Подяки

У основу цієї книги покладено п’ятнадцять років досліджень (1998–2013), значною мірою присвячених розумінню історичної динаміки багатства та доходу. Чималу частину роботи виконано в співпраці з іншими вченими.

Моє давніше дослідження, що стосувалося працівників із високим прибутком у Франції, «Високі доходи у Франції в ХХ столітті» (Les hauts revenus en France au 20e siècle) 2001 року, виявилося вдалим і заслужило енергійну підтримку Ентоні Аткінсона та Емануеля Саеза. Без них мій скромний франкоцентричний проект ніколи не сягнув би того міжнародного масштабу, який має сьогодні. Тоні, який був для мене взірцем під час навчання у виші, став першим читачем моєї історичної праці з питань нерівності у Франції і негайно взявся вивчати ситуацію у Великій Британії та низці інших країн. Разом ми видали два об’ємисті томи, що вийшли друком 2007 та 2010 років, охопили загалом 20 країн і склали наймасштабнішу доступну базу даних щодо історичної еволюції нерівності доходів. Разом із Емануелем ми вивчали ситуацію у США, виявили приголомшливе зростання доходів найбагатших людей починаючи з 1970–1980 років, і наша праця певним чином вплинула на політичні дискусії у цій країні. Також разом ми працювали над низкою теоретичних статей на тему оптимального оподаткування капіталу та доходу. Ця книга багато чим завдячує нашим спільним зусиллям.

На неї також надзвичайно вплинула моя попередня робота із Жилем Постель-Віне та Жаном-Лораном Розенталем над реєстрами майна парижан від Французької революції і до сьогодні. Ця робота дала змогу глибше й чіткіше зрозуміти значення багатства та капіталу, а також проблеми, пов’язані з їх вимірюванням. Більше того, Жиль і Жан-Лоран навчили мене знаходити багато як подібного, так і відмінного між структурою власності у 1900–1910 роках і в наш час.

Цією роботою я глибоко завдячую здобувачам докторського ступеня і молодим ученим, із якими мав честь працювати протягом останніх п’ятнадцяти років. Крім безпосереднього внеску в дослідження, на основі якого написано книгу, їхні ентузіазм та енергія підживлювали атмосферу інтелектуальної напруги, в якій писалася книга. Я маю на увазі Факундо Альваредо, Лорана Баха, Антуана Бозіо, Клемана Карбоньєра, Фабьєна Делла, Ґабріель Фак, Ніколя Фремо, Люсі Гаден, Жюльєна Грене, Еліз Уілері, Каміля Ланде, Йоану Марінеску, Елоді Моріваль, Ненсі Цянь, Дороті Рузе, Стефані Cтанчеву, Джуліану Лондоно Велез, Гійома Сен-Жака, Крістофа Шінке, Орелі Сотура, Матьє Вальденера та Ґабріеля Закмана. Без ефективності, твердості й таланту Факундо Альваредо не існувало б Бази найвищих доходів світу (World Top Incomes Database), на яку я часто посилаюся на цих сторінках. Без ентузіазму та наполегливості Каміля Ланде наш спільний проект на тему «податкової революції» ніколи не був би написаний. Без прискіпливої уваги до деталей і вражаючої працездатності Ґабріеля Закмана я б не завершив роботу над історичною еволюцією відношення капіталу до доходу в заможних країнах, що відіграє ключову роль у цій книзі.

Також хочу подякувати інституціям, які уможливили цей проект: насамперед Вищій школі соціальних наук, де викладаю з 2000 року, а також Вищій нормальній школі та всім іншим установам, які зробили внесок у створення започаткованої мною Паризької школи економіки у якій я викладаю з моменту заснування і першим директором якої я був у 2005–2007 роках. Погодившись об’єднати зусилля та з меншими правами стати партнерами проекту, який вийшов за межі їхніх приватних інтересів, ці інституції допомогли створити скромний спільний доробок, який, сподіваюся, й надалі сприятиме розвитку багатополярної політичної економії ХХІ століття.

Врешті, дякую Жульєт, Деборі та Елен, трьом моїм коханим донькам, за ті любов і силу, які вони мені дарують. І дякую Джулії, яка розділяє зі мною життя і є моїм найкращим читачем. Її вплив і підтримка на кожному етапі написання цієї книги були дуже важливими. Без них мені б ніколи не вистачило енергії довести цей проект до кінця.

Вступ

«Суспільні відмінності можуть базуватися лише на загальній користі».

– Стаття 1 Декларації прав людини і громадянина, 1789 рік

Розподіл багатства є одним із найширше дискутованих і суперечливих питань сьогодення. Однак що ми насправді знаємо про його еволюцію протягом тривалого часу? Чи справді динаміка накопичення приватного капіталу неминуче призводить до концентрації багатства в руках дедалі меншої кількості людей, як вважав Карл Маркс у ХІХ столітті? Чи врівноважуються суспільні процеси силами зростання, конкуренції і технологічного прогресу, чи призводять ці сили на пізніших стадіях розвитку до зменшення нерівності та вищої гармонії між класами, як думав Саймон Кузнець у ХХ-му? Що ми насправді знаємо про те, як еволюціонували багатство та дохід від ХVІІІ століття і які уроки можемо сьогодні з цього винести?

На ці запитання я спробую відповісти в даній книзі. Відразу скажу, що наведені тут відповіді недосконалі й неповні. Проте вони ґрунтуються на новій системі теоретичних поглядів, яка дає змогу глибше зрозуміти фундаментальні механізми, а також на історичних і порівняльних даних, що є вичерпними на відміну від доступних попереднім дослідникам. Ці дані охоплюють три століття і понад двадцять країн.

Сучасне економічне зростання і поширення знань дали змогу уникнути марксистського апокаліпсису, але не змінили глибинної структури капіталу та нерівності – або принаймні змінили не настільки, як це можна було уявити в оптимістичні десятиліття після Другої світової війни.

Коли норма дохідності капіталу перевищує темпи зростання випуску продукції і доходів, як це було в ХІХ столітті та, ймовірно, повториться у ХХІ-му, капіталізм автоматично породжує незалежні від людської волі та нестійкі нерівності, що повністю підривають меритократичні цінності, на яких базується демократія. Попри це, демократичне суспільство володіє засобами для відновлення контролю над капіталізмом, щоб гарантувати перевагу спільних інтересів над приватними, при цьому зберігаючи відкритість економіки та уникаючи протекціоністських і націоналістичних реакцій. Рекомендації щодо політики, які я пропоную нижче, тяжіють до цього напряму. Вони випливають з історичного досвіду, як, по суті, і вся розповідь.

Дискусія без даних?

Інтелектуальна та політична дискусії про розподіл багатства протягом тривалого часу базувалися на численних упередженнях і нестачі фактів.

Безумовно, було би помилкою недооцінювати інтуїтивне знання про сучасний рівень багатства та доходу, яке отримує кожен з нас, навіть за відсутності певної теоретичної бази чи статистичного аналізу. Фільми та література, особливо романи ХІХ століття містять детальну інформацію про відносні рівні статків і життя різних соціальних груп, особливо стосовно глибинної структури нерівності, способів її виправдання та впливу на долю окремих людей. Насправді в романах Джейн Остін та Оноре де Бальзака змальовано виразну картину розподілу багатства у Британії та Франції 1790–1830 років. Кожен із романістів добре знав ієрархію багатих у своєму суспільстві. Обоє збагнули прихований характер багатства та його неминучі наслідки для чоловіків і жінок із їхніми шлюбними стратегіями та особистими надіями й розчаруваннями. Ці та інші романісти показали наслідки нерівності настільки реалістично й виразно, що до них не може дорівнятися жоден статистичний або теоретичний аналіз.

Дійсно, розподіл багатства є надто важливим питанням, щоб залишити його економістам, соціологам, історикам і філософам. Він цікавить кожного, і це добре. Конкретна, фізична реальність нерівності надто помітна і, природно, викликає різкі, однак суперечливі політичні судження. Селянин і дворянин, робітник і власник фабрики, офіціант і банкір – кожен має власну унікальну точку зору й бачить важливі аспекти того, як живуть люди і які відносини влади та домінування існують між соціальними групами. Ці спостереження формують уявлення кожної людини про справедливість. Тож завжди існуватиме глибоко суб’єктивний, психологічний вимір нерівності, що рано чи пізно породжує політичний конфлікт, якого жоден науковий аналіз не може пом’якшити. Демократію ніколи не витіснить республіка експертів – і це дуже добре.

Попри це, питання розподілу також заслуговує на вивчення у систематичний і методичний способи. Не завжди можна все побачити без точно визначених джерел, методів і концепцій. Дехто переконаний, що нерівність постійно зростає і що несправедливості в світі від початку повинно більшати. Інші вірять, що нерівність природно зменшується, або що гармонія виникає автоматично і в будь-якому разі не треба робити нічого, що могло би порушити щасливу рівновагу. З огляду на цей діалог глухих, де кожен табір виправдовує власні інтелектуальні лінощі, вказуючи на лінощі інших, роль дослідження як мінімум систематизаційна та методична, якщо не цілком наукова. Експертний аналіз ніколи не покладе край запеклим політичним конфліктам, до яких у будь-якому разі призводить нерівність. Дослідження у галузі соціальних наук є і залишатиметься експериментальним і недосконалим. Воно не претендує на те, щоб перетворити економіку, соціологію та історію на точні науки. Але за допомогою терплячого дослідження фактів та моделей і спокійного аналізу економічних, соціальних і політичних механізмів, які можуть їх пояснити, таке дослідження здатне забезпечити демократичну дискусію інформацією і привернути увагу до правильних запитань. Воно може допомогти наново визначити терміни дискусії, викрити певні упереджені чи хибні уявлення і піддати всі позиції постійному критичному розгляду. На мій погляд, саме таку роль мають відігравати інтелектуали, зокрема науковці у галузі соціальних наук, як звичайні громадяни, яким однак, пощастило мати більше часу, ніж іншим, щоб присвятити себе дослідженням (і навіть отримувати за це платню, що є неабияким привілеєм).

