала рицарський обладунок, і нахилився до Кірі.

— Будь розумницею, — звелів їй. — Пам’ятай, що я тобі казав надворі.

Він прослідував за старим слугою через анфіладу кімнат — майже всі з каміном, деякі навіть із гобеленами — до невеликої вітальні, з високих аркових вікон якої мав би відкриватися фантастичний краєвид з озером, якби не пелена дощу. Двері з вітальні вели на невеличку терасу.

Вольфґанґ Маркард чекав на нього за столом із темного дерева, на якому стояла пляшка арманьяку і дві склянки. Коли Рат увійшов, господар підвівся, і зробив до нього кілька кроків.

— Комісаре! — привітав він Рата, потискаючи йому руку. — Того разу ви не принесли до цього будинку добрих новин. Я сподіваюся… з Оппенберґом нічого не сталося?

— Можу вас заспокоїти. Непогані новини. Лише кілька запитань про маленький, непоказний плід.

Маркард налив собі з пляшки.

— Я хотів би також запропонувати келишок вам, але я впевнений, що ви на службі.

— Строго кажучи, я вже у відпустці, тож спокійно наливайте — я вип’ю келишок.

Маркард подав йому склянку з бронзового кольору напоєм.

Рат підніс склянку і відчув розкішний аромат. Життя багатих має свої переваги.

— За вашу відпустку! — запропонував господар, і вони випили.

Рат ніколи не куштував кращого арманьяка.

— Ви мене інтригуєте, пане комісаре, — сказав Маркард. — То чому ви тут?

— Йдеться про янґтао, китайський аґрус. Щось дуже екзотичне…

— Янґтао? Делікатес. Можливо, ви звернулися до правильного експерта. Вам варто знати, що мій кухар — китаєць. Але звідки поліції відомо про такий екзотичний плід?

— Суто професійно. Хоча я нещодавно куштував і мушу визнати, мені смакує.

— Не так багато людей у Берліні знайомі з янґтао. Хіба що вони вчащають до китайських ресторанів і їм не бракує сміливости замовити щось незнайоме на десерт.

— Розумієте, я саме так подумав. Янґтао не такий поширений продукт у цьому місті, як, скажімо, рублені котлети.

— Дивне порівняння, але ви щодо цього маєте слушність.

— І саме тому це може бути зачіпкою у слідстві. Такі рідкісні речі завжди привертають увагу і змушують замислитися, щойно вони починають траплятися частіше звичайного. Я не знаю, чи багато вам розповідав пан Оппенберґ про випадки вбивств, які ми розслідуємо. Вбивства актрис. Вівіан Франк — одна з них…

— Трагічний випадок. Я завжди захоплювався пані Франк. Тобто, я досі захоплююся нею.

— Вона мертва.

— Її мистецтво безсмертне.

— Невелика розрада.

— Гадаєте? Хіба це не єдина втіха? Безсмертя мистецтва?

— Люди частіше втішають себе безсмертям душі. Ви у таке не вірите?

— Душа? Її можна знайти лише у мистецтві. Найчистіша вона у музиці. Але також у картинах, книжках, фільмах…

— Тільки не у звуковому кіно, якщо я правильно вас зрозумів, днями.

— Звукове кіно — це не мистецтво, це видовище. Воно показує нам, якими ми є, а не якими маємо бути. Про що це мистецтво?

Здалека долинув стукіт, потім дзявкання, а тоді слуга постукав у двері.

— Що там, Альберте?

— Пес комісара… Він… геть неспокійний.

— Ви з собакою? Чому ви не привели його сюди?

— Я вважав за доцільне рекомендувати комісарові залишити собаку у вестибюлі, з огляду на котів, але він там таке…

— Альберте, не меліть казна-що! Приведіть тварину до власника.

— Гаразд, мій пане.

Слуга знову зник.

— Строго кажучи, я не власник, — зауважив Рат. — Я тільки доглядаю тварину. Вона належить актрисі. Жанет Фастре. Ви знаєте її?

— Звісно, так. Цього вимагає мій бізнес.

— Знаєте її особисто?

— Не так добре, як знав, наприклад, Вівіан Франк. Я бачився з Жанет два-три рази.

— Але не запрошували її на вечерю, як, днями, пана Оппенберґа?

— Ні. Чому ви питаєте?

— Пані Фастре любила янґтао. Я подумав, може, вона познайомилася з ним у вашому домі.

— Мушу вас розчарувати… Чи має Фастре щось спільне з убивствами, про які ви згадували?

Рат кивнув.

— На жаль. Як жертва.

— Я ще нічого про це не читав.

— Ми не хочемо викликати істеричної реакції у населення, тому дещо притримуємо новини. Хотів би також вас попросити про це мовчати.

— Природно.

— Преса вже й без того пов’язала загибель актрис Вівіан Франк і Бетті Вінтер і говорить про серійного вбивцю, але обставини смерті Бетті Вінтер геть відмінні.

— Ви вже знаєте, хто відповідальний за її смерть? Отой освітлювач, про якого писали у газетах?

— Ні. Але повернімося до мети мого візиту, пане Маркарде. Насправді це я хотів поставити вам кілька запитань, а не навпаки.

— Природно. Вибачте.

— Отже, повертаючись до янґтао…

У двері постукали. Старий слуга повернувся, тягнучи на шворці неохочу Кірі. Тільки відчувши нюхом присутність Рата, вона припинила опір і забігла у кімнату, метляючи хвостом.

— Осьде ти, славна, — привітав він її. — Я просив тебе бути розумницею!

— Марно ви просили, — нарікав слуга, — собака перекинув у вестибюлі Максиміліанський обладунок та потягнув алебарду до дверей підвалу.

— Поганий собака, — насварив її Рат, і звернувся до Маркарда. — Я сподіваюся, це можна буде якось виправити.

— Не хвилюйтеся. Рицарський обладунок може чимало всього витримати — саме для цього його створювали. Інша річ, багато сил покладено було на компонування; я сподіваюся, там не все розвалилося.

— Я тільки хотів зазначити, що відтягнути собаку від дверей підвалу було не так просто. Він щось там нанюхав, і я сподіваюся, що у нас у підвалі немає щурів. З вельможного пана делікатною кіноапаратурою, це…

— Ви все добре зробили, Альберте. А щодо щурів… Нехай садівник перевірить, чи він щось там знайде.

— Гаразд, мій пане.

Слуга подав Ратові собачу шворку самими кінчиками пальців і пішов геть. Кірі обнюхала Маркардові ногу. Тому це було помітно неприємно, і Рат відтягнув собаку.

— У вас вдома є кіноапаратура? — запитав він.

— Я живу заради кіно, — сказав Маркард, — і, звісно, маю змогу переглядати кіноматеріали вдома, коли це необхідно. Ще у мого батька була проєкційна зала у підвалі…

Маркардові перервав гавкіт Кірі. Вона обнюхала одне з крісел і схвильовано гавкала, дивлячись на Рата, а тоді почала бігати туди й сюди між ним і кріслом.

— Годі, Кірі, — сказав Рат, але тварину навряд чи можна було заспокоїти. — Хоч би що було з собакою, — звернувся він до Маркарда, — це дуже незвично. Від миті, як ми зайшли до вашого будинку, вона страшенно збуджена. Я ніколи раніше її такою не бачив.

— У нас є пара котів. Можливо, йому ними пахне, — криво посміхнувся Маркард.

— Обіцяю, я не спущу її зі шворки.

Маркард задумливо кивнув. Він ніби зважував якесь важке рішення.

— Комісаре, я думаю, я маю вам щось показати, — мовив він нарешті. — Можливо, це стане відповіддю на деякі ваші запитання. Щодо янґтао, я маю на увазі.

Рат підняв брови.

— Що це? — запитав він.

— Йдіть, будь ласка, за мною і ви побачите! Мені цікаво, чи це вам допоможе.

Рат усвідомлював, що має остерігатися, щоб його не заколисав цей теплий, приязний голос. Не варто було пити арманьяк — йому вже трохи вдарило в голову. Коли він пішов за Маркардом по вузьких і крутих спіральних сходах — прямій протилежності широченним положистим сходах у вестибюлі, Рат потягнувся до плечової кобури й одразу почувся безпечніше. У товаристві цього доброзичливого, поштивого Вольфґанґа Маркарда йому було не дуже комфортно, а надто — у цій химерній будівлі. Рат бачив тепер наочно, як цей чоловік чіпляється за минувщину. Ця похмура вілла у стилі Бастилії, в якій, мабуть, минуло все його життя, вочевидь, його влаштовувала. Архітектура навряд чи буває більш немодною, ніж ця імітація середньовіччя.

Кірі не вгамовувалася: Рат ледве спромігся відтягти її від крісла у вітальні, а тепер вона схвильовано обнюхувала ноги Маркарда, який так швидко ступав кам’яними сходами, що вона ледве встигала за ним.

Видершись нагору, вони опинилися у напівкруглому приміщенні, з якого відчинялося кілька дверей.

— Це мої приватні кімнати: навряд чи хтось може їх побачити, крім Альберта, — посміхнувся Маркард. — Я сподіваюся, що ви це оціните.

— Безперечно, — сказав Рат. — Перш за все, мені цікаво, що ви хочете мені тут показати.

Замість відповіді, Маркард відчинив двері і гостинно махнув рукою.

— Що скажете, я забагато обіцяв?

Рат зазирнув у приміщення і справді був вражений, спочатку він навіть злякався. Він не очікував побачити тут це обличчя.

Кірі почала гавкати, а Рат відчув удар у потилиці. Його думки спалахнули тисячами сонць, перш ніж усе навколо нього занурилося в глибоку темряву, затягуючи його у безодню — і він уже нічого не міг із цим вдіяти.

51

Він подзвонив у двері. Нічогісінько. Тоді пішов до «Мокрого трикутника», де мовчазний господар впевнено потиснув плечима. А тепер Бертольд Вайнерт знову прямував до Луїзенуфера. Він дасть хлопцеві ще один шанс — позаяк він уже однаково поруч, але тоді вже — по всьому, край!

Це ж у голову не увібгати!

Невже Ґереон Рат міг наважитися вдруге його надурити! «Ваша високосте»! Вайнерт не міг у це повірити, однак усе скидалося саме на те! І саме сьогодні, коли йому так потрібна машина!

Коли він перетинав подвір’я, з флігеля вийшла пара — чоловік із дамою. Жінка видалася йому знайомою — він, напевно, бачив її нещодавно на світлині у редакції: якусь напів знаменитість, імені якої він не міг пригадати.

Чи то… Аж тоді він збагнув.

— Вибачте, — гукнув він, перше, ніж пара встигла вийти через арку, — я, мабуть, вас звідкись знаю?

Двоє зупинилися, жінка обернулася і з цікавістю подивилася на нього.

— Ви актриса, я вгадав? — запитав Вайнерт.

Білявий чоловік усміхнувся, жінка не видавалася веселою.

— Як ви це зрозуміли? — запитала вона.

— Ви не були днями на Радіовежі? Разом із Ґереоном Ратом?

— Ви з преси?

— Це так кидається в очі? Мені аж ніяково!

Жінка засміялася.

— Ви маєте бути з преси, інакше б ви не вважали мене актрисою. Тож ви знаєте світлину з Радіовежі. Тому вам потрібен Ґереон?

— Не зовсім.

Вайнерт підійшов ближче і простягнув їй руку.

— Можливо, нам час закінчити вікторину. Мене звати Вайнерт, я старий друг Ґереона.

— Шарлотта Ріттер. Раніше я працювала з ним на Алексі. А це теж давній друг Ґереона. Пауль Віткамп із Кельна.

— Дуже приємно.

Блондин міцно потиснув йому руку. Він, очевидно, хотів усміхнутися, але якось надміру вишкірив зуби.

— Що ж, — сказав Вайнерт, — схоже, Ґереон надурив нас усіх.

— Ми навіть не домовлялися про зустріч, а він однаково посмів не дочекатися мене, — жартома вдав обурення Віткамп. — Я їду завтра вранці, — додав він, — тож хотів попрощатися. Але я не спромігся виманити його на побачення навіть найвродливішою жінкою Берліна.