Проте не можна не зазначити, що дослідження розподілу багатства в межах соціальних наук протягом тривалого часу спиралися на досить обмежений набір чітко встановлених фактів за широкого розмаїття суто теоретичних припущень. Перш ніж детальніше звернутися до джерел, які я намагався дібрати, готуючись до написання книги, хочу надати стислий історичний огляд попередніх думок із цих питань.

Мальтус, Юнґ і Французька революція

Коли наприкінці ХVІІІ – на початку ХІХ століття в Англії та Франції народилася класична політична економія, проблема розподілу вже була одним із ключових питань. Усі розуміли, що тривають радикальні трансформації, прискорені сталим демографічним зростанням – раніше невідомим явищем – у поєднанні з масовою міграцією людей із сіл та настанням промислової революції. Як ці зрушення мали вплинути на розподіл багатства, суспільну структуру та політичну рівновагу в європейському суспільстві?

Для Томаса Мальтуса, який 1798 року опублікував свій «Нарис про закон народонаселення», сумнівів бути не могло: головною загрозою є перенаселення1. Хоча його джерела були нечисленними, він зробив найкраще з можливого. Особливо значний вплив справили дорожні нотатки, видані Артуром Юнґом, англійським агрономом, який у 1787–1788 роках напередодні Революції, багато подорожував Францією – від Кале до Піренеїв і від Бретані до Франш-Конте. Юнґ писав про злиденність французьких сіл.

Його яскравий нарис не можна вважати неточним. Тоді Франція була, поза сумнівом, найнаселенішою країною Європи і, таким чином, ідеальним місцем для спостережень. Це королівство на 1700 рік могло похвалитися 20-мільйонним населенням порівняно з лише 8 млн у Великій Британії (та 5 млн у самій Англії). Протягом ХVІІІ століття, від завершення правління Людовика XIV і до повалення Людовика XVI, французьке населення постійно зростало і на 1780 рік наблизилося до 30 млн. Є всі підстави вважати, що це безпрецедентно швидке зростання населення спричинило стагнацію платні в сільському господарстві та збільшення плати за оренду землі протягом десятиліть, що передували вибухові 1789 року. Хоча ці демографічні зміни не були єдиною причиною Французької революції, вони, вочевидь, позначилися на втраті популярності аристократією та чинним політичним режимом.

Попри це, Юнґ у звіті, опублікованому 1792 року, також не уникнув націоналістичних упереджень і хибних порівнянь. Цей видатний агроном вважав заїзди, де він зупинявся, огидними, йому не сподобалися манери тамтешніх служниць. Хоча багато з цих спостережень можна назвати банальними й випадковими, автор звіту був переконаний, що може на їх підставі зробити універсальні висновки. Його турбувало переважно те, що масове зубожіння, яке він спостерігав, може призвести до політичних заворушень. Зокрема, Юнґ був упевнений, що лише англійська політична система з окремими палатами парламенту для аристократів і простолюду й правом вето для знаті уможливить гармонійний і мирний розвиток під проводом відповідальних людей. Він був переконаний, що Франція почала скочуватися до руйнації, коли у 1789–1790 роках вирішила дозволити і аристократам, і простолюдові засідати в єдиному законодавчому органі. Не буде перебільшенням, якщо напишемо, що в звіті надто відчутний страх перед революцією у Франції. Щоразу, коли йдеться про розподіл багатства, політика завжди перебуває дуже близько й будь-кому складно уникнути властивих його добі класових упереджень та інтересів.

Коли преподобний Мальтус 1798 року опублікував свій знаменитий «Нарис…», він дійшов навіть радикальніших висновків, ніж Юнґ. Як і його співвітчизник, Мальтус дуже боявся нових політичних ідей, котрі походили з Франції; для того, щоб переконати себе, що у Великій Британії не станеться подібного перевороту, він пропонував негайно припинити матеріальну допомогу бідним, а репродукцію злидарів суворо перевіряти, інакше світ не встоїть перед перенаселенням, що призведе до хаосу та зубожіння. Неможливо зрозуміти надто похмурі пророцтва Мальтуса, не усвідомлюючи того, який страх охопив більшість європейської еліти у 1790-х роках.

Рікардо: принцип рідкісності

Очевидно, згадуючи про це сьогодні, легко сміятися з тих лиховісних пророкувань. Проте важливо зрозуміти, що економічні та суспільні трансформації кінця ХVІІІ – початку ХІХ століття об’єктивно були доволі різкими для їх свідків, щоб не сказати травматичними. По суті, більшість тогочасних спостерігачів – а не лише Мальтус та Юнґ – поділяли відносно похмурі чи навіть апокаліптичні погляди щодо довготривалої еволюції розподілу багатства та класової структури суспільства. Зокрема це стосується Давида Рікардо та Карла Маркса – двох, безумовно, найвпливовіших економістів ХІХ століття. Обидва були переконані, що невелика соціальна група – землевласники для Рікардо та промислові капіталісти для Маркса – неминуче претендуватиме на постійне зростання своєї частки випуску продукції і доходу2.

Рікардо, який видав свої «Основи політичної економії та оподаткування» 1817 року, передусім турбувала довготривала еволюція ціни на землю та земельної ренти. Як і Мальтус, він фактично не мав під рукою справжньої статистики. Попри це, в нього були глибокі знання про капіталізм того часу. Він народився у сім’ї єврейських фінансистів португальського походження і, схоже, мав менше політичних упереджень, ніж Мальтус, Юнґ чи Сміт. Мальтузіанська модель також на нього вплинула, але він розвинув цю дискусію далі. Найбільше його цікавив такий логічний парадокс: коли і населення, і випуск продукції починають стабільно зростати, земля має тенденцію до того, щоб ставати дедалі більшою рідкістю порівняно з іншими товарами. Тоді закон пропозиції та попиту припускає, що ціна на землю постійно зростатиме, як і орендна плата землевласникам. Внаслідок цього останні претендуватимуть на дедалі більшу частку національного доходу, тоді як частка, доступна решті населення, зменшуватиметься, таким чином порушуючи соціальну рівновагу. Для Рікардо єдиною прийнятною з логічної і політичної точок зору відповіддю було впровадження податку на земельну ренту, який би постійно зростав.

Це похмуре передбачення виявилося помилковим: земельна рента справді залишалася високою упродовж тривалого періоду, однак зрештою, зі зменшенням частки аграрного виробництва в національному доході, вартість земель сільськогосподарського призначення невблаганно знизилася по відношенню до інших форм багатства. У 1810-х роках Рікардо жодним чином не передбачав важливості технологічного прогресу чи зростання промисловості в найближчі роки. Як Мальтус і Юнґ, він не міг уявити, що людство коли-небудь цілковито позбудеться залежності від харчів.

Попри це, його розуміння ціни на землю доволі цікаве: «принцип рідкісності», з якого він виходить, означає, що певні ціни можуть зростати до дуже високого рівня протягом багатьох десятиліть. Цього може виявитися цілком достатньо для дестабілізації цілого суспільства. Система цін відіграє ключову роль у координації діяльності мільйонів – насправді, сьогодні мільярдів – осіб у новій глобальній економіці. Проблема полягає в тому, що система цін не знає ані обмежень, ані моральності.

Було би серйозною помилкою нехтувати важливістю принципу рідкісності для розуміння світового розподілу багатства у ХХІ столітті. Щоб переконатися в цьому, досить замінити в моделі Рікардо ціну сільськогосподарської землі ціною на міську нерухомість у головних столицях світу чи, як альтернатива, ціною на нафту. В обох випадках якщо тренд періоду 1970–2010 років екстраполювати на період 2010–2050 років чи 2010–2100 років, результатом буде значне порушення економічної, соціальної та політичної рівноваги не лише між країнами, але й усередині країн – дисбаланс, який неминуче нагадає рікардіанський апокаліпсис.

Звісно, загалом існує доволі простий економічний механізм, який має відновити рівновагу процесу: механізм пропозиції та попиту.

Якщо пропозиція якогось товару недостатня, а його ціна є надмірно високою, тоді попит на цей товар має знизитися, що повинно призвести до зниження його ціни.

Іншими словами, якщо ціни на нерухомість та нафту зростають, люди мають переїхати в село або почати пересуватися на велосипедах (чи те й інше). Подібне пристосовування також може тривати десятиліттями, тим часом власники землі та нафтових свердловин можуть накопичити стосовно решти населення такі претензії на свої майнові права, що легко заволодіють усім: і сільською нерухомістю, і велосипедами3. Але не варто очікувати найгіршого.

Надто рано застерігати читачів, що на 2050 рік вони, можливо, платитимуть орендну плату емірові Катара. Я розгляну це питання у свій час, і моя відповідь буде деталізованішою, хоча й не вселятиме надмірних сподівань. Зараз же важливо зрозуміти, що взаємодія пропозиції та попиту жодним чином не виключає можливості значного й тривалого розходження в розподілі багатства, пов’язаного з надзвичайними змінами певних відносних цін. Це головний висновок із принципу рідкісності Рікардо. Проте ніщо не змушує нас ризикувати.