Найвродливіша жінка Берліна трохи зашарілася.

— Я цілими днями намагалася зв’язатися з ним, але відповідає завжди тільки його секретарка. Пауль теж не додзвонився. Чи маєте ви якесь уявлення, де він може ховатися? — спитала вона.

— Насправді він мав би бути тут. Ми твердо домовлятися про зустріч. Але його немає. І він не у своїй улюбленій пивничці, — відповів Вайнерт, похитавши головою. — Я був упевнений, що цього разу він не підведе мене. Він навіть заклався зі мною.

Віткамп засміявся.

— Тоді не хвилюйтеся! Ґереон дуже не любить програвати парі.

— Я можу уявити собі тільки таке, що він має термінову роботу і не зумів скасувати зустріч.

— Ми можемо це легко перевірити, — сказала Шарлотта. — Достатньо одного дзвінка в Управління.

— На Вассерторплац є телефон.

Вони рушили разом. Дорогою Вайнерт дізнався, що Шарлотта Ріттер колись працювала стенографісткою в Інспекції А, проте зараз вивчає правознавство, і навчання зовсім не залишає їй часу.

— Я знаю Ґереона з його старої квартири на Нюрнберґерштрасе, — розповів Вайнерт. — Я сам ще й досі там мешкаю.

— У Бенке? — запитала вона.

— Ви знаєте фрау Бенке?

— Радше побіжно.

Вайнерт додумав решту і нічого не сказав.

Вони дійшли до телефонної будки, і він знайшов у своєму гаманці два грошики. Дівчина взяла монети і вкинула в автомат.

— Бероліна нуль нуль двадцять три, — сказала вона, — відділ розслідування… я готова його вбити… будь ласка.

Їй довелося зачекати хвилину, доки встановився зв’язок і хтось їй відповів.

— Добрий вечір, Райнгольде. Вас залишили чергувати?… Це Шарлі… Так, багато клопоту з іспитами… Райнгольде, я саме тому телефоную: у вас є зараз якісь термінові завдання?.. Ні?.. Це добре… Просто давній друг Ґереона Рата хоче з ним попрощатися. Ви не знаєте, де він?

Повісивши слухавку, вона знизала плечима.

— Жодної позапланової роботи у них зараз немає, нічого незвичайного, — сказала вона. — І в Управлінні його, схоже, теж немає.

— То що робитимемо з вечором, який однаково вже почався? — запитав Віткамп.

Відповідь Шарлотти Ріттер пролунала дуже впевнено.

— Я думаю, ми їдемо на Алекс. Мені якось надто дивно, що ніхто не знає, де Ґереон.

— Може, сидить де-небудь і п’є на самоті, — припустив Віткамп.

— Ні, якщо у нього зустріч з паном Вайнертом. І до нас він теж досі не озвався, хоча його секретарка, мабуть, переказувала, що ми телефонували. Щось тут не так. Можливо, ми зможемо з’ясувати!

Вона спрямувала на Вайнерта погляд, який не терпів заперечень.

— Не хотіли б ви залишитися тут на якийсь час? На випадок, що Ґереон таки повернеться додому?

Вайнерт кивнув.

— Ліпших планів я однаково не маю. Крім того, у «Мокрому трикутнику» доволі добре пиво. Можливо, він з’явиться там. Поза тим, я що пів години перевірятиму ситуацію на Луїзенуфері.

— Якщо він зрештою десь з’явиться тут, будь ласка, зателефонуйте в Управління і попросіть Шарлотту Ріттер.

Вайнерт кивнув.

— А якщо вам щось стане відомо, зателефонуйте у «Мокрий трикутник». Легко запам’ятати. І не дивуйтеся: якщо господар не каже ні слова, ви втрапили правильно.

52

Пульсуючий біль повернув його до тями. Він розплющив очі, але морок не відступив. Сірі контури повільно проступали у бездонній чорноті. Він не так багато міг розгледіти: обриси двох великих вікон, але ніч за ними була майже такою темною, як кімната. Він бачив навіть, на чому лежить — на ліжку чи на дивані. Принаймні, йому було зручно, якщо такий вислів доречний у його становищі — мабуть, слід пошукати якусь іншу категорію.

Він намагався пригадати. Перш ніж зануритися у морок, він побачив обличчя мертвої жінки. Жанет Фастре, у повний зріст і настільки жива, що на мить йому здалося, що перед ним сама небіжчиця. Навіть Кірі піддалася облуді й стала гавкати на світлину.

До речі, де собака? Він підхопився, переживаючи за долю тварини, і голова відповіла гострим болем. Рат провів рукою по голові і майже здивувався, що це можливо. Він не був зв’язаний. Він обережно помацав потилицю. Удар залишив велику ґулю.

Вольфґанґ Маркард підступно приглушив його.

Маркард, ворог звукового кіно.

Маркард, кіновбивця!

Які тепер його наміри? Куди він його запроторив? Не міг же він щиро вірити, що всі його проблеми розв’яжуться, якщо він причмелить комісара поліції.

Але, перш за все, серйозні проблеми зараз були у Рата.

Головний біль вщухав дуже повільно.

І раптом він відчув, що в цій кімнаті він не сам: силует перед вікном трохи рухався, він почув шурхіт тканини, а потім голос.

Ні, не голос, а щось більше схоже на задишку, чи якесь химерне шипіння, сипіння.

Це звучало як сміх без голосу.

— Ласкаво просимо до моєї в’язниці, — просипіла темна постать.

Потім знову той химерний безголосий сміх.

— Хто ви?

— О, ви ще маєте голос! Я здивована.

— У вас… Ви актриса? Він видалив вам голосові зв’язки?

Знову той безголосий сміх, наче хтось задихається у темряві.

— Зачекайте, — просипіла постать.

Її шепіт був скоріше гучним, ніж тихим, попри те Рат мусив докласти зусиль, щоб усе розібрати.

— Ви зараз самі побачите.

Він почув рипіння меблів і кроки у темряві. Щось клацнуло, і у кімнаті стало світло. Рат закліпав очима і роззирнувся. Темна, обшита деревом кімната, старомодна, але розкішна. Біля дверей стоїть жінка. Попри білосніжне сиве волосся, можна було здогадалася, що їй не так далеко за п’ятдесят. Жінка повернулася до свого крісла, сіла і втупилася у темну ніч за вікном, яка стала непроникною чорною масою тепер, коли у кімнаті було світло. Рат сів, і головний біль атакував його з новою силою.

— Я його мати.

Вона вимовила цю фразу, не припиняючи дивитись у вікно.

При світлі Ратові ще складніше було зрозуміти її шепіт. Від напруження слуху і голова боліла ще більше.

— А як щодо вашого голосу, пані Маркард? Ваш син…

— Я б хотіла знову вийти на озеро. Але він не дозволить мені.

— Він… ваш син видалив вам голосові зв’язки?

— Він мене не відпустить. Іноді я стаю у вежі і дивлюся на озеро, і мрію, що я стою там, на вітрі.

Її шепіт ставав дедалі м’якшим і стихав — так, наче незабаром вона вже геть не зможе говорити.

— Мене приречено чекати на смерть отут, а не сидячи знову біля озера, не відчуваючи вітру у волоссі.

Рат відчув, що головний біль посилюється. Він підвівся, і йому на мить потьмарилося в очах — він змушений був притулитися до муру. Він підійшов до дверей, взявся за клямку, двері відчинилися. Що з того!

— Ви не вийдете звідси. Ви просто перейдете до сусідньої камери у нашій золотій в’язниці.

Вперше вона звернулася до нього, дивлячись йому в очі. У неї було бездоганно вродливе обличчя, а шкіра, настільки світла, що здавалася майже прозорою.

— Ви думаєте, чому ви тут, зі мною? — шепотіла вона далі. — Ніхто не може вийти звідси, якщо Вольфґанґ не захоче. Ви навіть не можете відчинити вікна. Це надійна в’язниця: мій чоловік, свого часу, звів її для Вольфґанґа. Мій чоловік замкнув хлопця, а не я! А він тепер мститься мені. Це не смішно.

Вона знову засміялася тим страшним сміхом, на якусь мить ставши подібною до Злої Мачухи з казки про Білосніжку, як завжди уявляв її собі Рат — вродливою, але зарано постарілою дамою.

Рат відчув різку слабкість і змушений був узятися за одвірок. Рука його затремтіла, тоді все скінчилося. Чоло йому зросив холодний піт.

— Вам потрібен цукор. Інакше ви помрете.

— Цукор? Я… То він…

— Звісно, він зробив вам ін’єкцію. Для цього він привів вас сюди. — Вона похитала головою, ніби не могла зрозуміти, чому він такий нетямущий. — Вас привели сюди померти.

— То дайте мені цукру!

— Я б хотіла трохи повтішатися вашим товариством, у мене так мало відвідувачів — лише кілька старих привидів, — посміхнулася стара. — Було б дуже приємно, якби ви могли побути трохи довше. Але це не у моїй владі. Ви скоро підете, і я знову залишуся сама.

— Ви можете дати мені що завгодно! У вас тут немає шоколадних цукерок? Ви не кладете цукор у чай? — Рат впадав у паніку. — Фрукти, цукерки, сік, що завгодно, дідько його бери!

— Боюсь, я не можу вам допомогти. Тут ніколи не було нічого солодкого, ні шоколаду, ні фруктів, ні цукру, нічого. Це єдина причина, чому взагалі побудували цю в’язницю.

53

Коли вони увійшли до офісу Інспекції А, Райнгольд Ґреф сидів за столом і читав вечірню газету.

Побачивши їх, Ґреф відклав газету вбік і підвівся.

— Шарлі, — сказав він, допитливо позираючи на її супутника.

— Пауль Віткамп, — представила вона, — шкільний друг Ґереона з Кельна. Райнгольд Ґреф, колега і напарник Ґереона Рата.

Чоловіки потиснули один одному руки.

— Дуже приємно, — сказав Ґреф. — Однак «партнер» наразі не зовсім актуально. Бьом розділив нас, а Ґеннат поки що цього не змінив.

— Отже, ви не маєте уявлення, де Ґереон може пропадати?

Ґреф знизав плечима.

— У будь-якому разі, він не в Управлінні. Я телефонував, і ніхто не відповідає.

— У вас є свій ключ?

Ґреф кивнув.

— А що? Ви думаєте, він заснув над купою файлів?

Шарлі засміялася.

— Я була б дуже здивована. Втім, ніколи не знаєш…

Ґреф підвівся, підійшов до вішалки і якийсь час порпався у кишенях пальта, аж доки у руці забрязкотіли ключі.

— Ось, — подав він в’язку. — Піти з вами?

— Не треба. Я пам’ятаю дорогу.

Кабінет був замкнений.

— Навіть табличка з його ім’ям на дверях, — поцінував Пауль. — Я й не знав, що Ґереон таке велике цабе.

У кабінеті панував морок, і Шарлі увімкнула світло.

Порядок був тільки на столі секретарки.

Шарлі пройшла просто у кабінет Ґереона, Пауль — за нею.

На одному столі було порожньо, а на іншому — цілковитий хаос.

— Можу здогадатися, де робоче місце Ґереона, — посміхнувся Пауль.

Шарлі оглянула стіл.

Просто посеред стільниці лежав листочок паперу, на якому щось було занотовано олівцем. Адреса. «Сандвердер». Це має бути десь у районі Ванзеє. І кілька разів обведене ім’я.

«Маркард».

Вона намагалася пригадати, чи не чула вона це ім’я останнім часом від Ґереона?

— Залишайся тут, на випадок, що він з’явиться, — звеліла вона Паулю, беручи нотатку зі столу. — Я зараз повернуся.

Ґреф здивовано звів очі на Шарлі, не чекавши, що вона так швидко повернеться.

— Чи фігурує ім’я Маркард у якому-небудь з розслідувань? — запитала вона.

Ґреф похитав головою.

— Маркард? — озвався детектив, що сидів за сусіднім столом і досі мовчки прислухався. — Чому ви питаєте?