Маркс: принцип нескінченного накопичення

Коли Маркс 1867 року видав перший том «Капіталу», рівно за півстоліття після публікації «Основ…» Рікардо, економічні та суспільні реалії серйозно змінилися: питання уже полягало не в тому, чи зможуть селяни прогодувати населення, що зростає, або чи сягнуть ціни на землю захмарної висоти, а радше в тому, як розуміти динаміку промислового капіталізму, який перебуває на стадії розквіту.

Найвражаючішим фактом того часу була злиденність промислового пролетаріату. Попри зростання економіки, чи, можливо, частково через нього, і так само через масштабну міграцію з села, спричинену і зростанням населення, і збільшенням продуктивності сільського господарства, робітники скніли в міських нетрях. Робочий день був довгим, а зарплати – дуже низькими. Виникли нові міські злидні, помітніші за сільське убозтво часів Старого режиму та в деяких аспектах навіть надмірні. «Жерміналь», «Олівер Твіст», «Знедолені» виросли не з уяви авторів цих творів, так само, як і закони, що обмежували роботу дітей віком до восьми років на фабриках (у Франції 1841 року) чи віком до десяти років – на шахтах (у Британії 1842 року). «Таблиця фізичного та морального стану працівників, зайнятих на фабриках» доктора Вільєрме, видана у Франції 1840 року (яка призвела до ухвалення несміливого нового закону про дитячу працю 1841 року), описувала такі самі огидні реалії, як і «Становище робітничого класу в Англії», яке Фрідріх Енгельс опублікував 1845 року.4

По суті, всі історичні дані, якими ми сьогодні володіємо, вказують, що значне зростання купівельної спроможності відбулося не раніше другої половини – чи навіть останньої третини – ХІХ століття. З першого по шосте десятиріччя ХІХ століття зарплата робітників зупинилася на дуже низькому рівні – близько чи навіть нижче від рівня ХVІІІ-го та попередніх століть. Цей тривалий етап стагнації зарплат, який ми спостерігаємо як у Британії, так і у Франції, тим більше впадає в око, що економічне зростання в цей період прискорилося. Частка капіталу в національному доході – прибутки промисловості, земельна рента та плата за оренду будівель – до такої міри, наскільки можна її оцінити за недосконалими джерелами, доступними нам сьогодні, – у першій половині ХІХ століття значно зросла в обох країнах5. В останні десятиріччя ХІХ століття вона мала би трохи зменшитися, оскільки зарплати частково надолужили зростання. Та попри це, зібрані нами дані не виявили структурного зменшення нерівності перед Першою світовою війною. Що ми бачимо в період 1870–1914 років, то це в найкращому разі стабілізацію нерівності на вкрай високій позначці та в певних відношеннях нескінченну спіраль нерівності, що характеризується, зокрема, зростанням концентрації багатства. Доволі складно сказати, до чого могла би привести ця траєкторія, якби не могутні економічні та політичні потрясіння, викликані війною. За допомогою історичного аналізу і трохи – перспективного можемо зараз розглядати ці потрясіння як єдині з часів промислової революції сили, досить потужні, щоб зменшити нерівність.

У будь-якому разі, в 1840-х капітал процвітав, а промислові прибутки росли, тоді як доходи від праці перебували в стагнації. Це було очевидно для всіх, навіть попри те, що в ті дні зведеної національної статистики ще не існувало. Саме в цьому контексті розвивалися перші комуністичні та соціалістичні рухи. Головний аргумент був простим: у чому полягає благо промислового розвитку, всіх технологічних інновацій, важкої праці та переміщення населення, якщо після півстоліття промислового зростання умови життя мас залишаються такими ж жалюгідними, як і раніше, й усе, що можуть зробити законодавці, – лише заборонити працю на фабриках дітей віком до восьми років? Банкрутство чинної економічної та політичної системи здавалося очевидним. Тож люди розмірковували про її довготривалу еволюцію: що можна сказати про неї?

Саме таке завдання поставив перед собою Маркс. У 1848 році, напередодні «Весни народів» (тобто революцій, які тієї весни спалахнули по всій Європі), він опублікував «Маніфест комуністичної партії» – стислий, енергійний текст, перший розділ якого починався знаменитими словами: «Привид блукає Європою – привид комунізму»6. Текст завершувався не менш знаменитим пророкуванням революції: «Отже, розвиток сучасної промисловості вибиває з-під ніг у буржуазії саму основу, на якій вона виробляє і привласнює собі продукти. Тож буржуазія передусім продукує власних гробарів. Її падіння і перемога пролетаріату є рівною мірою неминучими».

Протягом наступних двадцяти років Маркс працював над багатотомним трактатом, що міг би підтвердити ці висновки й запропонувати перший науковий аналіз капіталізму та його краху. Ця робота залишиться незакінченою: перший том «Капіталу» видано 1867 року, а 1883-го Маркс помер і не завершив два наступні томи. Його друг Енгельс зібрав текст із подекуди складних для прочитання фрагментів залишеного Марксом рукопису та опублікував його.

Як і Рікардо, Маркс поклав у основу своєї праці аналіз внутрішніх логічних суперечностей капіталістичної системи. Тож він прагнув показати свою відмінність і від буржуазних економістів (які розглядали ринок як систему, що сама себе регулює, тобто здатна досягати рівноваги самотужки, без значних відхилень, згідно із запропонованим Адамом Смітом образом «невидимої руки» та сформульованим Жаном-Батистом Сеєм «законом», за якого виробництво створює власний попит), і від соціалістів-утопістів і послідовників Прудона, які, з точки зору Маркса, обмежувалися викриттям злиднів робітничого класу, не пропонуючи реального наукового аналізу економічних процесів, відповідальних за це7. Якщо говорити коротко, Маркс узяв рікардіанську модель ціни капіталу та принцип рідкісності за основу ґрунтовнішого аналізу динаміки капіталізму в світі, де капіталом була насамперед промислова (обладнання, заводи тощо), а не земельна власність, тож, у принципі, не існувало обмежень для кількості накопиченого капіталу. По суті, його головний висновок полягав у тому, що можна назвати «принципом нескінченного накопичення», тобто непохитної тенденції капіталу до накопичування і концентрування в руках дедалі меншої кількості людей, без жодних природних обмежень цього процесу. На цій основі Маркс передбачив апокаліптичний кінець капіталізму: або норма дохідності капіталу постійно зменшуватиметься (таким чином зупиняючи двигун накопичення і призводячи до запеклих конфліктів між капіталістами), або частка капіталу в національному доході буде нескінченно зростати (що рано чи пізно об’єднає робітників для повстання). У будь-якому разі, стабільна соціально-економічна чи політична рівновага неможлива.

Похмуре пророцтво Маркса справдилося не більше, ніж передбачення Рікардо. В останній третині ХІХ століття зарплати врешті почали рости: покращення купівельної спроможності робітників стало повсюдним, і це кардинально змінило ситуацію, навіть при тому, що надмірна нерівність зберігалася та в деяких аспектах надалі зростала аж до Першої світової війни. Комуністична революція насправді відбулася, але в найвідсталішій країні Європи, Росії, де промислова революція ледве почалася тоді, як передові країни Європи розвідували інший, соціально-демократичний шлях – на щастя для їхніх громадян. Як і його попередники, Маркс цілковито проігнорував можливість довготривалого технологічного прогресу та стабільного зростання продуктивності, що є силами, які можуть до певної міри слугувати противагою процесу накопичення та концентрації приватного капіталу. Поза сумнівом, йому бракувало статистичних даних, необхідних для вдосконалення прогнозів. Можливо, він так само потерпав, тому визначився зі своїми висновками 1848 року, перш ніж узявся досліджувати чинники, необхідні для підтвердження теорії. Маркс, вочевидь, писав у неабиякому політичному запалі, що часом змушувало його публікувати поквапливі заяви, від яких було складно утриматися. Саме тому необхідно, щоб економічна теорія була прив’язана до якомога повніших історичних джерел, і в цьому сенсі Маркс не використав усіх доступних йому можливостей8. Більше того, він майже не приділив уваги питанню політичної та економічної організації суспільства, в якому приватний капітал повністю знищено, – справді складному питанню, як показали трагічні тоталітарні експерименти, здійснені в державах, де це сталося.

Попри ці обмеження, аналіз Маркса залишається релевантним у низці аспектів. По-перше, він почав із важливого питання (зважаючи на безпрецедентну концентрацію багатства протягом промислової революції) та спробував розв’язати його за допомогою тих засобів, якими тоді володів: нинішнім економістам не завадило б надихнутися його прикладом. Що навіть важливіше – принцип нескінченного накопичення, запропонований Марксом, містить ключовий здогад, дієвий для вивчення ХХІ століття так само, як і для ХІХ, і в деяких аспектах тривожніший, ніж принцип рідкісності Рікардо. Якщо темпи зростання населення і продуктивності є відносно низькими, тоді накопичене багатство природно набуває значної ваги, особливо якщо воно зростає до надзвичайних обсягів і стає чинником соціальної дестабілізації. Іншими словами, низьке зростання не може слугувати за належну противагу марксистському принципу нескінченного накопичення: здобута рівновага не апокаліптична, як пророкував Маркс, однак, попри це, викликає певне занепокоєння. Накопичення завершується на кінцевому рівні, однак цей рівень може бути достатньо високим, щоб дестабілізувати суспільство. Зокрема, дуже високий рівень приватних статків, якого у 1980–1990-х роках досягли заможні країни Європи та Японія, вимірюваний річними обсягами національного доходу, прямо відображує логіку Маркса.

Від Маркса до Кузнеця, або Від апокаліпсису до чарівної казки

Від аналізу ХІХ століття Рікардо та Марксом переходимо до аналізу ХХ-го, який здійснив Саймон Кузнець. Можна сказати, що, поза сумнівом, надмірна схильність економістів до апокаліптичних прогнозів поступилася аналогічній любові до чарівних казок або, як мінімум, щасливих фіналів. Згідно з теорією Кузнеця, нерівність у доходах автоматично зменшуватиметься на вищих стадіях капіталістичного розвитку, незалежно від вибору економічної політики чи інших відмінностей між країнами, аж поки зрештою не стабілізується на прийнятному рівні. Запропонована 1955 року, це дійсно була теорія чарівних повоєнних років; у Франції згадують їх як «Славне тридцятиріччя», тридцять чудових років від 1945-го до 1975-го9. Кузнець вважав, що варто потерпіти, доки тривале зростання принесе користь усім. Філософію моменту підсумовано єдиним реченням: «Зростання – це приплив, який підіймає всі човни». Схожий оптимізм можна побачити в запропонованому 1956 року Робертом Солоу аналізі умов, необхідних для досягнення економікою «шляху збалансованого зростання», тобто висхідної траєкторії, за якої всі змінні – випуск продукції, доходи, прибутки, зарплати, капітал, вартість активів тощо – будуть прогресувати в однаковому темпі для того, щоб усі соціальні групи отримували вигоди від зростання на тому самому рівні, без значних відхилень від норми10. Таким чином, позиція Кузнеця була діаметрально протилежною рікардіанській і марксистській ідеям спіралі нерівності й антитетичною апокаліптичним прогнозам ХІХ століття.

Щоб належно оцінити значення впливу теорії Кузнеця в 1980–1990-х роках та, до певної міри, й сьогодні, важливо наголосити: це була перша теорія такого типу, що спиралася на величезний статистичний апарат. По суті, перші ряди історичних даних про розподіл доходу стали доступними з публікацією 1953 року фундаментальної праці Кузнеця «Частки вищих за доходами груп у доходах і заощадженнях» – до середини ХХ століття такого не було. Серії даних Кузнеця стосувалися лише однієї країни (Сполучених Штатів Америки) за 35-річний період (1913–1948). Хоч би там як, але це виявилося неоціненним досягненням завдяки двом залученим джерелам даних, абсолютно недоступних авторам ХІХ століття: декларації про федеральний податок на доходи фізичних осіб у США (якої не існувало до впровадження податку на доходи фізичних осіб 1913 року) і власним оцінкам Кузнеця щодо національного доходу США за кілька років до початку його дослідження. Це була перша спроба виміряти соціальну нерівність у таких амбітних масштабах11.

Важливо розуміти, що без цих двох незамінних наборів даних, які взаємно доповнюють один одного, просто неможливо виміряти нерівність у розподілі доходу чи оцінити її еволюцію з плином часу. Безперечно, перші спроби оцінювання національного доходу в Британії та Франції датуються кінцем ХVІІ – початком ХVІІІ століття, і протягом ХІХ-го мало робитися ще багато подібних спроб. Але це були поодинокі оцінки. І лише в ХХ столітті, між двома світовими війнами, такі економісти, як Кузнець та Джон У. Кендрік у США, Артур Боулі та Колін Кларк у Великій Британії, Л. Дюге де Бернонвіль у Франції, надали перші серії щорічних даних про національний дохід. Дані цього типу дають нам змогу виміряти сукупний дохід країни. Для того, щоб оцінити частку високих доходів у національному доході, нам також потрібні звіти про доходи. Така інформація стала доступною тоді, коли багато країн впровадили прогресивний податок на доходи фізичних осіб приблизно в часи Першої світової війни (1913 року у США, 1914 року у Франції, 1909 року у Великій Британії, 1922 року в Індії, 1932 року в Аргентині)12.

Дуже важливо розуміти: навіть якщо податку на доходи фізичних осіб немає, все одно існує найрізноманітніша статистика конкретної бази оподаткування у цей момент (наприклад, досить цікавий розподіл кількості дверей і вікон за департаментами у Франції ХІХ століття), однак ці дані нічого не говорять нам про доходи. До того, як було висунуто й закріплено законодавством вимогу до кожної особи декларувати для податкових органів свої доходи, люди дуже часто не знали їх суми. Те саме стосується і податку на прибуток підприємства. Оподаткування – це не лише спосіб вимагати від усіх громадян внеску у фінансування державних витрат і проектів та розподіляти податковий тягар максимально справедливо; воно також корисне як для встановлення класифікацій та пропагування знань, так і для забезпечення демократичної прозорості.

Так чи інакше, дані, зібрані Кузнецем, дали йому змогу розрахувати зміну частки доходів найбагатшої категорії населення, а також вищих прошарків суспільства, їхніх доходів у сукупному національному доході США. Що він виявив? Він помітив різке зменшення нерівності в доходах у США в 1913–1948 роках. Якщо конкретніше, то на початку цього періоду доходи найбагатшої категорії населення у розподілі доходів (тобто 10 % тих американців, які заробляють найбільше) претендували на 45–50 % річного національного доходу. На кінець 1940-х років частка доходів найбагатшої категорії населення знизилася приблизно до 30–35 % національного доходу. Таке зменшення приблизно на 10 відсоткових пунктів було значним: наприклад, воно дорівнювало половині доходу найбідніших 50 % американців13. Скорочення нерівності виявилося очевидним і беззаперечним. Це була надзвичайно важлива новина, яка суттєво вплинула на економічні дискусії повоєнної доби як в університетах, так і в міжнародних організаціях.

Мальтус, Рікардо, Маркс і багато інших учених протягом десятиліть говорили про нерівність без посилання на жодні джерела, на певні методи порівняння однієї епохи з іншою, без вибору між конкуруючими гіпотезами. Тепер уперше стали доступними об’єктивні дані. Хоча інформація не була досконалою, заслуга полягала вже в самому її існуванні. Більше того, роботу зі збирання даних надзвичайно добре задокументовано: у виданому Кузнецем 1953 року ґрунтовному дослідженні всі джерела й методи розкривалися в найдрібніших деталях, так що кожен підрахунок можна було відтворити. Крім того, Кузнець приніс гарну новину: нерівність скорочувалася.

Крива Кузнеця: добрі новини в розпал «холодної війни»

Насправді сам Кузнець добре розумів, що скорочення високих доходів у США в 1913–1948 роках було здебільшого випадковим. Його значною мірою спричинили численні потрясіння Великої депресії та Другої світової війни, він мав небагато спільного з природними чи механізованими процесами. У праці 1953 року вчений детально проаналізував свої серії даних і застеріг читачів від поквапливих узагальнень. Але в грудні 1954 року у Детройті, на зустрічі Американської економічної асоціації, президентом якої був Кузнець, він запропонував значно оптимістичніше трактування своїх результатів порівняно з наданим 1953 року. Саме ця лекція, опублікована 1955-го під назвою «Економічне зростання та нерівність у доходах» сприяла зародженню теорії «кривої Кузнеця».

Згідно з цією теорією, можна очікувати, що нерівність будь-де наслідуватиме криву нормального розподілу. Іншими словами, вона має спершу зростати, а потім зменшуватися у процесі індустріалізації та економічного розвитку. На думку Кузнеця, слідом за першою фазою природного зростання нерівності, пов’язаною з ранніми стадіями індустріалізації, що для США, у загальних рисах, означає ХІХ століття, має йти фаза різкого зниження нерівності, яка в цій країні почалася, ймовірно, в першій половині ХХ століття.

Стаття Кузнеця 1955 року повчальна. Після нагадування читачам про причини обережного інтерпретування даних і зауважень стосовно вкрай важливої ролі зовнішніх потрясінь у процесі недавнього скорочення нерівності в США, Кузнець трохи наївно і мимохідь припускає, що внутрішня логіка економічного розвитку також може давати подібний результат, цілком незалежно від будь-яких політичних втручань чи зовнішніх суспільних зрушень. Його ідея полягала в тому, що нерівність зростає на ранніх стадіях індустріалізації, позаяк лише меншість готова отримувати вигоди від нового багатства, яке приносить розвиток промисловості. Пізніше, на вищих етапах розвитку, нерівність автоматично знижується, оскільки дедалі більша частина населення користується плодами економічного зростання14.

Вважається, що «вища фаза» промислового розвитку розпочалася в індустріалізованих країнах приблизно наприкінці ХІХ чи на початку ХХ століття, тож зменшення нерівності, яке спостерігалося в США у 1913–1948 роках, можна описати як один із прикладів загальнішого явища, й воно теоретично може повторитися будь-де, включаючи слаборозвинені країни, що загрузли в постколоніальній бідності. Дані, які Кузнець навів у своїй книзі 1953 року, несподівано стали дієвою політичною зброєю15. Він добре усвідомлював украй умоглядну природу свого теоретизування16. Попри це, презентуючи таку оптимістичну теорію в контексті «Президентського звернення» до головної професійної асоціації американських економістів, аудиторії, схильної вірити добрим новинам, наданим її авторитетним лідером, та поширювати їх, він знав, що матиме до своїх послуг серйозний інструмент впливу: таким чином з’явилася «крива Кузнеця». Щоб з’ясувати, чи всі зрозуміли, що поставлено на кін, він постарався нагадати своїм слухачам, що мета цих оптимістичних прогнозів – лише залишити слаборозвинені країни «в орбіті вільного світу»17. Тож теорія кривої Кузнеця значною мірою стала «зброєю» холодної війни.