— Я не знаю, — вона показала нотатку. — Телефонна нотатка Ґереона… комісара Рата. Можливо, це щось означає.

— Покажіть лишень, — попросив чоловік, і вона передала йому аркушик.

— А-а, — пробурмотів він і простягнув руку, — Ланґе, моє ім’я Андреас Ланґе.

— Ріттер, Шарлотта Ріттер.

— Так, я знаю, — сказав Ланґе, червоніючи.

Він уважно прочитав нотатку і розгорнув течку.

— Еге, ось, я так і знав! Вольфґанґ Маркард — власник компанії з прокату фільмів «Ліхтбурґ». Реєстрація компанії збігається з його домашньою адресою.

— А що це означає?

— Я не знаю, чи можу я вам про це розповідати.

— Нуте, Андреасе! Шарлі — колега, фактично! Вона тимчасово не працює.

— Отже, «Ліхтбурґ» — одна з чотирьох компаній, у яких були ключі від двох кінотеатрів, де ми знайшли тіла мертвих актрис…

— Були?

— Ключі, нібито, було відкликано, коли кінотеатри закривалися, але ж ніколи не знаєш, чи дійсно всі ключі повернули. Не згадуючи вже, що скопіювати такі ключі не проблема.

Шарлі задумливо кивнула.

— А ви намагаєтеся звузити коло тих, що могли занести мертвих актрис у кінотеатри.

— Так, інакше у нас небагато зачіпок… — Ланґе знову подивився на аркушик. — Але я здивований, що комісар Рат натрапив на це ім’я, бо, наскільки мені відомо, він зараз знову займається справою Вінтер.

— Якщо припустити, що Ґереон не працював із вашим списком ключових підозрюваних, — розважила Шарлі, — це може означати тільки одне: він натрапив на те саме ім’я на якомусь іншому шляху.

— Янґтао, — сказав Ланґе.

— Що? — перепитала Шарлі.

— Тут зазначено на аркушику. Над адресою.

— Що це означає?

— Дика ідея від Ґереона, — втутився Ґреф. — Янґтао — китайський фрукт. Тому він учора згаяв пів дня у китайському кварталі.

— А чому?

— Цей китайський плід знайшли у шлунку Вінтер і у кошику з фруктами Фастре, — похитав головою Ґреф. — Збіг обставин, якщо запитаєте мою думку. Випадок Вінтер не має геть нічого спільного з вбивствами у кінотеатрах.

— Хто може знати? — стенула плечима Шарлі. — Невже немає зв’язку? Що з тим Оппенберґом? Він теж фігурує в обох випадках.

— Випадковість.

— А ви знаєте, куди Манфред Оппенберґ доставив повідомлення про смерть Вівіан Франк?

Два детективи заінтриговано дивилися на неї.

— На віллу Вольфґанґа Маркарда, — сказала вона. — Чи не забагато збігів?

— Гадаєш, Оппенберґ є кіновбивцею?

— Або Вольфґанґ Маркард. Або хтось, з ким вони обоє знайомі. Я не знаю. В усякому разі, тут пахне смаленим, і Ґереон нанюхав це перший.

— Не думаю, що він зараз туди поїхав. Він нікому про це не нічого сказав. У таких випадках кого-небудь беруть з собою.

— Хтозна? — знизала плечима Шарлі. — Якщо він не вважав це небезпечним, бо не знав, що ім’я Маркарда вигулькнуло у списку підозрюваних у справі про вбивство… Він бачив ваш список, пане Ланґе?

Ланґе похитав головою.

— Ні, цей список весь цей час був тут. Він тільки не міг його бачити.

— Срана дупа, — сказала Шарлі.

— Цими грубими словами, ти, мабуть, хочеш сказати, що Ґереон Рат пішов слідом кіновбивці, сам того не знаючи? — уточнив Ґреф.

54

Задзвонив телефон. Рат досі не помічав апарату, хоча телефон мав вигляд чогось чужого у цьому старосвітському довкіллі. Втім, пристрій теж допотопний — мікрофон вбудован у корпус, можна зняти тільки ріжок слухавки.

— Це Вольфґанґ, — почулося сипіння Елізабет Маркард, — ніхто більше сюди не дзвонить. Зніміть — це вас.

Він вагався, і вона махнула рукою.

Рат зняв слухавку.

— Так? — сказав він у мушлю.

— Комісаре, як ви?

— Вам це відомо найліпше.

— Вибачте, але ви не залишили мені жодного вибору. Вам не слід було відвідувати мене. Не зараз.

— Я раніше вас уже відвідував, і ви ставились до мене більш доброзичливо.

— Ви не приводили сюди собаку, щоб він обнюхував мій будинок.

— Що з Кірі?

— Вам зараз варто непокоїтися не про собаку, а про себе.

— Ви ще можете відіграти все назад. Відпустіть мене, збережіть мені життя. Якщо я помру, для вас буде тільки гірше. Ви серйозно вірите, що можете уникнути арешту? Ви хочете бути відповідальними за вбивство офіцера поліції на додачу до решти вбивств?

— Ви нічого не розуміли, комісаре. Йдеться аж ніяк не про вбивства.

— Якщо я не помиляюсь, на вашому сумлінні є дві мертві актриси. Як ви це називаєте?

— Я не вбив цих жінок! Я зробив їх безсмертними.

— Це ви це поясните судді.

— Коли ви так говорите, комісаре, я розумію, що ви справді нічого не розуміли. Але це теж не має значення. Я просто хотів сказати, що мені шкода, але ви не дали мені вибору, тому нині ви маєте змиритися зі своєю долею. А зараз я змушений перепросити, бо у мене є ще одна гостя, про яку я маю подбати.

Він повісив слухавку.

Елізабет Маркард дивилась на Рата очікувально.

— Він мені вітання переказав? — прошепотіла вона збуджено.

— Ні, — відповів Рат, вочевидь розчарувавши її.

Він сів на диван, і раптом відчув, як ноги робляться ватними. За мить він подолав слабкість.

— Чому він замкнув вас тут? — запитав він.

Вона знизала плечима.

— Тому що ненавидить мене… — посміхнулась вона. — Він мав би ненавидіти свого батька. То він його тут замикав!

— Але навіщо?

— Доктор Шлютер так радив.

— Яка причина, щоб замкнути рідного сина, пані Маркард? Він уже тоді був небезпечний?

— Небезпечний?

Вона дивилася на нього так, ніби припущення про нібито небезпечність її сина було одним із семи смертельних гріхів. Похитавши головою, вона відвернулася і знову втупилась у вікно.

— Вольфгангу було чотирнадцять, — почув Рат її хрипкий шепіт, — і він сильно захворів. Спочатку була просто свинка, але потім… підшлункова залоза… серйозне запалення. Бідна дитина, ми боялися за його життя! Він вижив, але якою ціною!

— Діабет…

Вона кивнула.

— Доктор Шлютер дав нам надію. Не вся залоза загинула, вона ще виробляла інсулін, але замало. Медик пообіцяв, що, за умови суворої дієти, Вольфґанґ зможе прожити довгі роки. Але хлопець був такий нерозумний!

— І тому ви замкнули свого сина? Бо інакше він би не дотримувався дієти?

— Не я його замкнула, — прохрипіла вона, — а мій чоловік!

— Де ваш чоловік? Чому ваш син не помститься йому?

— Ричард давно мертвий. Так само, як доктор Шлютер.

— Ваш син…

— Ні! Як ви могли подумати!

Не звична до балачок, Елізабет Маркард мала перепочити. Вона замовкла і дивилася у вікно.

Рат відчував, як йому стає дедалі важче логічно міркувати. Йому треба було шукати спосіб утечі, і він пройшов через відчинені двері у сусідню кімнату розкішної в’язниці. То була не кімната, а хороми. Палацова спальня з ліжком під балдахіном, у якому Ратові не судилося б ніколи спати, далі невеличка бібліотека і просторий салон. Вагонка темного дерева на всіх стінах. Рат перевірив кожне вікно, фрау Маркард не збрехала — всі вікна заблоковані. Нарешті він увійшов у їдальню. Тут теж не можна було відчинити вікна. Він хотів продовжити своє дослідження через наступні двері, але вони були замкнені.

Він дійшов до кінця в’язниці.

Вихід!

Рат кинувся всією вагою свого тіла на масивні двері. Результатом спроби став тільки біль у плечі, більш нічого.

Двері не поступалися. Він намагався знову і знову. Марно. Натомість кожне напруження м’язів забирало дедалі більше сил. Мокрий від поту, задихаючись, він опустився на підлогу біля дверей.

— Що ви там робите?

Рат підніс голову. Елізабет Маркард пішла за ним. Маленька жіночка стояла у дверях, як блідий привид, і він чув її безголосий шепіт.

— Не варто так сильно напружуватися. Це несприятлива для вас умова!

Рат не зміг відповісти, він задихнувся.

— Ви не вийдете звідси. Змиріться! Скористаймося з часу, що вам лишився, поспілкуймося.

Така божевільна, як її син! Рат дивився на неї, мовчазний і безсилий, зі своєї жаб’ячої перспективи, аж тут помітив щось у стіні, просто біля великого столу.

Невеличкі подвійні дверцята, з такого самого темного дерева, як обшивка стін, майже квадратні, не більше половини звичайних дверей за розміром.

— Що це? — запитав він, показуючи на двері.

— Це? Підйомник для доставки страв. Ним мені подають їжу. Слуги не повинні мене бачити. — Вона знову посміхнулася своєю безглуздою посмішкою. — Так, щоб ніщо не порушувало моєї самотности.

— То це вихід звідси, — задихнувся Рат, — це ліфт!

— Неможливо скористатися. Для цього потрібен помічник.

— Ви можете мені допомогти!

— Тоді я знову залишуся одна. Навіщо мені це робити? Я рада, що маю вас за товариство.

— Чи не ви мені казали, що хочете до озера? Відчути вітер у волоссі?

— Це тільки мрії. Я помру тут.

— Скільки часу ви тут зачинені? Скільки років? Ви справді хочете тут померти? Ми обоє маємо тут померти? Чому ми досі тут? Не приймайте так просто те, що робить із вами ваш син!

— Він мене ненавидить, а я його люблю. Така моя доля.

— Ви здатні взяти долю у свої руки!

— Я вже робила такі спроби, але нічого не виходило. Тобто у житті завжди виходить інакше, ніж хочеш. Вас люблять не ті люди… і не ті люди ненавидять.

— Допоможіть мені вийти з цієї тюрми! Допоможіть мені, і я обіцяю, що ви зможете повернутися до озера. І я буду вам за товариство так часто, як вам захочеться.

Здавалося, вона на мить замислилася над його словами. Потім вона підійшла до стіни і відчинила двері. За ним був темний ящик.

— Можливо, ви маєте слушність… — Вона зміряла його поглядом. — Якби ви дуже зіщулилися, ви могли б уміститися.

Її шепіт звучав по-змовницьки.

— І тоді ви зачините дверцята і відправите мене на кухню, як свій брудний посуд.

Вона кивнула.

— Тоді зробімо це швидко. Я не знаю, скільки часу у мене лишилося.

Рат увібгався у вузьку коробку, впершись колінами у підборіддя.

— Ще одне питання, — сказав він, перше ніж зачинилися дверцята, — як я знову відчиню двері?

— Цей ліфт можна відчинити тільки ззовні.

— А є хтось на кухні?

Вона знизала плечима.

— Якщо ні, це означає, що я маю померти у таці для подачі обідів?

— Не хвилюйтеся. Тоді я знову підніму вас сюди.

— Щоб я безславно сконав тут, коло вас. Розкішна перспектива! — Він зітхнув. — Схрестіть за мене пальці. Ми спробуємо!

Ще до того, як Елізабет Маркард зачинила дверцята, у нього заболіли кістки.

Тоді ліфт рушив додолу.

55

Шарлі почувалася трохи некомфортно, її заспокоювала лише присутність Пауля. Від нього віяло впевненістю, що нічого не може піти косяка, доки він поруч. Навіть зараз задерикувата посмішка грала у кутиках його вуст.