Щоб уникнути непорозумінь, дозвольте зазначити, що праця Кузнеця з оприлюднення перших даних щодо національних рахунків США та перших серій історичних даних про розміри нерівності мала величезну вагу, і прочитання його книг (на відміну від його статей) показує, що вчений строго дотримувався правил наукової етики. Крім того, високі темпи зростання, що спостерігалися в усіх розвинених країнах після Другої світової війни, – дуже важливе явище; важливішим був той факт, що всі соціальні групи брали участь у споживанні плодів зростання. Цілком зрозуміло, що «Славне тридцятиріччя» викликало певний оптимізм і що апокаліптичні пророцтва ХІХ століття, пов’язані з розподілом багатства, частково втратили свою популярність.

Та попри це, магічну теорію кривої Кузнеця було сформульовано переважно на основі хибних міркувань, а її емпіричні обґрунтування виявилися вкрай хиткими. Різке зниження нерівності в доходах, яке спостерігалося практично в усіх заможних країнах у 1914–1945 роках, найбільше було пов’язане зі світовими війнами та різкими економічними й політичними потрясіннями, які вони потягли за собою (особливо для людей зі значними статками). Це майже не мало нічого спільного з мирним процесом міжсекторної мобільності, описаним Кузнецем.

Повернення питання розподілу в основу економічного аналізу

Це важливе питання, і не лише з історичних причин. Із 1970-х років нерівність доходів у заможних країнах значно зросла, особливо у США, де концентрація доходу в першому десятиріччі ХХІ століття повернулася до рівня, досягнутого в другому десятиріччі попереднього століття (насправді, навіть трохи перевищила його). Тож украй важливо чітко розуміти, чому і як між цими періодами нерівність знизилася. Безперечно, дуже швидке зростання незаможних країн і таких, що розвиваються, особливо Китаю, цілком може виявитися потужним чинником скорочення нерівності в глобальному масштабі, так само, як подіяло зростання багатих країн у 1945–1975 роках. Однак цей процес викликав глибоку стурбованість у країнах, що розвиваються, та ще більшу – в заможних. Крім того, різкий дисбаланс, який протягом останніх десятиріч спостерігався на фінансовому, нафтовому ринках і на ринку нерухомості, природно, викликав сумніви в неминучості «шляху збалансованого зростання», описаного Солоу та Кузнецем, теорії яких передбачали, що динаміка всіх ключових економічних змінних характеризуватиметься однаковим темпом. Належатиме світ у 2050-му або в 2100 році трейдерам, топ-менеджерам і супербагатіям, ним заволодіють нафтовидобувні країни чи Банк Китаю? Або, можливо, все стане власністю офшорних зон, у яких шукатимуть притулку багато згаданих вище гравців? Було би безглуздям не поставити запитання: хто чим володітиме, й просто припустити від початку, що зростання у довготривалій перспективі природно «балансується».

На початку ХХІ століття ми певною мірою перебуваємо в такому самому становищі, як і наші попередники на початку ХІХ: спостерігаємо за вражаючими змінами в світовій економіці, й нам дуже важко дізнатися, наскільки масштабними вони виявляться і який вигляд матиме глобальний розподіл багатства (і всередині країн, і між країнами) за кілька десятиріч. Економісти ХІХ століття заслуговують на величезну повагу через те, що поклали питання розподілу в основу економічного аналізу, та через прагнення вивчати довготривалі тренди. Їхні відповіді не завжди були задовільними, але вони, як мінімум, ставили правильні запитання. Нема жодних вагомих причин, щоб вірити, що зростання збалансовується автоматично.

Давно час винести питання нерівності в центр економічного аналізу та повернутися до питань, уперше порушених у ХІХ столітті.

Занадто довго економісти нехтували розподілом багатства, почасти через оптимістичні висновки Кузнеця, почасти з неналежного для професії захоплення спрощеними математичними моделями, заснованими на так званих репрезентативних агентах18. Якщо питання нерівності знову стане центральним, мусимо почати зі збору максимального широкого набору історичних даних для розуміння минулих і нинішніх трендів. Адже саме за умови поступового з’ясування фактів та моделей і подальшого порівняння різних країн можна сподіватися на визначення робочих механізмів і домагатися чіткішого уявлення про майбутнє.

Джерела, використані в цій книзі

Книга базується на джерелах двох основних типів, які разом уможливлюють вивчення історичної динаміки розподілу багатства: на таких, що стосуються нерівності й розподілу доходів, і на тих, які вивчають розподіл багатства та його відношення до доходу.

Почнемо з доходу: значною мірою моя книга лише розширила просторові та часові межі інноваційної та піонерської праці Кузнеця про еволюцію нерівності в доходах у США у 1913–1948 роках. У такий спосіб я зміг розглянути отримані Кузнецем дані (які є досить точними) у ширшій перспективі й таким чином радикально оскаржити його оптимістичний погляд на співвідношення між економічним розвитком і розподілом багатства. Дивно, що досі ніхто систематично не продовжував роботи Кузнеця, поза сумнівом, частково через те, що історичні та статистичні дослідження документів податкової звітності потрапили у щось на кшталт академічної нічиєї землі – надто історичної для економістів, надто економічної для істориків. Шкода, бо динаміку нерівності в доходах можна вивчати лише в довготривалій перспективі, що можливе тільки за умови використання документів податкової звітності19.

Я почав із поширення методу Кузнеця на Францію і опублікував результати цього дослідження в книзі, що вийшла друком 2001 року.20 Далі я об’єднав зусилля з кількома колегами – насамперед із Ентоні Аткінсоном та Емануелем Саезом – та з їхньою допомогою зміг охопити значно ширший спектр країн. Ентоні Аткінсон розглядав Велику Британію та низку інших країн, і ми разом видали дві книги, що з’явилися 2007 та 2010 років і у яких представлено результати досліджень близько 20 країн по всьому світу21. Разом із Емануелем Саезом я на півстоліття розширив історичні ряди даних Кузнеця щодо Сполучених Штатів Америки22. Сам Саез розглянув низку інших ключових країн, таких як Канада та Японія. До цих спільних зусиль долучилися й багато інших дослідників: Факундо Альваредо вивчав Аргентину, Іспанію та Португалію; Фабьєн Делл розглядав Німеччину та Швейцарію; Абіт Банерджи і я досліджували Індію. Завдяки Ненсі Цянь я зміг попрацювати над Китаєм тощо23.

У кожному випадку ми намагалися використовувати один і той самий вид джерел, однакові методи та концепції. Найбагатша категорія населення та її високі доходи оцінювалися за даними про податки, які базувалися на задекларованих доходах (скоригованими в різний спосіб для забезпечення часової та географічної однорідності даних і концепцій). Національні та середні доходи бралися з національних рахунків, які в деяких випадках необхідно було конкретизувати чи розширювати. Серії даних, як правило, розпочиналися в кожній країні з того моменту, коли було впроваджено податок на доходи фізичних осіб (загалом у 1910–1920 роках, однак у деяких країнах, наприклад, у Японії та Німеччині, ще в 1880-х, а в інших країнах трохи пізніше). Ці серії даних регулярно оновлюються і на момент написання цієї книги сягнули початку 2010-х років.

Зрештою, База найвищих світових доходів (World Top Incomes Database, далі – WTID) в основі якої лежить спільна робота близько тридцятьох дослідників з усього світу, є найбільшою доступною базою історичних даних щодо еволюції нерівності в доходах і основним джерелом для цієї книги24.

Друге і найголовніше джерело даних, до якого я передусім звернуся, стосується багатства, з його розподілом включно, і його відношення до доходу. Багатство також генерує дохід і є, таким чином, важливим і при дослідженні доходу. Фактично дохід має дві складові: дохід від праці (підрядна оплата робітників, оклад службовців, бонуси, заробіток, що не входить до зарплати, та інші види компенсації, що відповідно до законів класифікуються як додаткові затрати на персонал) та дохід від капіталу (рента, дивіденди, відсотки, прибутки, приріст капіталу, роялті та інший дохід, джерелом якого є сам факт володіння капіталом у формі землі, нерухомості, фінансових інструментів, промислового обладнання тощо, до того ж, незалежно від його точної юридичної класифікації). База WTID містить значний масив інформації про еволюцію доходу від капіталу протягом ХХ століття. Попри це, важливо доповнити існуючу інформацію, використовуючи джерела, безпосередньо дотичні до багатства. Тут я покладаюся на три окремі типи історичних даних і методологічних підходів, кожен з яких доповнює інші25.

Передусім, податкові декларації про доходи дають змогу вивчати зміни в нерівності доходів, а завдяки звітам щодо податків на спадщину ми можемо відстежувати динаміку нерівності в багатстві26. Цей підхід був 1962 року впроваджений Робертом Лампманом для вивчення змін у нерівності багатства в США протягом 1922–1956 років. Пізніше, 1978 року, Ентоні Аткінсон та Алан Гаррісон вивчали ситуацію в Британії 1923–1972 років.27 Ці результати нещодавно були оновлені та розширені за рахунок інших країн, таких як Франція і Швеція. На жаль, такі дані доступні щодо меншої кількості країн, ніж у випадку з нерівністю в доходах. Однак у деяких випадках інформація про податки на спадщину сягає в часі значно далі, часто до початку ХІХ століття, оскільки вони з’явилися раніше за податки на доходи фізичних осіб. Зокрема, я зібрав дані, накопичені французьким урядом у різні часи, і разом із Жилем Постель-Віне та Жаном-Лораном Розенталем зробив величезну добірку звітів про податки на спадщину осіб, за допомогою якої вдалося сформувати однорідні серії даних про концентрацію багатства у Франції з часів Революції28. Це дасть нам змогу побачити потрясіння, спричинені Першою світовою війною, у значно ширшому контексті, ніж дозволяють статистичні дані, пов’язані з нерівністю в доходах (на жаль, перші дані щодо цього датовані лише приблизно 1910 роком). Така само корисна й робота Йеспера Ройна та Даніеля Вальденстрема, яка стосується шведських історичних джерел29.

Статистика багатства та успадкування також дає нам змогу вивчати відносно важливі зміни успадкованого багатства та заощаджень для формування статків і динаміки нерівності в багатстві. Ця робота досить повна у випадку Франції, де дуже багаті історичні джерела пропонують унікальну точку спостереження, з якої можна розглянути зміну моделей успадкування за тривалий період30. Тією чи іншою мірою ми з колегами охопили цим дослідженням також інші країни, особливо Велику Британію, Німеччину, Швецію та США. Ці матеріали відіграють вирішальну роль у нашому дослідженні, позаяк значущість нерівності в багатстві є різною залежно від того, чим її обумовлено: успадкованим багатством чи заощадженнями. У цій книзі я зосереджуюся не лише на рівні нерівності як такому. Навіть більшою мірою йдеться про її структуру, тобто про походження нерівності в доходах і багатстві між соціальними групами. Також мою увагу було сконцентровано на різних системах економічного, соціального, морального та політичного обґрунтування, що застосовуються для захисту або засудження цієї нерівності, яка не обов’язково негативна сама по собі: ключове питання в тому, щоб вирішити, чи виправдана вона, чи є для неї причини.

Останнє, але не менш важливе: ми можемо також використовувати дані, що дозволяють нам вимірювати сукупний об’єм національного багатства (включаючи землю, іншу нерухомість та промисловий і фінансовий капітал) за дуже тривалий період; можемо виміряти це багатство для кожної країни через річні обсяги національного доходу, необхідні для того, щоб його зібрати. Цей тип глобального дослідження відношення капіталу до доходу має свої обмеження. Також завжди краще аналізувати нерівність у багатстві фізичних осіб і оцінювати відносну важливість успадкування та заощаджень у формуванні капіталу. Попри це, підхід, в основі якого лежить відношення капіталу до доходу, дає нам огляд важливості капіталу для суспільства в цілому. Більше того, у деяких випадках (особливо у Великій Британії та Франції) можна зібрати й порівняти оцінки за різні періоди і таким чином зсунути аналіз до початку ХVІІІ століття. Це дає змогу поглянути на промислову революцію у зв’язку з історією капіталу. З такою метою я скористаюся історичними даними, нещодавно зібраними разом із Ґабріелем Закманом31. Загалом це дослідження просто розширює та узагальнює роботу Реймонда Голдсміта щодо національних балансів 1970-х років.32

Ця книга виділяється на тлі попередніх робіт, оскільки я доклав зусиль для максимально повного та послідовного добору історичних джерел, щоб дослідити динаміку розподілу доходу й багатства протягом тривалого періоду. З огляду на це я мав у порівнянні з попередниками дві переваги. По-перше, ця книга цілком природно виграє від тривалішої історичної перспективи, ніж у її попередніх авторів (деякі довготривалі зміни неможливо було чітко виявити, поки не стали доступними дані 2000-х років, здебільшого через те, що певні потрясіння, зумовлені світовими війнами, і далі діяли протягом дуже тривалого часу). По-друге, розвиток комп’ютерних технологій значно полегшив збирання та обробку значних масивів історичних даних.

Хоч я й не маю бажання перебільшувати роль технологій в історії ідей, суто технічні питання варті хвилини міркувань. Об’єктивно, в часи Кузнеця було набагато складніше, ніж сьогодні, опрацьовувати історичні дані великих обсягів. Значною мірою це стосується ще 1980-х. У 1970-х, коли Еліс Генсон Джонс збирала описи майна в США колоніальної доби, а Аделін Домар працювала над реєстрами майна у Франції ХІХ століття33, вони робили це, переважно, власноруч працюючи з картотеками. Коли ми сьогодні перечитуємо їхні визначні праці, переглядаємо роботу Франсуа Сімінада про зміни зарплат у ХІХ столітті, книгу Ернеста Лабруса з історії цін і доходів у ХVІІІ столітті чи Жана Був’є та Франсуа Фуре про зміни прибутків у ХІХ-му, розуміємо, що цим дослідникам довелося докласти неабияких фізичних зусиль, щоб зібрати й обробити свої дані.34 У багатьох випадках подібні труднощі забирали більшу частину їхньої енергії, домінуючи над аналізом та інтерпретацією, особливо, якщо технічні проблеми жорстко обмежували їх у плані міжнародних і часових порівнянь. Сьогодні досліджувати історію розподілу багатства значно легше, ніж у минулому.

Ця книга значною мірою завдячує недавньому удосконаленню технології досліджень35.

Головні результати цього дослідження

До яких головних висновків підштовхнули мене ці нові історичні джерела? Перший полягає в тому, що слід бути обережним із будь-яким економічним детермінізмом стосовно нерівності в багатстві та доходах. Історія розподілу багатства завжди була глибоко політичною, і її не можна зводити до суто економічних механізмів. Зокрема, скорочення нерівності, яке мало місце у найрозвиненіших країнах в 1910–1950 роках, стало передусім наслідком війни та політики подолання розрухи. Так само як і відновлення нерівності після 1980 року спричинене переважно політичними змінами попередніх кількох десятиліть, особливо в сфері оподаткування і фінансів.

Історія нерівності формується залежно від того, як економічні, суспільні, політичні гравці розуміють справедливість.

Так само визначають цю історію сили й можливості названих гравців і колективний вибір, який із цього випливає. Це спільний продукт усіх важливих учасників процесу.

Другий висновок, власне, сама сутність цієї книги, полягає в тому, що динаміка розподілу багатства виявляє впливові механізми, які по черзі спонукають то до зближення (конвергенції), то до розходження (дивергенції). Більше того, не існує природних стихійних процесів захисту від постійного домінування сил, спрямованих на дестабілізацію і нерівність.

Розгляньмо спершу механізми, що спонукають до зближення, тобто до зменшення і скорочення нерівності. Головними силами, спрямованими на зближення, є поширення знань та інвестиції у навчання. Закон пропозиції та попиту, так само як і мобільність капіталу й праці, що є варіантом цього закону, також завжди може прагнути зближення, але вплив його менш потужний, ніж вплив поширення знань і навичок. Останній часто є неоднозначним або суперечливим у своїх наслідках. Поширення знань і навичок є ключем до загального зростання продуктивності, а також зменшення нерівності як усередині країни, так і за її межами. Зараз ми бачимо це в прогресі, який здійснює низка раніше незаможних країн на чолі з Китаєм. Ці країни, що розвиваються, зараз наздоганяють розвинених сусідів. Впроваджуючи моделі виробництва заможних країн і набуваючи навичок, яких вони досягнули, менш розвинені країни здійснили прорив у продуктивності та збільшили свої національні доходи. Процесу технологічного зближення може сприяти відкриття кордонів для торгівлі, однак в основі своїй це процес поширення і спільного використання знань, – справжнього суспільного блага, – а не ринковий механізм.

Із теоретичної точки зору, можуть існувати й інші сили, що спонукають до більшої рівності. Можна, наприклад, припустити, що технології виробництва з плином часу мають тенденцію вимагати від робітників кращих навичок, тож частка праці в доході зростатиме, а частка капіталу падатиме: можна назвати це «гіпотезою зростання людського капіталу». Іншими словами, передбачається, що розвиток технологічної раціональності автоматично приведе до перемоги людського капіталу над капіталом фінансовим і нерухомістю, здібних керівників над «ситими котами» – акціонерами, навичок над невмінням. Внаслідок цього нерівність знизиться і стане менш статичною (хоча не обов’язково меншою): отже, економічна раціональність у певному сенсі автоматично спричинить раціональність демократичну.

Ще одне сьогоднішнє оптимістичне переконання – це ідея, що «класова боротьба» завдяки недавньому зростанню середньої тривалості життя автоматично поступиться «боротьбі поколінь» (яка створює менше протистояння, бо кожен спочатку є молодим, а потім старим). Інакше кажучи, припускається, що з цього незаперечного біологічного факту випливає: накопичення і розподіл багатства більше не пророкує неминучого зіткнення між династіями рантьє і династіями, які не володіють нічим, крім своєї робочої сили. Логіка, якою тут керуються, – це швидше заощаждення протягом усього життя: люди накопичують багатство в молодості, щоб забезпечити собі старість. Таким чином, стверджується, що прогрес у медицині разом із покращенням умов життя повністю змінив саму вартість капіталу.

На жаль, ці два оптимістичні переконання (гіпотеза щодо людського капіталу та заміна класової боротьби конфліктом поколінь) є переважно ілюзорними. Обидві подібні трансформації логічно можливі й до певної міри реальні, однак їхній вплив значно менш суттєвий, ніж можна собі уявити. Майже відсутні дані про те, що частка праці в національному доході значно зросла протягом тривалого часу: «не людський» капітал у ХХІ столітті здається таким же незамінним, як і у ХVІІІ-му чи ХІХ-му, й нема причин думати, що ця тенденція не може навіть посилитися. Більше того, зараз, як і в минулому, нерівність у багатстві існує передусім усередині вікових груп, а успадковане багатство на початку ХХІ століття стає майже таким же вирішальним, яким було за часів Бальзакового «Батька Горіо». Протягом тривалого періоду головною силою, що діє на користь більшої рівності, виступає поширення знань і навичок.