Трохи раніше вона мало не забула, що лишила його на варті у кабінеті Ґереона. На щастя, він цього не зрозумів. Вона вже зателефонувала Вільгельму Бьому і той дав їй зелене світло для дії, вона вже йшла до чергової оперативної команди, щоб узяти машину і їхати, і аж тоді згадала, і повернулася назад, щоб узяти його з собою.

Бьом був здивований — але приємно здивований, коли вона подзвонила йому додому.

— Приємно знову вас почути, Шарлі.

— Я тут, в Інспекції А.

— О!

— У нас є підстави вважати, що комісарові Ґереону Рату загрожує небезпека. Він поїхав до свідка, який може мати бути спільником убивці. Якщо не самим убивцею. У всякому разі, Рата немає вдома, він не з’явився на зустріч з другом і…

— Рат нікуди не може їздити у справах. Він тимчасово відсторонений.

— Перепрошую? Тут ніхто про це ні словом.

— Ніхто ще не знає.

— Чому його відсторонили?

— Численні порушення. На нього чекає дисциплінарне провадження. Я звісно, не можу розкривати деталі.

Новина ошелешила її. Невже Ґереон знову вскочив у лайно? Їй спала на думку історія з Бреннером, але що він іще накоїв? «Численні порушення»…

Байдуже. Зараз він опинився у небезпеці!

Вона зачарувала Бьома по телефону і розтопила його серце, але не так просто було переконати старшого комісара, щоб він дав їй кількох людей, які чекали неподалік на випадок чого.

— Тільки тому, що це ви, Шарлі, — погодився він нарешті. — Але спершу ви заходите туди сама, як приватна особа, і вивчаєте ситуацію. Я не хочу, щоб прусська поліція пошилася у дурні на віллі у Ванзеє, коли виявиться, що тривога була марною. Що, до речі, не здивує мене, коли йдеться про колегу Рата.

— Згода, — сказала Шарлі, і аж серце їй зайшлося.

Тепер вона стояла тут перед віллою на Ванзеє, яка більше нагадувала похмурий замок, і не була впевнена, чи не пошиється у дурні сама. Чи, може, наразилась на небезпеку. Бьом наказав їй узяти поліційний свисток. Класичний спосіб викликати підмогу.

У будинку не чути було жодного руху. Шарлі знову подзвонила у двері.

— Дозволь, я вестиму перемовини, — прошепотів Пауль. — Я ще менше схожий на поліціянта, ніж ти.

Шарлі кивнула.

Нарешті вони почули кроки. Сивий стариган відчинив двері.

— Чого ви хочете, панове? Ми нічого не купуємо у дверях!

— Вибачте за пізній візит, — з найвишуканішою ввічливістю виноторговця почав Пауль. — Ми не намагаємося нічого вам продавати. Ми шукаємо друга, який залишив нам повідомлення, що його можна знайти за цією адресою. Ґереон Рат. Вам нічого не говорить це ім’я?

— Ви дійсно запізно навідуєтеся, — сказав слуга. — Гер Рат деякий час тому був тут. Кілька години тому. Годинник б’є пів на десяту, якщо ви не чули!

— А коли пан Рат покинув будинок?

— Я не можу вам точно сказати; шляхетний пан особисто проводжав його. Я був зайнятий підготуваннями до вечері.

— Я знаю, що година пізня, але чи не могли б ми дуже коротко поговорити з паном Маркардом?

У слуги зробився такий вигляд, ніби його попросили станцювати чарльстон у банановій спідниці.

— Не знаю, чи можу я зараз потурбувати містера Маркарда. Ви можете також повірити мені: вашого друга вже точно тут немає.

— Але, можливо, пан Маркард знає, куди він пішов, — вступила Шарлі. — Прошу вас! Це дуже важливо.

На якусь мить вона подумала, що старий просто захрясне двері у них перед носом.

Він так і зробив, але перед цим сказав:

— Зачекайте одну мить. Я запитаю, пана Маркарда, чи має він час.

Пауль і Шарлі перезирнулися.

— Якби це не було так сумно, я б засміявся, — сказав Пауль. — Я починаю вважати, що наші страхи були трохи передчасними. Тут не пахне небезпекою, вони просто недоброзичливі.

— Не знаю, — похитала головою Шарлі. — Зрештою, ми тепер знаємо, що Ґереон тут був.

— Так, але його машини я ніде не бачив. Тож, мабуть, він знову десь поїхав.

— А куди?

— Я не знаю.

— Що робити, якщо він, разом з машиною, вже на дні озера?

— Не перебільшуй. Не треба панікувати.

— Я не панікую. Я…

Вони знову почули кроки. Цього разу двері відчинялися, як їм здалося, повільніше, ніж першого разу.

56

Рат не знав, скільки часу він сидить скулений у цій позі, але за відчуттям — години. Викривлена спина боліла так пекельно, що навіть змусила забути про головний біль. Він будь-що віддав би за можливість випростатись, але можливості такої не було.

Чи варто гукати до Елізабет Маркард? Все ж таки була різниця у тому, сконає він тут, скорчившись у скриньці, чи помре комфортно, у золотій клітці. Він проклинав себе. Як можна було зважитися на таке шаленство? Тепер він потрапив у пастку! Оце смерть! У кухонному підйомнику! Його радше втішала думка, що його тіла тут не знайдуть!

Раптом йому здалося, що він щось почув. Справді! Хтось насвистував безжурну мелодію. Рат гупнув у сталеві двері, почувся порожній бляшаний звук. Він уже гупав раніше, щойно спустився сюди, але ніхто не відповів. Напевно, тому, що нікого не було на кухні. Але зараз! Він знову гупнув у двері так сильно, як міг, у своїй позі з підібганими ногами і згорбленою спиною. Чути було чиїсь кроки — людина наближалася, і нарешті Рат почув, як хтось відчиняє дверцята ліфта. Потім, нарешті, світло потрапило у його вузьку темну клітку, і Рат побачив у проміжок між своїми колінами здивоване обличчя китайця. Рат був йому вдячний і аж ніяк не хотів його скривдити, але не міг утриматися від того, щоб нарешті випростати ноги, і мимоволі копнув свого рятівника точно у підборіддя.

Рат випхався з ліфта. Китаєць лежав на світло-сірій мармуровій плитці і не рухався.

Рат панічно роззирнувся, заледве здатний чітко мислити. Він не зважав на біль у кістках — часу майже не лишалося. На стільниці робочій поверхні стояв корячок з білим порошком; Рат кинувся до нього, покуштував.

Сіль!

Ні, цього не може бути! Він таки на кухні, тут має бути хоч трохи цукру! Рат зазирав по всіх шафах, але знаходив тільки каструлі, миски, тарілки.

Де у них зберігаються харчові припаси?

Він гарячково озирався на всі боки.

Швидше! Але не панікувати.

Де він іще не шукав?

Там, коло великого сервірувального столу.

Невеличкі приховані дверцята — він майже випадково наштовхнувся на них і відчинив.

Комора.

Нарешті!

Він знайшов рай! Їжа над їжею, скільки сягає око!

Тепер мерщій, усе найсолодше, мерщій до рота!

Першим, що він надибав, був залишок мармурового кекса. Рат напхався їм так, що мало не вдавився: кекс був солодкий, але на суху ковтати його було складно — наступний шматок не ліз у горло.

Він знайшов і відкоркував пляшку яблучного соку. Тоді став їсти, запиваючи, аж доки пляшка не спорожніла і кекс не був доїдений до крихти.

«Мені потрібно більше фруктів, — подумав він — фрукти, фруктовий цукор, це найкраще, якщо він правильно зрозумів доктора Картгауза.»

Він пошукав і знайшов кілька коробок з фруктовими запасами, взявся до бананів і яблук. Тоді, наче шалений, поглинав усі плоди, не займаючи тільки янґтао зліва.

Поступово до нього поверталася ясність думок. Він дістав із коробки ще одну пляшку яблучного соку і повернувся на кухню.

Китаєць стогнав, лежачи на підлозі.

Аж тут Рат почув іще один звук, подібний до стогону — високе, жалісне скімління.

— Кірі?

У відповідь коротке гавкання.

— Де ти, серденько?

Іще один гавкіт. Він долинув із кутка поруч із великим холодильником.

Рат не міг повірити своїм очам: Кірі сиділа у крихітній клітці, найімовірніше призначеній для транспортування курей. Рат поставив яблучний сік на підлогу і відчинив дверцята.

— Моє бідолашне маля, — примовляв він, беручи собаку на руки, — тебе хотіли включити у меню?

Тепер він більше не шкодував, що був відправив китайця у нокаут на плитку.

— Ссо ви тут хоцете? Я дзвоню поліцію!

Він обернувся. Китаєць стояв перед ним, дивлячись знизу вгору. В руці він мав великий кухарський ніж.

— Я з поліції! — Рат показав своє посвідчення.

Китаєць вклонився і поклав ніж.

— А вам би я радив не викаблучуватися, — додав Ґереон, — доки я не затримав вас за жорстоке поводження з твариною.

— Це мій песик! Сановний гел Малкал подалував мені!

— Щоб ти її на ковбасу пустив? Тут Німеччина, мій друже!

— Не на ковбасу, ссо ви говолите?! Для племіннисі номел два! Скоро буде день налодзення!

— Не ображайтеся, будь ласка, нічого особистого, але, на жаль, ваш подарунок на день народження не чинний. Собака належить мені, а пан Маркард…

— Гел Малкалт мені далував, не поліції!

Його повага до правоохоронців, очевидно, мала свої межі. Китаєць зробив крок у бік Рата і потягнувся до собаки. Але Кірі загавкала на нього, і він здригнувся.

— Ось бачите! Собака не хоче нічого про вас знати.

— Мій песик, гела Малкалта спитайте! Мій песик!

Китайці не здавались так швидко: він знову потягнувся до Кірі, але вона ставала дедалі більш неспокійною, гавкала і гарчала на китайця, аж доки Рат уже не міг її втримати. Вона вискочила з його обіймів на підлогу і відбігла.

Китаєць кинувся до неї. Рат, не знаходячи іншого способу допомогти тварині, коротко розмахнувся і поцілив кухаря кулаком у щелепу.

— Вибач, — сказав він.

Хвилювання і зусилля виснажили його. Він іще був не на силі, у крові досі бракувало достатньої кількості цукру. Чи то було ще забагато інсуліну. Він схопив пляшку яблучного соку і рушив за собакою. Кірі мала краще знати, де тут що.

Йому б тепер дуже придався його маузер. Рат подумав, чи не озброїтися ножом з кухні, але відкинув цей варіант. Що б він мав із ним робити? Ножі — не поліційна зброя.

57

Вольфґанґ Маркард прийняв їх у належному стилі перед каміном, у якому мерехтів жар. Господар був в халаті, на вигляд дуже східному і дуже дорогому.

— Вибачте, я вже лаштувався відпочити, коли Альберт доповів мені про ваш візит. Він сказав, вам ідеться про щось важливе. Тоді скажіть мені, що у вас на серці. Але спершу випийте зі мною по келишку.

Він узяв пляшку арманьяку і налив.

— Ви можете йти, Альберте, — звернувся він до старого слуги, — на сьогодні для вас уже роботи немає.

— Дуже добре, мій пане.

Маркард привітно всміхнувся до Шарлі і подав їй келишок.

Вона подивилася на чоловіка, якому так пасував цей дорогий халат. Стрункий, можливо, трохи надміру делікатної будови, і ніс трохи завеликий, що, втім, надає його обличчю більшої виразности. Природжений спокусник, подумала вона. А ще цей його голос! Голос такий приємний, що можна б слухати вічно, глибокий і ніжний. Навіщо такому чоловікові вбивати актрис? Він міг би розбивати актрисам серця.

Вони піднесли келишки і випили.

— Отже, що привело вас до мене? — запитав Маркард.

— Ґереон Рат, — відповів Пауль, — наш друг. Він повідомив нам, що ми знайдемо його тут.

— У такому разі, він надав вам неправильний час. Пан Рат був тут, але поїхав кілька годин тому.

— Ви знаєте, куди він поїхав?