Сили зближення, сили розходження

Украй важливо, що не має значення, наскільки потужною може бути сила поширення знань і навичок, особливо у сприянні зближенню між країнами. Попри це, їй може завадити й навіть здолати її потужна сила, що підштовхує у протилежному напрямку, до більшої нерівності. Очевидно, що брак належних інвестицій у навчання може завадити цілим соціальним групам скористатися вигодами економічного зростання. Саме ж зростання може зашкодити деяким групам і при цьому виявитися корисним для інших (свідчення цього – недавня заміна робітників у країнах із розвиненішою економікою працівниками з Китаю). Якщо говорити коротко, то головна сила зближення – поширення знань – лише частково природна й спонтанна. Вона також значною мірою залежить від освітньої політики, доступу до навчання й набуття належних навичок і пов’язаних із цим інституцій.

У цьому дослідженні я приділю особливу увагу небезпечним силам розходження – особливо небезпечним у тому, що вони можуть існувати навіть у світі, де є належні інвестиції у навчання і де всі умови «ринкової ефективності» (як економісти розуміють цей термін), вочевидь, реалізовані. Що це за сили розходження? По-перше, люди з найвищим заробітком можуть швидко відокремитися від решти за рахунок значного розриву (хоча на сьогодні ця проблема залишається відносно локалізованою). Що важливіше, існує набір сил розходження, пов’язаних із процесом накопичення і концентрації багатства, коли зростання незначне, а дохід на капітал – високий. Другий процес потенційно дестабілізаційніший, і, поза сумнівом, він є головною загрозою для рівного розподілу багатства в довготривалій перспективі.

Перейдімо безпосередньо до питання: на рисунках I.1 і I.2 я показую дві базові моделі, які спробую пояснити нижче. Кожен графік демонструє важливість одного з цих процесів розходження. На обох графіках зображені «U-подібні криві», тобто період зменшення нерівності, за яким іде період її збільшення. Можна припустити, що на обох графіках подано аналогічні реалії. Насправді це не так. Явища, покладені в основу цих різних кривих, теж досить різні й охоплюють різні економічні, соціальні та політичні процеси. Більше того, крива на рисунку I.1 показує нерівність у доходах в США, тоді як крива на рисунку I.2 зображує відношення капіталу до доходу в кількох європейських країнах (ситуація в Японії, хоча її тут і не показано, аналогічна). Не виключено, що ці дві сили розходження у ХХІ столітті зрештою поєднаються. Це вже певною мірою відбулося і ще може стати глобальним явищем, здатним призвести до небачених досі рівнів нерівності, так само як і до її кардинально нової структури. Однак наразі ці вражаючі моделі відображують два різні фундаментальні явища.

Американська крива, зображена на рисунку I.1, є часткою доходів найбагатшої категорії населення у національному доході США за 1910–2010 роки. Це ніщо інше, як розширення рядів історичних даних Кузнеця, зібраних у 1913–1948 роках. Доходи найбагатшої категорії населення займають аж 45–50 % національного доходу в 1910–1920-х роках перед падінням до 30–35 % до кінця 1940-х років. Надалі в 1950–1970 роках нерівність стабілізувалася на цій позначці. Далі бачимо швидке зростання нерівності у 1980-х роках аж до моменту коли на 2000 рік повертаємося до рівня приблизно 40–45 % національного доходу. Величина змін вражає. Природно запитати: наскільки може продовжитися тенденція?

Я покажу, що це ефектне зростання нерівності переважно відбиває безпрецедентно швидке зростання заробітної плати в значних розмірах, що спричиняє справжнє відокремлення топ-менеджерів великих фірм від решти населення. Одне з можливих пояснень цього полягає в тому, що вміння і продуктивність топ-менеджерів раптово виросли по відношенню до подібних показників інших працівників. Інше пояснення, яке здається прийнятнішим і, як виявляється, значно краще узгоджується з доказами, полягає в тому, що ці топ-менеджери в цілому мають владу встановлювати собі винагороду, в деяких випадках без обмежень і в багатьох випадках без будь-якого чіткого зв’язку з їхньою індивідуальною продуктивністю, яку дуже складно оцінити у великій організації. Це явище переважно спостерігається у США і меншою мірою в Британії; імовірно, його можна пояснити в площині історії соціальних і податкових норм цих двох країн у минулому столітті. Ця тенденція меншою мірою помітна в інших заможних країнах (Японія, Німеччина, Франція та інші держави континентальної Європи), однак тренд рухається в тому самому напрямку. Було би ризиковано очікувати, що це явище в інших країнах досягне таких самих розмірів, як і в США, поки ми не піддали його повному аналізу на жаль, не настільки простому, якщо враховувати обмеженість доступних даних.

Фундаментальна сила розходження: r > g

Друга модель, подана на рисунку I.2, зображує механізм розходження, певною мірою простіший і прозоріший і, поза сумнівом, він більше впливає на довготривалу еволюцію розподілу багатства. Рисунок I.2 показує сукупну вартість приватного багатства (у нерухомості, фінансових активах, професійному капіталі, за вирахуванням боргу) в Британії, Франції та Німеччині, виражену в річних обсягах національного доходу, за період 1870–2010 років. Передовсім, зверніть увагу на дуже високий рівень приватного багатства в Європі наприкінці ХІХ століття: сукупний обсяг приватного багатства коливається на рівні шести–семи річних обсягів національного доходу, що є значною величиною. Потім він різко нижчає у відповідь на потрясіння періоду 1914–1945 років: відношення капіталу до доходу знижується лише до 2–3. Після цього ми спостерігаємо початок стабільного зростання у 1950 роках, настільки різкого, що приватні статки на початку ХХІ століття, схоже, на межі повернення до рівня п'яти–шести річних обсягів національного доходу і в Британії, і у Франції (приватні статки в Німеччині, яка починала з нижчого рівня, також залишаються нижчими, однак тенденція зростання так само очевидна).

«U-подібна крива» передає абсолютно вирішальну трансформацію, яка відіграватиме важливу роль у цьому дослідженні. Зокрема, я покажу, що повернення високого рівня відношення капіталу до доходу протягом кількох останніх десятиліть можна пояснити значною мірою поверненням до режиму відносно повільного зростання. В економіках, що зростають повільно, сформоване в минулому багатство природно набуває непропорційної ваги, оскільки для стабільного та суттєвого збільшення розміру статків необхідний лише незначний приплив нових заощаджень.

Більше того, якщо норма дохідності капіталу залишається значно вищою за темпи зростання протягом тривалого періоду (що ймовірніше, коли темпи зростання низькі, хоча це й не відбувається автоматично), тоді ризик розходжень у розподілі багатства є дуже високим.

Ця фундаментальна нерівність, яку я позначатиму як r > g (де r означає середню річну норму дохідності капіталу включно з прибутками, дивідендами, відсотками, рентою та іншими доходами від капіталу, виражену у вигляді відсотка від його сукупної вартості, а g означає темпи зростання економіки, тобто річне збільшення доходів чи випуску продукції), відіграватиме ключову роль у цій книзі. У певному сенсі вона підсумовує загальну логіку моїх висновків.

Коли норма дохідності капіталу значно перевищує темпи зростання економіки (як це було протягом більшої частини історії до початку ХІХ століття і як, імовірно, буде знов у ХХІ-му), тоді з цього логічно випливає, що успадковане багатство росте швидше, ніж випуск продукції і дохід. Людям, які успадкували статки, необхідно заощаджувати лише частину своїх доходів від капіталу, щоб побачити, що капітал зростає швидше, ніж економіка в цілому. За таких умов майже неминуче успадковане багатство переважатиме статки, накопичені працею протягом життя, зі значним відривом, а концентрація капіталу сягне вкрай високого рівня – рівня, потенційно несумісного з меритократичними цінностями та принципами соціальної справедливості, основоположними для сучасної демократії.

Більше того, ця базова сила розходження здатна підсилюватися іншими механізмами. Наприклад, із багатством може різко зрости норма заощаджень.36 Або, що навіть важливіше, середня фактична норма дохідності капіталу виявиться вищою, якщо вищим є початковий капітал (схоже, це дедалі частіше стає загальноприйнятим). Той факт, що дохідність капіталу непередбачувана й довільна, в силу чого багатство може примножуватися у найрізноманітніші способи, також є викликом меритократичній моделі. Врешті, ці чинники можна підсилити рікардіанським принципом рідкісності: висока ціна на нерухомість чи нафту може сприяти структурним розходженням.

Підсумуємо все, сказане вище: в процесі накопичення та розподілу багатства криються потужні сили, що підштовхують до розходження або, в усякому разі, до вкрай високого рівня нерівності. Сили зближення також існують, і в певних країнах у певний час вони можуть домінувати, однак сили розходження в будь-який час здатні відновити своє домінування, що, схоже, відбувається і зараз, на початку ХХІ століття. Імовірне зниження темпів зростання як населення, так і економіки в найближчі десятиліття робить цей тренд дедалі небезпечнішим.