Маркард знизав плечима.

— На жаль, ні. Я гадаю, додому.

— О котрій це було? — запитала Шарлі.

Маркард замислився.

— О шостій, може, о пів на шосту. У будь-якому разі, не набагато пізніше.

— Що він хотів від вас? Він був тут у справах чи приватно?

— Я не знаю, чи можу про це говорити. Він був тут як представник поліції, а справи поліції, я думаю, є, до певної міри, конфіденційними. Крім того, це не має значення.

— Справді.

Усі троє здригнулися, коли раптом, геть несподівано, поруч гавкнув собака. Тоді чорний кудлатий клубок вкотився у кімнату і обнюхав крісло, у якому сиділа Шарлі.

Тварина загавкала знову, вона здавалася схвильованою. Вона метляла хвостом і дивилася на Шарлі поглядом, який явно нагадував усмішку.

— Кірі? — недовірливо покликала вона.

Пауль підвівся.

— Чому цей собака у вашому домі? — запитав він тоном, який більше не нагадував привітну манеру виноторговця.

— Ви хочете сказати, ви знайомі з цією твариною?

Голос лунав так само тепло і привітно, як кілька хвилин тому, але зараз Вольфґанґ Маркард тримав у руці пістолет.

58

Куди побігла та клята тварина? Будинок був схожий на лабіринт навіть більшою мірою, ніж Рат міг собі уявити. Він також міг наскочити за черговим поворотом на Вольфґанґа Маркарда або його слугу, який, можливо перебував у змові зі своїм господарем. Рат був налаштований негайно приглушити старого, якщо наштовхнеться на нього.

Періодично знову накочувала слабкість, холодний піт зрошував чоло, і він мусив ненадовго зупинятися і притулятися до стіни, щоб не впасти. Він то пригадував, що треба випити яблучного соку, то взагалі забував, що у нього з собою пляшка — і навіщо. Його думки теж збивалися на манівці, так само блукали якимсь лабіринтом. Іноді він мусив докладати неабияких зусиль, щоб розумно мислити і не втратити уявлення про свою мету. У жодному разі не слід забувати, чому він ходить незнайомими коридорами, і в якому він перебуває стані.

На якомусь етапі своїх блукань він піднявся сходами — не тими парадними, що у вестибюлі, і не спіральними вузькими, а просто сходами, а потім мав на вибір піти довгим коридором праворуч або ліворуч.

Він затримався на мить, а тоді повернув праворуч, бо йому здалося, що він чує, як десь там гавкає Кірі.

А потім він стояв перед зачиненими великими подвійними дверима. Це точно не було частиною службового крила, тут було щось більш парадне. Перш ніж відчинити, він вагався якусь хвилину: Кірі не змогла б сама пройти через зачинені масивні двері. Рат, мабуть, десь раніше зробив неправильний поворот. Отже, треба було повернутися трохи назад. Потім він знову почув гавкіт. Він почув його за цими бісовими дверима.

Взявши волю в кулак, він обережно відкрив їх.

І знову опинився в уже знайомому вестибюлі.

Там було темно, але він не наважився ввімкнути світло. Знайти шлях йому допомагало світло від дверей, якими він увійшов.

І гавкіт Кірі, який він знову почув. І, якщо він правильно чув, то гавкіт долинав з того напрямку, яким він йшов сьогодні вдень. Коли він ішов за старим слугою до приймальні Маркарда.

Чому Кірі бігла туди з усіх місць, чому не на волю, через які-небудь відчинені двері, крізь якесь-небудь відчинене вікно?

Він зітхнув. Великі вхідні двері запрошували повернути праворуч. Один крок, і він би опинився надворі, зміг би викликати підкріплення, і тоді — по всьому.

Але він не міг піти без дурної тварини!

Хтозна, що здатен їй заподіяти Маркард?

Якби вона перестала гавкати!

Здавалося, Кірі відчула це його побажання, оскільки від миті, коли він почув її, потрапивши у вестибюль, вона більше не озивалася.

Він відчинив двері, які Альберт відчинив для нього кілька годин тому, і зайшов у темну кімнату. Якщо він правильно пам’ятав, треба перетнути ще дві кімнати, щоб потрапити до салону. Він навпомацки повільно просувався до чергових дверей.

Сподіваймося, Маркард уже пішов спати!

Це благочестиве бажання не здійснилося. Через щілину у дверях салону лилося мерехтливе світло — господар, напевне походжав перед розпаленим каміном. А Кірі не могла вигадати нічого кращого, ніж забігти просто сюди!

Тоді дивись сама, як тобі протриматися, доки надійде допомога, невдячне, дурне створіння, подумав Рат!

Та коли він уже намірявся розвернутися і повільно прокрастися назад у вестибюль, до вхідних дверей, Рат почув голос аж надто знайомий. Голос, почути який він тут не сподівався.

Шарлі!

Не може бути! Якого дідька вона тут шукає?

Чи, можливо, йому почулося? Він помилився, і це чергова актриса, якій Маркард хоче подарувати безсмертя, як він це називає.

Але тут він почув інший знайомий голос.

Пауль!

Як вони потрапили у салон Вольфґанґа Маркарда?

Але ж це не салон Вольфґанґа Маркарда! Як він не помітив, що він давно вже у себе вдома? У нього прогалини в пам’яті, ось що! Принаймні, ось вони там сидять, його друзі — вони так довго чекали на нього, він має нарешті зайти. Чому він досі тут стоїть? Він так втомився, він нарешті має сісти. Слухати музику у своєму кріслі, і в якусь мить просто заснути. Так, саме цього він зараз жадав!

Він відчинив двері у свою вітальню. Гм, хтось виніс грамофон і замість нього поставив камін. А біля каміна стояв Вольфґанґ Маркард. Що він тут робить? Чому не дасть йому спокою? Він хотів убити його і Кірі, а тепер у нього навіть пістолет у руці. Рат впізнав маузер, це його пістолет. Хіба такий як Маркард годен упоратися з його зброєю? Хтось мав його навчити!

І ще там стояв Пауль, і він раптом, здавалося, відірвався від землі і полетів! Друзяка Віткамп ніколи не казав йому, що вміє літати; він хотів похизуватися перед Шарлі, стерво.

Бо Шарлі справді сиділа таки тут у кріслі! Шарлотта Ріттер обернулася до нього і дивилася на нього широко розплющеними очима.

Величезними очима.

Яка приємна картина!

Він спромігся всміхнутися до неї.

Потім хтось перевернув кімнату догори дном, і вимкнув світло. І темрява знову поглинула його, безжально тягнучи у безодню.

59

Вольфґанґ Маркард дивився на Ґереона Рата, як на примару. Ґереон Рат, який раптово постав у дверях погойдуючись, з росою на лобі й пляшкою у руці, мов той фонтан у парку.

І тоді Маркард схибив. Він обернувся до привида, щоб відлякнути його, а Пауль скористався з цього. Він стрибнув просто на руку з пістолетом, збив Маркарда з ніг, і зброя ковзнула по блискучому паркету до каміна.

А що зробив Ґереон?

Він блаженно всміхнувся до Шарлі, ніби вона все, чого він хотів від життя. А потім упав.

Ґереон просто склався, як маріонетка, нитки якої враз відпустили.

Що вони зробили з ним?

Шарлі не встигала обміркувати це, бо перед нею, біля каміна, Пауль і Маркард качалися на підлозі, намагаючись кожен вивільнити руку і вхопити пістолет. Якоїсь миті Пауль наче спромігся зробив це, але Маркард не поступався йому і бився завзято. Кірі танцювала навколо двох бійців і несамовито гавкала на них.

Шарлі терпіти не могла фізичне насильство, але мусила втрутитися, інакше це не скінчилось би добре!

Вона обережно підступила до клубка з двох тіл, що радше змагалися у греко-римській боротьбі, ніж боксували, і тому, мабуть, сутичка ніяк не завершувалася. Шарлі мала покласти цьому край. Вона дочекалася доки Вольфґанґ Маркард обернув до неї обличчя.

Тоді вона копнула його у пику так сильно, як тільки спромоглася. Маркардова голова відкинулась назад і завмерла на підлозі, а Пауль вдячно подивився на неї.

Тоді вона підбігла до Ґереона, якого вже обнюхувала і облизувала Кірі.

У нього був кепський вигляд. На лобі холодний піт, обличчя біле як крейда.

Вона помацала його пульс — страшенно слабкий.

Вона пестила його по щоках, говорила до нього, нарешті закричала на нього і ляснула по обличчю.

Але Ґереон не рухався.

Потім вона вибігла у двері, у темний сад, вклавши свисток собі у вуста, спробувала зорієнтуватися в напрямку вулиці і свистіла, і бігала по саду, і свистіла, свистіла щосили. Коли вона добігла до воріт, команда шуц-поліцаїв була вже там. Вони кинулися до будинку з пістолетами напоготові.

— Нам потрібен лікар! — заволала вона, відчувши, що вперше за цей вечір близька до втрати самоконтролю. — Швидко, лікаря!

Цієї миті всередині будинку пролунав постріл.

## Четвер. 13 березня 1930 року

60

У вузькому віконці, високо під стелею, він може бачити клаптик неба. Воно сіре. Свинцево сіре, обтяжене снігом. Незабаром випаде цей сніг — він його бачить, сніг йому пахне — це буде останній сніг цього року.

Він розповів їм усе, цим поліційним нишпоркам, але вони дурні, вони нічого не розуміють. Ставлять неправильні запитання, геть не хочуть слухати про справді важливі речі, переривають, розпитують не про те, ігноруючи найістотніше.

Він не може з ними розмовляти.

Вони нічого йому не залишили, навіть шприців. До його камери приходить лікар і робить йому ін’єкції інсуліну. Точно дозовані.

У нього регулярно беруть кров на цукор, вони не хочуть нічого зробити неправильно.

Він простягається на своєму ліжку, снігове небо за вікном заспокоює його.

Все скінчилося, він має змиритися з цим, його життя закінчилося.

Половину свого життя він мав власне тіло за найбільшого ворога. Відтоді він знає, наскільки мало людина відповідає власним можливостям, доки вона у пастці свого тіла. Для того, щоб повернутися до свого справжнього буття, людина має звільнити себе від цього тіла, залишити його. І досягти цього можна тільки у мистецтві. Або у смерті.

Він це знає, і він з’єднав обидві можливості.

І він не шкодує.

Жаль, йому не дали завершити останню роботу, а вона мала всі шанси стати найкращою за всі.

Ідеальною.

Вони замкнули його, того, хто здатен робити людей безсмертними, а вбивцю Бетті Вінтер, який поглумився з неї й позбавив її безсмертя, лишили на волі! Чому?

Він цього не розуміє. І вони його не розуміють. Не розуміють нічого з того, що він їм каже, нічого з того, що він зробив. Нема як з ними розмовляти.

А там, де неможливо розмовляти, залишається тільки мовчати.

Він чує кроки і металеве брязкання ключів. Рипіння і скреготання замка, і двері відчиняються. Вони знов його кудись тягнуть. Вони не бачать, що він уже мертвий.

61

Він не мав уявлення, де ця мандрівка закінчиться і чи скінчиться вона коли-небудь. Навколо суцільний морок, проте він відчував рух. Тоді він побачив крихітну цяточку світла у цій темряві — малу, як голівка сірника, проте вона збільшувалася. Вона росла повільно, а потім дедалі швидше. Він боявся кінця подорожі, боявся того, що може побачити. І ще боявся, що його нудитиме, а ніде поблизу не буде відра. Як не дивно, він не боявся болю.

А потім раптом виявилося, що він лежить собі спокійно, дивлячись у біле. Жодного страху, нудоти чи болю. Тоді він розгледів, що біле не зовсім біле, а жовтувате у цяточку, як яєчна шкаралупа. А посередині — дешева лампочка на сорок ват, яка світить настільки не яскраво, що він міг прочитати логотип «Осрам» і цифри потужности.

— Він розплющив очі!

Тінь затемнила його поле зору, і він закліпав очима, аж тінь набула більш виразної форми.

Два обличчя.

Суворе жіноче обличчя, обрамлене білим каптуром, інше — доброзичливе з темно-карими очима.

Обличчя з каптуром зникло.

— Я йду по лікаря.

Карі очі залишилися.

Він би волів, щоб вона завжди отак дивилася на нього.

Вона видавалася такою стурбованою, що він мусив усміхнутися.

— Де ми? — запитав він. — У тебе чи у мене?

— Ґереоне!

Шарлі стиснула його в обіймах, сховавши обличчя у нього на грудях. Він підніс руку і попестив її волосся.

Він помітив, що з його руки, з ліктьової ямки тягнеться тонка гумова рурка.

Шарлі знову сіла. Її очі сяяли.

— Ти хоч знаєш, наскільки близько ти був від смерті? — запитала вона. — І вже знову жартуєш!

— Які жарти, — відказав він. — Я справді хочу знати, де я.

— У шпиталі КАУ.

— А ти моя медсестра?

Вона похитала головою.

— Сестра Анґеліка скоро повернеться, з нею не пожартуєш.

— Де Кірі?

— На Шпенерштрасе. Вона весь час питає про тебе! — всміхнулася Шарлі. — Собаці зі мною дуже добре. Але ти не хвилюйтеся — ти отримаєш її назад.

— То я знову вислизнув із лап смерті?

— Якби не Бьом, то хтозна, чи…

— Хто?

— Бьом. Вільгельм Бьом врятував тобі життя.

Він сів у ліжку.

— З усіх людей, саме Бьом! Чому ви не дали мені померти?

— Не треба так жартувати! — суворо глянула вона на нього. — Час уже сестрі повернутися!

— То Бьом там теж був! Що взагалі сталося? Я пригадую тільки, що Маркард накачав мене інсуліном, а його матір…

Розмиті спогади виринули з глибин пам’яти. Він побачив Шарлі у кімнаті з каміном. І Пауля. Маркард з пістолетом.

— Ти теж там була! — вигукнув він голосніше, ніж насправді хотів. — Ти була там! З Паулем! Що ви загубили у Маркарда?

— Це довга історія. Я розповім тобі, коли лікар дозволить. У тебе зараз іще дуже втомлений вигляд.

Він справді почувався геть виснаженим, ніби йому належало надолужити десятиліття сну. Що міг іще йому вколоти клятий Маркард?

Коли сестра Анґеліка повернулася з лікарем, Рат припинив опір і знову занурився у морок.

Коли він прокинувся, Шарлі вже не було.

Натомість біля його ліжка сидів усміхнений веселий чоловік, з пластиром на правій скроні й синцем під оком.

— Ох, ти й сонько! — привітав друга Пауль. — Я вже був ладен, з нудьги, піти до кіоску по збірку кросвордів.

Рат побачив, що у Пауля рука у черезплічнику.

— Що тобі трапилося, симулянте?

— Потрапив під роздачу, як завжди, — показав Пауль здоровою правою рукою на перев’язану ліву. — Зачепило кулею по дотичній, і кілька невеликих синців мені поставили твої славні колеги. Думали, що я кіновбивця, тим часом, як я саме й тримав його під наглядом.

— І вони стріляли в тебе?

— Ні, не прусська поліція — ті лише стусанів надавали.

— Тебе Маркард підстрелив?

— Ні. Тільки твій пістолет!

— Облиш ці загадки!

— Тобі доведеться придбати нову службову зброю. Твого старого маузера вже немає, він не пережив вогняного хрещення у каміні Маркарда. Але перш ніж загинути у вогні, він вистрілив у мене. Дякувати Богу, куля зачепила по дотичній, — знизав плечима Пауль. — Компенсацію, звісно, я мав би з тебе вимагати, бо то твій пістолет стріляв. То ти дозволив їм відібрати його у тебе.

— А хто вкинув його у камін?

— Боюся, це зробив я. Під час твого феєричного виходу на сцену я вибив Маркардові пістолет з руки. Мабуть, тоді він потрапив у камін. А може, пізніше — у процесі нашої боротьбі.

— Що ти там робив? З Шарлі?

— Це довга історія.

— Тільки не кажи, що маєш отримати згоду лікаря, щоб розповісти мені!

— Я можу викласти дуже коротко. Отже, я просто хотів попрощатися з тобою, перше ніж повертатися до Кельна. Але не додзвонився, і ми з Шарлі пішли до тебе додому.

— Чому з Шарлі?

— У канцлера Німеччини не було часу, а я більше нікого не знаю у цьому нудному місті. Крім вас. Але тебе вдома не було. Ми все одно хвилювалися, особливо Шарлі. Вона, як натрапила на слід, то вже не зупинялася, доки не знайшла тебе. Я думаю, вона була б хорошим слідчим. Або пошуковим собакою.

— Вона хороший слідчий. Навіть якщо не може так назватися. Наразі.

Йому раптом пригадався усміхнений чоловік у дверях квартири Шарлі, про якого він був майже забув.

— А де зараз Шарлі?

— Їй треба іноді готуватися до іспиту. Вона сиділа біля твого ліжка пів ночі і весь ранок. А нині нас, серйозно поранених, залишила самих, — Пауль похитав головою. — Я не знаю, чим ти її заслужив. Ти, мабуть, сам не усвідомлюєш, тому я скажу це тобі: Шарлі — жінка, у якої ти маєш просити руки. Неодмінно! Не дозволяй, щоб хтось викрав її у тебе!

Рат слабко посміхнувся і кивнув. Але ж усміхненого чоловіка у її дверях усмішкою не усунеш.

— Дякую за добру пораду. Ти схожий на мою маму.

— Ти не вижив би без Шарлі. Ми завдячуємо їй усією поліційною операцією.

— А що ж Бьом?

— Той опасистий буркун комісар?

— Старший комісар.

— Він нагодився у самому кінці, коли шупо вже давно забрали Маркарда. Ми чекали на лікаря, бо ти був ніякий, любий мій друже. А товстун був єдиним, хто знав, що з тобою негаразд. Він подбав, щоб ти отримав фруктовий сік і цукрову воду, і решту всього. Це врятувало тобі життя. У всякому разі, так сказав лікар швидкої, коли вона нарешті прибула. Лікар тобі відразу причепив оцю крапельницю, — Пауль показав на шланг у руці Рата, — навіть перше ніж перев’язав мені руку.

— Он воно як буває, коли Пауль Віткамп просто хоче попрощатися з другом.

— Я сподіваюся, що цього разу прощання мине без вогнепальних поранень.

— Коли твій потяг?

Пауль дивився на годинник.

— Він має котитися по мосту Гогенцоллерн, — він знизав плечима. — Я зарезервував купе на поїзд о вісімнадцятій сорок сім. І не хочу ще й на цей спізнитися!

— Так квапишся повернутись додому?

— Ще й як! Мені дуже бракує Кельна. А Берлін для мене аж надто небезпечний.

Пауль попрощався, і Рат знову заснув, щойно його друг вийшов з палати.

Букети квітів і пляшки виноградного соку ледве вміщалися на нічному столику. Зараз його палата здавалася місцем паломництва, так багато людей відвідали Ґереона у лікарні.

Одразу після Шарлі й Пауля, до нього навідався Бертольд Вайнерт. Рат розповів журналістові, який ще не подолав похмілля після «Мокрого трикутника», де його вчора забули за всією тією метушнею, деякі подробиці про кіновбивцю, ще невідомі решті газетярів.

— А справа Вінтер? — запитав Вайнерт. — З нею він не пов’язаний?

— Я знаю, хто вбив Бетті Вінтер. Але у нас немає доказів. Тільки шиньйон з Радіовежі… Але це, мабуть, теж не доказ.

— То хто його там загубив?

— Цього я не можу тобі сказати. Це навіть не офіційна версія поліції.

— Тільки для довідки, хто?

— Віктор Майснер.

— Її власний чоловік?

— Якщо ти хочеш згадати про це у своєму дописі, це твої власні домисли і більше нічого!

На щастя, Вайнерт уже пішов, коли у палаті з’явилася група колег, чисельністю десь до однієї роти. Еріка Фосс з великим букетом квітів попереду, за нею Райнгольд Ґреф і Андреас Ланґе, потім Мертенс, Ґрабовскі й, нарешті, Геннінг і Червінскі, знову разом, після такої тривалої розлуки.

У невеликій палаті зробилося тісно.

— На жаль, я не маю стільців для всіх, — сказав Рат.

Ґреф похитав головою.

— Що ти виробляєш, Ґереоне! Час тобі знову знайти напарника! Тебе ні на хвилину не можете залишити самого! — Детектив передав йому підшивку «Місячника криміналіста». — Ось, це щоб ти без нас не занудився…

Оскільки Ланґе і Червінскі були одними з небагатьох, хто зараз працював над кіновбивствами, вони допомагали Ґеннату в допиті Маркарда.

— Коли його вперше допитували сьогодні вранці, з нього мова лилася водоспадом, чи, радше, сказати б, він проповідував, як мандрівний пастор. А тепер тільки мовчить, — сказав Червінскі.

— Панові комісару не треба нічого чути про роботу, — зупинила його Еріка Фосс. — Йому треба спершу одужати, правда, пане Рат?

— Дозвольте колегам поділитися. Досить уже того, що я, на жаль, не можу бути в Управлінні.

Ланґе намагався відстежити біографію Маркарда, насамперед, послуговуючись медичними записами. У віці чотирнадцяти років Вольфґанґ Маркард, який провів усе своє дитинство у величезній похмурій віллі на Ванзеє, захворів на свинку. Тоді запалення підшлункової залози, що привело до діабету. Саме так, як сказала Елізабет Маркард.

— Він мав кілька дуже тяжких років, судячи з записів сімейного лікаря, — розповідав Ланґе. — Через найсуворішу дієту, за відсутности ліків, він схуднув до кісток. Коли інсулін нарешті став доступним, як лікувальний засіб, це, мабуть, стало для нього новим народженням по шести роках постійної агонії. Він почав вивчати медицину, що пояснює його хірургічні навички, але по кількох семестрах покинув навчання. Він втратив батька у двадцять два, на Різдво двадцять п’ятого. А за півроку, двадцять шостого травня, помер сімейний лікар, доктор Шлютер. Тепер відгадай, від чого? — Ланґе зробив паузу, але Рат тільки знизав плечима. — Інсулін. Гіпоглікемія.

— А батько?

— Доктор Шлютер виявив у старшого Маркарда серцеву недостатність. Ніхто не перевіряв його кров.

— Але пробу крові взяли у доктора Шлютера…

— Шлютер страждав на діабет старшого віку і постійно вживав невелику кількість інсуліну, саме тому перевірили кров. Очевидна підозра. Але ніхто не міг пояснити, чому досвідчений медик неправильно дозував препарат.

— То не він, мабуть, зробив.

— Ні, — погодився Ланґе. — Мабуть, що ні. Ми нічого не можемо довести по стількох роках, але вважаємо, що ті двоє були першими інсуліновими вбивствами Маркарда!

Рат похитав головою.

— Ні, — заперечив він. — То була мати. Елізабет Маркард убила обох, чоловіка і сімейного лікаря! Її син дізнався і замкнув її.

— Чому?

— Щоб ми її не замкнули. Чи не відправили до божевільні. Вона несповна розуму, вона видала б себе рано чи пізно. Він цього побоювався, в усякому разі, тож сам її замкнув.

— А навіщо видалив їй голосові зв’язки?

— Не знаю, — знизав плечима Рат. — Він здається досить чутливим до голосів.

— Не тільки мати божевільна у цій родині, — сказав Червінскі. — Маркард-молодший теж не дружить з головою, точно вам кажу. У нього справжнісінька каплиця у тій його кімнаті у вежі. Із світлинами і афішами всіх жінок, яких він повбивав. Або хотів убити.

— Я знаю, — сказав Рат. — Він мені показував.

62

Її ім’я! Вони назвали її ім’я, він добре почув, попри те, що за ним одразу зачинили двері.

Бетті Вінтер!

Він хапається головою і опускається у крісло, що стоїть акурат коло дверей. Він опускає голову у долоні і заплющує очі, тягнучи свого конвоїра до підлоги.

— Мерщій, Лензінже, викликай лікаря, — наказує поліцай, міцно хапаючи його за руку — так, наче кайданків недостатньо.

Тим часом як його напарник іде до телефону, конвоїр присідає поруч навпочіпки — кайданки, якими вони прикуті один до одного, не залишають йому вибору.

Слідчі офіцери розмовляють у своєму кабінеті голосно, він може розібрати майже все.

Він заплющив очі і зосереджено слухає, ловить кожне слово.

— Чи ми хочемо, щоб пішло так, як із Бетті Вінтер? — буркає схожий на бульдога, а гладкий щось йому відповідає.

Тепер знову заговорив схожий на бульдога:

— Завдяки Рату, Віктор Майснер застережений, він тепер ні за що не зізнається!… Як він сьогодні вранці вдавав скорботного вдівця на могилі дружини… Огидно! Наче напевне знає, що ми не маємо достатньо доказів, щоб висунути йому звинувачення у вбивстві дружини. То що, ми хочемо, щоб Рат так само напартачив з Маркардом?

Товстун щось відповідає — він не розуміє, що, але зараз це вже не має значення.

Він почув достатньо.

Тепер він знає, що йому належить зробити щось іще, і розплющує очі.

Він уже мертвий, і вони цього ще не помітили. А інша людина в цьому місті вже мертва і сама про це не знає.

Він випростовує спину.

— Схоже, йому вже ліпше. Думаєш, мені однаково треба лікаря викликати?

— Твоя правда, не будемо перебільшувати. За чверть години будемо у Моабіті, там його однаково обстежать.

63

«Наш час настільки швидкоплинний, що жах того періоду, Дюссельдорфських убивств, уже змерхнув у наших спогадах. А однак на той час ми почувалися у стані своєрідної війни — боротьби всього населення проти монстра у людській подобі, що вибирав собі жертви тут і там…».

Щойно Рат, погортавши новий випуск місячника, став читати статтю Ґенната, сестра Анґеліка відволікла його брязком посуду.

— Вечеря, — проголосила вона. — Але спершу візьмемо кров.

Вона відклала тацю і намацала його жилу у ліктьовій ямці.

— Я думаю, ви вампір, — похмуро посміхнувся Рат.

У відповідь вона доволі грубо встромила голку йому в руку. Тобто відповідь здавалася радше ствердною…

Витягши голку, вона допомогла йому сісти і подала їжу. Курка з рисом. Сестра побажала Ратові смачного і залишила його спокійно їсти. Це було не так погано.

Перед десертом з’явився кримінальний радник Ґеннат.

— Бачу, до вас повернувся апетит, — зрадів Будда, — це добрий знак.

Рат подякував із напханим ротом.

— Ви їжте, не турбуйтеся.

Рат сьорбав грушевий компот, що йому подали на десерт, а Ґеннат сидів на стільці, тримаючи на колінах згорток, що він приніс із собою, і роззирався довкола.

— Я щось для вас маю, — сказав він, коли Рат доїв, і розгорнув пакет.

Дорогою Будда зробив ґрунтовну зупинку в кондитерській і придбав усе, з його точки зору, необхідне.

— Кажуть, вам зараз потрібно багато цукру, тож я подумав… адже ви любите торти?

— Дякую, пане кримінальний раднику. Поставте, будь ласка, на столик. Я можу запропонувати вам частину?

— Тільки якщо ви теж візьмете!

Це був майже наказ. Тому, коли сестра Анґеліка повернулася, Рат, сидячи у ліжку, наминав мармуровий кекс, а Ернст Ґеннат, тим часом, насолоджувався своїм улюбленим аґрусовим тортом.

— Це суперечить вашій дієті! — гримнула вона, забираючи у Рата смаколик. Тарілки Ґенната вона не наважилася торкнутись.

— Якби це залежало від мене, пане Рат, я б не пускала до вас так багато відвідувачів, — зауважила вона натомість, невдоволено зиркнувши на Ґенната. — Доктор надміру до вас поблажливий. Просто тому, що ви з поліції.

Коли вона знову вийшла, Ґеннат відставив свою тарілку з тортом.

— Насправді я мав би знову вас сварити, — почав він. — Що то за свавілля було вчора? І це після того, як я сказав вам, що ви у відпустці!

— Вибачте, пане раднику. Але я відчував, що це слід.

— Гаразд, це вже все. Я радий, що ми змогли видалити з обігу цього чоловіка, перш ніж він поставив на голову ціле місто. І зрештою, ваші зусилля врятували життя такій собі Еві Креґер. Ми знайшли даму у підвалі, де Маркард створив свій власний маленький кіносвіт, маленький кінотеатр, кіностудію. А також — своєрідну хірургічну операційну залу. Він уже зробив Креґер наркоз — усе, що вона змогла пригадати, це те, як вона прийшла на його запрошення, на вечерю.

— Бо він, нібито, хотів зробити їй вигідну пропозицію. Він хотів знімати її у своїх фільмах.

— Звідки ви знаєте?

— Маркард робив таку пропозицію Вінтер. Тільки тоді втрутилася її передчасна смерть.

— Ви впевнені?

— Досить упевнений. Стільки подібностей з іншими випадками, що це не може бути звичайним збігом обставин. Просто запитайте Маркарда на черговому допиті.

— Якби це було так просто. — Ґеннат перебирав пальцями криси свого капелюха. — У нього мізки навиворіт. Він не вважає, що убивав тих жінок, просто розводиться про кіно, про те, як він робив їх безсмертними. Ми знайшли касети з фільмами. Він знімав агонію своїх жертв. Однак, не одразу можна зрозуміти, що це картини жахливої смерті — фільми видаються справді естетичними. Ідеальне освітлення, жертви мають досконалий грим.

— Він божевільний.

— Мабуть, ви маєте слушність, — кивнув Ґеннат. — Ми радилися з психологом, але Маркард не виронив ні слова.

— Його засудять незалежно від того, зізнається він чи ні. Зрештою, він намагався вбити мене, і я можу це засвідчити.

— Вам не випадає давати свідчення. Насправді, я хотів попросити вас провести наступний допит, завтра. Можливо, Маркард говоритиме з вами. Якщо, звісно, ви зможете вийти з лікарні.

— Я думаю, так. Ще одна ніч, і час би мені вирватися з пазурів сестри Анґеліки.

— Це добре. Тоді приїжджайте у Моабіт о другій ранку. Маркард зараз під вартою.

— Я гадав, що я у відпустці.

— Ваша відпустка закінчиться завтра вранці, служба продовжиться. Єдине, що я не дозволю вам робити — це вести справу Вінтер, ви це знаєте. І я не звільняю вас від дисциплінарного провадження, не сподівайтеся! Але я думаю, ваша теперішня поведінка і ваші успіхи у справі про кіновбивцю будуть на вашу користь.

Рат кивнув. Ґеннат хотів повернути його до Замку!

Не бажаючи показувати, наскільки він щасливий, він змінив тему.

— Де зараз мати Маркарда? — запитав він.

— Ми її доставили у лікарню, — відповів Ґеннат. — Можливо, таки йдеться про психіатричний випадок. Чому ви питаєте?

— У будь-якому разі я їй винен прогулянку вздовж озера.

Раптом двері відчинилися, і ввалився детектив Ланґе.

— Хіба не слід постукати? Це лікарняне приміщення, — сказав Ґеннат.

Ланґе важко дихав.

— Добре, що я вас знайшов, пане кримінальний раднику! Вольфґанґ Маркард! Він утік! Дорогою до Моабіта!

— Що!? — Ґеннат виронив десертну виделку. — Як, у біса, таке могло статися?

— Вдав непритомного. А потім обеззброїв конвоїрів. Десь на Інваліденштрасе вони повернули праворуч, бо Маркард більше не подавав ознак життя. Зрозуміло, вони запанікували.

— І…?

Ланґе прочистив горло.

— Маркард забрав службову зброю у Ленсінґа. І пару кайданок, і ключ. Іншою парою він прикував їх обох до кермової колони. Минув час, доки перехожі звернули увагу…

— То він озброєний?

Ланґе кивнув.

Ґеннат почав був вергати громи, але тут-таки опанував себе.

— Хай йому дідько, — сказав він. — Маркард далеко не втече без інсуліну.

— Я боюся, він зайде дуже далеко. — Ланґе мав такий вигляд, ніби то він відповідальний за втечу. — Щойно телефонував його фармацевт. Він у Вільмерсдорфі.

— Я сподіваюся, він не давав йому інсулін! Він знає, що Маркарда арештовано.

— Боюся, він не мав вибору — Маркард погрожував йому пістолетом. Я думаю, службова зброя Ленсінґа.

— А скільки інсуліну він узяв?

— Провізор каже, йому вистачить на два-три тижні.

— Холера!

Ґеннат погладив Рата по руці.

— Не хвилюйтеся, любий! Якщо він наміряється вам помститься чи щось таке, у нього немає шансів. Я негайно виставляю охорону у лікарні!

У нього знову брали кров — востаннє того дня, тоді згасили світло. Рівно о десятій. Всюди одночасно, як у в’язниці. Рат куняв і розмірковував, в очікуванні сну.

Це катастрофа, що Маркард утік! Не хотілось би бути у шкурі двох конвойних. Він не вірив, що втікач з’явиться тут, у лікарні, щоб помститися йому, але він би зробив те саме на місці Ґенната — взяв би лікарню під охорону. Лікарню і решту місць, які могли приваблювати Маркарда: його віллу, компанію, кінотеатри, і, звісно, місцеперебування його матері і квартиру Еви Креґер. Зрештою, Маркард, з його манією величі, цілком міг заповзятися завершити те, що називав своєю роботою з надання Еві Креґер безсмертя.

Його думки переплуталися з першими образами сновидь, і він відчув, як його повільно заколисує сон.

Спати, спати, спати…

Зі сну його раптово вирвав звук реальний, звук, який не походив зі сну. Звук обережного обертання дверної клямки.

Двері тихо відчинилися, і хтось увійшов, не постукавши.

Невже охоронці Ґенната такі роззяви?

Рат потягнувся до дзвоника, щоб, в разі чого, викликати сестру Анґеліку.

— Хто там? — запитав він, звертаючись у темряву. — Відповідайте зараз, бо я викликаю сестру!

— Чш-ш, — прошипіли з темряви. — Ти справді хочеш, щоб я потрапила до рук сестри Анґеліки?

Двері зачинилися і м’які кроки наблизились до ліжка. Тоді шовковисте волосся лоскотало його обличчя, і він відчув її м’які вуста на своїх.

Шарлі!

— То що, ти мене впізнав? — запитала вона.

— Лізелотта? Ізольда? Франциска? Гільдеґарда? Анґеліка? — видав він, як чергу з кулемета.

Він не міг нічого з собою вдіяти, завжди він руйнує всю романтику дурними жартами. Але принаймні вона засміялася.

— Я не заберу у тебе Анґеліку!

— А решту вже забрала?

— Тебе охороняють надійніше за Райхсбанк, — сказала вона. — Якби я не знала двох із шупо на варті, я б зроду не пройшла.

— Маркард утік, — повідомив він їй хрипко і прочистив горло. — Ґеннат думає, що він, можливо, захоче побачитися зі мною.

— Про це щойно сказали по радіо. Не думаю, що він сюди сунеться.

— Навіщо він взагалі зірвався? На допитах мовчав — ніби вже здався, а тоді таке викаблучує!

— Можливо, він справді дійшов до краю і просто хоче померти десь у спокої.

— Гадаєш, заради цього він викрав стільки інсуліну?

— Я не знаю, — сказала вона. — Я знаю тільки одне: тобі зараз терміново потрібен особистий захист.

Говорячи так, вона ковзнула до нього, під ковдру.

І знову поцілувала його.

Рат заплющив очі, і той чоловік знову вигулькнув і посміхнувся йому, а тоді знову зник.

— Іди під три чорти, усміхнений чолов’яго, — подумки сказав йому Рат. — Шарлі зараз тут. Зі мною!

## П’ятниця. 14 березня 1930 року

64

Вночі випав сніг, він накривав світ білою габою і бодай на мить повернув йому невинність. Звідси місто виглядає так, ніби воно виросло з білого кришталю.

Гарна картина. Гарна остання картина.

Тут нагорі свище холодний вітер, і шпигає йому голками в обличчя, але він заледве це відчуває. Чоловік поруч тремтить. Відколи він дав йому пістолет, той нічого не говорить, а лише тремтить.

Вбивця мовчить, бо розуміє — у разі якщо він стрельне, вони обоє полетять на землю, незалежно від того, кого з них поцілить куля, адже вони скуті разом кайданками. А ключ він викинув, щойно вони зайняли своє місце на парапеті. Він навіть чув, здається, як метал тихенько брязнув об дах ресторану, що метрів на сто нижче.

Нажахане обличчя людини, яку він прикував до себе — це мить усвідомлення.

Розуміння того, що тут, на парапеті, сидять двоє приречених, яким ніхто не може допомогти.

Він не хоче звільняти його від цього, від усвідомлення впродовж кількох болісно довгих хвилин, що кінець настане тут і зараз. Неминуче.

Сам він змушений був чекати всю ніч, і коли вбивця нарешті, пів години тому, вийшов з машини на Літцензеє, хмільний ще з ночі, і зазирнув у ствол пістолета, то не дуже уявляв, що на нього чекає. Він витягнув гаманець, але швидко зрозумів, що йдеться не про гроші.

Тримаючи пістолет у кишені пальто, він погнав убивцю перед собою, до Радіовежі, а там — у ліфт. Ліфтер нічого не помітив і дав їм вийти на оглядовий майданчик.

— Сьогодні не найкраща погода, як на те, — сказав він, зачиняючи за ними двері.

Коли ліфт знову рушив додолу, вони якусь хвилину мовчали, а тоді він повів убивцю нагору по сходах — на майданчик, на вітер і холод. Там, нагорі, він витяг з кишені наручники і показав на парапет. Вбивця ще не знав, навіщо, але він видерся на перила, тремтячи від страху і холоду і патякаючи, патякаючи безнастанно, щоб заглушити власний страх. І він сів, виставивши коліна і вчепившись у поручні, аж йому кісточки побіліли.

Вбивця, сповнений страху смерті. Вбивця, що лопоче, як дитина.

Одну мить він дивився на білі кулаки, доки доштовхував поршень шприца до кінця. Достатньо буде ін’єкції тільки для себе, вбивця має зустріти свою смерть у повній притомності. Тоді він сів поруч з чоловіком, заклацнув кайданки, і слухав далі його балаканину.

— Що тут відбувається? Це небезпечно! Це Рат вас підіслав? Не думайте, що ви залякаєте мене такими кривими методами…

Відколи він сам тримав пістолет, вбивця перестав патякати. Він зрозумів значення цього жесту: навіть пістолет уже не допоможе йому!

Віктор Мейснер помре у найближчі кілька хвилин, тому що цього хоче Вольфґанґ Маркард, а сам він безсилий щось із цим вдіяти, навіть з пістолетом.

Там внизу підтягуються поліційні машини. Вони знову натрапили на його слід? Чи ліфтер щось помітив?

Так навіть краще! Нехай усі це побачать!

Біль минув. Він відчуває холодний піт на шкірі. Всі його м’язи розслаблені, цілковито розслаблені, він готовий.

Є тільки одне питання щодо нього самого.

Чи зможе він її почути?

Чи можливо її взагалі почути?

Але потім вона приходить і відповідає на всі питання, бо він насправді її чує. Чує, як вона наближається — так само швидко і невблаганно, як розлючений смерч. Чує, як вона заглушає решту всього, гамір світу, свист вітру і навіть нестерпний стукіт його серця глибоко всередині.

І тоді, нарешті, приходить тиша.

Німа передсмертна тиша.

* * *

Я не хочу наголошувати на конкретних іменах, а однак хотів би висловити подяку всім, хто сприяв створенню цієї книжки — перш за все, моїй дружині й іншим читачам незавершеного рукопису; моєму агентові, який завжди вірив у цей проєкт; моєму редактору й працівникам видавництва, які так багато працювали над цією книжкою; моїм медичним, технічним та драматургічним радникам; експертам з Потсдамського Музею Кіно і Державної Бібліотеки в Берліні; моїй бабусі за її розповіді про повсякденне життя в 1930-і роки; і, нарешті, не в останню чергу, експертам серед моїх читачів, які надали мені поради щодо джерел інформації про щоденну роботу поліції Берліна за часів Веймарської республіки.

Відтак, я хотів би подякувати всім авторам, з праць яких я зміг отримати необхідні знання.


www.gereonrath.de

# Примітки

1

«Резі» — неформальна назва суперрозкішної танцювальної зали і кабаре (Residenz-Casino) неподалік від Александерплац, однією з принад якого була можливість флірту між столиками за через телефон і обмін частуваннями і подарунками через пневматичні трубки. Заклад було закрито на початку Другої світової і відновлено у 1950-і за новою адресою. (Тут і далі прим. перекл.).

2

Розмовна назва бульвару Курфюрстендамм у Берліні.

3

Тобто на (площі) Александерплац.

4

Пліш і Плюм — два бешкетних і доволі незграбних собаки, персонажі серії коміксів і казок блискучого автора ХІХ ст. Вільгельма Буша.

5

«Ашинґер» — мережа закладів швидкого харчування, що славилася, перш за все, своїми пивничками.

6

Кіноконцерн УФА (UFA: Universum-Film Aktiengesellschaft), фінансований найбільшими промисловцями і «Дойче Банком», ставлячи собі за мету гегемонію на європейському кіноринку, побудував у Берліні найсучасніші в Європі кіностудії, а по всій країні — розкішні глядацькі зали.

7

Крижане вино (айсвайн) виготовляють із примороженого винограду, і воно відзначається високим вмістом цукру.

8

Ідеться, звісно, не про гральний заклад, а про «казино» як міський клуб.

9

На названій на честь Фридриха Вільгельма І берлінській вулиці, що біжить районами Мітте і Кройцберг, розташовувалися урядові установи Пруссії і Німецької імперії до 1918 р.

10

Карл Фрідріх Цорґібель, відомий насамперед кривавим придушенням першотравневої демонстрації 1929 р. («Блутмай»), у часи Веймарської республіки був спочатку начальником поліції Кельна, а потім — Берліна.

11

«Гелау!», «Алааф!» (див. далі), «Наррі-Нарро!» — т. зв. «крики дурнів», що лунають по всій Німеччині у дні карнавалу; зокр. «Гелау!» — традиційний вигук на карнавалах Дюссельдорфа і Майнца.

12

Актор Макс (Фрідріх Густав Максиміліан) Шрек мав цілком нормальну зовнішність, але його ім’я асоціювали з роллю потворного графа Орлока у фільмі «Носферату. Симфонія жаху» Ф. В. Мурнау.

13

Прізвисько Старий Фріц застосовували до короля Пруссії Фрідріха II (XVIII ст.) і до Фрідріха III, що пробув німецьким імператором і королем Пруссії дев’яносто дев’ять днів у 1888 році, «Році трьох імператорів».

14

Фрідріх Вільгельм Фогт, швець родом зі Східної Пруссії, зажив слави як «Гауптман (капітан) із Кепеніка», після того як у 1906 році, надівши військову форму, обманом узяв під свою команду загін гвардійців, захопив ратушу Кепеніка (нині один з районів Берліна), арештував бурмістра і, під розписку, «конфіскував» міську казну. Був помилуваний кайзером Вільгельмом ІІ «за геніальність».

15

Янгол у постаті дівчинки з крилами у сукні з сухозлітки — образ із легенди, що побутує у Нюрнберзі.

16

Надрейнець Рат замовляє кельнську марку цигарок (тютюновий бренд «Оферштольц» названий так за прізвищем кельнських патриціїв).

17

Книжки Карла Мая про вигаданого ним індіанця Віннету були надзвичайно популярними у Німеччині. Неодмінними атрибутами Віннету були його «срібна рушниця» і кінь на ім’я Ільчі.

18

Шенеберзький газометр — телескопічне газосховище 78 метрів заввишки, уведене в експлуатацію в 1913 році й виведене з експлуатації у 1995, на колишньому майданчику GASAG у районі Берлін-Шенеберзі (т. зв. «Червоний острів»). Нині пам’ятка архітектури й місце розташування «Бундестаґ Арени».

19

Ідеться, ясна річ, про плоди актинідії, одним з різновидів якої є добре відома ківі — на час описуваних подій для Німеччини іще дуже екзотична рослина.

20

Аґнесфіртель — частина (-viertel — «чверть») району Нойштадт-Норд у Кельні, названа на честь парафіяльної церкви святої Агнеси.

21

Так у автора.

22

Ідеться про Кельнську «Ходу з трояндами», найбільший карнавальний парад у Німеччині, що відбувається щорічно у Карнавальний понеділок з 1823 року.

23

Комісар іронічно переінакшив німецьке прислів’я Harte Schale, weicher Kern («Груба шкуринка, м’яка серцевинка»).

24

Що сталося? (англ.).

25

Коротка перерва (англ.).

26

Через прусську поліцію (англ.).

27

«Грім (буря) кохання» (англ.).

28

Приємно познайомитися (англ.).

29

Реакція комісара Рата пов’язана з тим, що «Кріґ» німецькою означає «війна».

30

B.Z. («Берлінер Цайтунґ») — німецький таблоїд, у 1904 р. переназваний B.Z. am Mittag («Берлінер Цайтунґ опівдні») не слід плутати з газетою Berliner Zeitung колишньої НДР, ще раніше відомою як вечірня BZ am Abend (тепер «Берлінерський кур’єр»).

31

Універмаг Оскара Тіца.

32

Nit för Kooche — на кельнському діалекті, «ні за жодні пироги».

33

Тауенцінштрасе — головна торгова вулиця у берлінському Сіті Вест.

34

Вінтерґартен («Зимовий сад») — великий театр вар’єте у Берліні, в районі Мітте; зруйнований бомбардуваннями 1944 р. (його назва згодом перейшла до сучасного театру на Потсдамерштрасе).

35

Тобто, можна було замовити тільки Kännchen — традиційний кавник на дві чашки.

36

У Німеччині» вислів із Євангелія від Матвія (5:15) «не запалюють світильника, щоб ставити його під посудину» вживають як прислів’я, у значенні «не ховай свої таланти».

37

Лаубеколонії — невеличкі садово-городні товариства міських мешканців, з невеличким ділянками, на яких зводилася також альтанка (Laube) чи літня хатинка.

38

Прізвище секретарки доктора Вайса, Greulich, збігається з прислівником «страхітливо».

39

Клеттенберґ і Кільце (Рінґ) — райони Кельна: перший віддалений від центру, з великою парковою зоною; другий становить широкий бульвар навколо історичного центру.

40

У найважливішому у 1920-і роки мистецькому і богемному «Романському Кафе» зала була розділена на «басейн для плавців» — корифеїв і славетних, і «басейн для неплавців» — безталанних і невдатних.

41

Тогочасна німецька назва міста Вроцлав.

42

Приблизно з XIX століття передмістя Штралау перетворилося на промисловий і робітничий район з щільною забудовою. Взагалі, у роки дії роману, з утворенням Великого Берліну, більша частина Штралау злилася з новим районом Фрідріхсгайн.

43

Брати Сасс, Франц і Еріх, легендарні підламувачі банківських сейфів родом із часто згадуваного у тексті района Моабіт. У Німеччині їхні злочини ніколи не могли довести за браком доказів. У тридцяті роки емігрували у Данію. Після екстрадиції були розстріляні у концтаборі за особистим наказом Гітлера. Пошуки коштовностей, награбованих ними з банківських комірок, тривають досі.

44

schöne Jrooß — кельнський вислів, що означає «Привіт!».

45

Гостроверхий шолом пікельгаубе вийшов з ужитку в німецькому війську і поліції з закінченням Першої світової.

46

Шоу повинно продовжуватись (англ.).