Мої висновки не настільки апокаліптичні, як ті, що випливали з Марксового принципу нескінченного накопичення та постійного розходження (оскільки теорія Маркса цілковито ґрунтується на строгому припущенні щодо нульового зростання продуктивності в довготривалій перспективі). У запропонованій мною моделі розходження є не постійним, а лише одним із кількох можливих майбутніх напрямів розподілу багатства. Однак ці можливості не надто надихають. Важливо зазначити, що фундаментальна нерівність r > g, головна сила розходження у моїй теорії, не має нічого спільного з певною недосконалістю ринку. Зовсім навпаки: що досконаліший ринок капіталу (в тому сенсі, в якому його розглядають економісти), то ймовірніше r буде більше за g. Можна уявити собі державні інституції з їх політикою, які протистояли б наслідкам цього невблаганно логічного процесу: візьмімо хоча б прогресивний глобальний податок на капітал. Однак впровадження таких інституцій і їхньої політики вимагатиме значного ступеню міжнародної координації. На жаль, не виключено, що реальне вирішення цієї проблеми – з різними націоналістичними реакціями включно – на практиці виявиться значно поміркованішим і менш ефективним.

Географічні й історичні межі дослідження

Якими будуть географічні та історичні межі мого дослідження? Я намагатимуся, наскільки це можливо, вивчати динаміку розподілу багатства між країнами та всередині країн у всьому світі починаючи з ХVІІІ століття. Однак через обмеженість доступних даних часто виникатиме необхідність суттєво звузити межі дослідження. Щодо розподілу випуску продукції і доходів між країнами, предмета першої частини цієї книги, глобальний підхід можливий із 1700 року (зокрема завдяки даним національних рахунків, зібраним Ангусом Медісоном). Коли розпочнемо вивчення відношення капіталу до доходу та розподілу між капіталом і працею у другій частині книги, через відсутність належних історичних даних буду змушений сконцентруватися передусім на заможних країнах і продовжувати дослідження за допомогою екстраполяції на незаможні та на країни, що розвиваються. Вивчення еволюції нерівності в доходах та багатстві, предмета третьої частини книги, також буде строго обмежене доступними джерелами. Я намагатимуся залучити якомога більше незаможних країн та країн, що розвиваються, використовуючи дані з бази WTID, мета якої – максимальне охоплення п’яти континентів. Попри це, довготермінові тенденції значно краще задокументовано в заможних країнах. Простіше кажучи, ця книга передусім базується на історичному досвіді провідних розвинутих країн: США, Японії, Німеччини, Франції та Великої Британії.

Британський і французький приклади виявилися особливо важливими, оскільки найповніші історичні джерела за тривалий період стосуються саме цих двох країн. Ми маємо численні оцінки і розмірів, і структури національного багатства Британії та Франції ще від початку ХVІІІ століття. Також ці дві країни були провідними колоніальними й фінансовими силами у ХІХ – на початку ХХ століття. Тож якщо ми хочемо зрозуміти динаміку глобального розподілу багатства після промислової революції, вочевидь, важливо розглянути ці країни. Зокрема, їхня історія незамінна для вивчення так званої «першої глобалізації» фінансів і торгівлі (1870–1914), періоду, в багатьох аспектах схожого на «другу глобалізацію», яка активно розгортається починаючи з 1970-х років. Період першої глобалізації настільки ж захопливий, наскільки й позначений надзвичайною нерівністю. Це був час винайдення електричного світла, а також розквіту будівництва океанських лайнерів («Титанік» спущено на воду 1912 року), появи кіно та радіо і зростання автомобілебудування та міжнародних інвестицій. Зверніть увагу, скажімо, на те, що лише з настанням ХХІ століття заможні країни відновили рівень капіталізації фондового ринку відносно ВВП, аналогічний рівню, якого Париж і Лондон досягли на початку 1900-х. Це порівняння досить пізнавальне для розуміння сьогоднішнього світу.

Поза сумнівом, деяких читачів здивує те, що я надаю особливого значення вивченню прикладу Франції; вони можуть запідозрити мене в націоналізмі. Тож маю обґрунтувати своє рішення. Перша причина мого вибору стосується джерел. Французька революція не створила справедливого чи ідеального суспільства, проте дала можливість досліджувати структуру багатства в безпрецедентних деталях. Упроваджена в 1790-х роках система реєстрування статків у формі землі, будівель і фінансових активів була на диво сучасною та всеосяжною, як на ту добу. Завдяки Революції французькі реєстри майна в довготривалій перспективі, можливо, виявляться найповнішими в світі.

Друга причина полягає в тому, що Франція була першою країною, яка пережила демографічний перехід; у певних аспектах це гарний майданчик для спостережень і передбачень щодо майбутнього решти планети. Хоча населення цієї країни протягом останніх двох століть зросло, темпи зростання були відносно низькими. У часи Революції населення Франції становило близько 30 млн, а зараз воно сягає трохи більше 60-ти. Це одна й та сама країна, одні й ті ж самі масштаби. На відміну від Франції населення США в часи проголошення Декларації незалежності ледве сягало 3 млн. На 1900 рік воно становило 100 млн, а сьогодні – понад 300. Коли країна від населення у 3 млн переходить до населення у 300 млн (не кажучи вже про різке збільшення території за рахунок експансії на захід у ХІХ столітті), то це, вочевидь, уже не та сама країна.

Динаміка та структура нерівності має дуже різний вигляд у країні, населення якої зростає у сто разів, і в країні, населення якої просто подвоюється. Зокрема, чинник успадкування в першій значно менш важливий, ніж у другій. Саме демографічне зростання Нового Світу гарантувало, що успадковане багатство завжди відіграватиме в США меншу роль, ніж у Європі. Ці чинники також дають зрозуміти, чому структура нерівності в США завжди була такою особливою, і те саме можна сказати про американське уявлення нерівності й класів суспільства. Однак це також передбачає, що випадок США у певному сенсі не піддається узагальненю (позаяк малоймовірно, щоб населення світу протягом наступних двох століть зростало стократно) і що французький випадок типовіший і придатніший для розуміння майбутнього. Я переконаний, що детальний аналіз прикладу Франції та різноманітних історичних траєкторій, що спостерігаються в інших розвинених країнах Європи, Японії, Північній Америці та Океанії, може багато сказати нам про майбутню динаміку світового багатства, включаючи ті країни, які розвиваються, наприклад, Китай, Бразилію та Індію, в яких демографічне й економічне зростання, поза сумнівом, у майбутньому вповільниться (що вже й відбулося).

Нарешті, французький випадок цікавий тим, що Французька революція – «буржуазна» революція у повному сенсі цього слова – швидко встановила ідеал юридичної рівності по відношенню до ринку. Цікаво подивитися, як цей ідеал вплинув на динаміку розподілу багатства. Хоча Англійська революція 1688 року встановила сучасний парламентаризм, вона зберегла становище королівської династії, право первородства в успадкуванні земельних володінь (якому було покладено край лише у 1920-х роках) і політичні привілеї для спадкової знаті (реформа Палати лордів ще й досі обговорюється, хоч і трохи запізно). Хоча Американська революція встановила республіканські принципи, вона не завадила рабству тривати ще близько століття, а легальній расовій дискримінації – близько двох століть. Сьогодні у США расове питання, як і раніше, має серйозний вплив на вирішення соціальних проблем. У певному сенсі Французька революція 1789 року була амбітнішою. Вона скасувала всі юридичні привілеї в прагненні створити політичний і суспільний лад, цілком заснований на рівності прав і можливостей. Цивільний кодекс гарантував абсолютну рівність перед законами щодо власності, а також принцип свободи вибору (принаймні для чоловіків). Наприкінці ХІХ століття консервативні французькі економісти, наприклад, Поль Леруа-Больє, часто використовували цей аргумент для пояснення того, чому республіканська Франція, нація «дрібних власників», яка стала егалітарною внаслідок Революції, не відчувала потреби прогресивного чи конфіскаційного податку на доходи фізичних осіб або податку на спадщину, на відміну від аристократичної та монархічної Британії. Однак статистика показує, що тоді концентрація багатства у Франції була на такому самому рівні, що й у Британії, і це очевидячки демонструє: рівність прав на ринку не може гарантувати рівності прав абсолютно в усьому. І в цьому випадку французький досвід є досить значним для сучасного світу, в якому багато хто з коментаторів і далі, як Леруа-Больє трохи більш ніж століття тому, вірить, буцімто достатньо щодалі повнішого гарантування прав власності, щодалі вільніших ринків і щодалі «чистішої і досконалішої» конкуренції, щоб забезпечити процвітання справедливого, гармонійного суспільства. На жаль, це завдання занадто складне.

Теоретичні та концептуальні межі

Перш ніж перейти до справи, можливо, було би корисно трохи більше сказати про теоретичні та концептуальні межі цього дослідження, а також про інтелектуальний шлях, який привів мене до створення цієї книги.

Я належу до покоління, якому виповнилося вісімнадцять у 1989 році, що був не лише роком двохсотої річниці Французької революції, але й роком падіння Берлінської стіни. Я належу до покоління, яке досягло повноліття, слухаючи новини про крах комуністичних диктатур, і ніколи не відчувало ані найменшого захоплення тими режимами чи ностальгії за Радянським Cоюзом. Я на все життя отримав щеплення проти загальноприйнятої, але лінивої риторики антикапіталізму, деякі носії котрої просто ігнорували історичний крах комунізму, а більшість із них навіть відмовлялися користуватись інтелектуальними засобами, необхідними для виходу за її межі. Мене не цікавить засудження нерівності чи капіталізму як таких – особливо враховуючи, що соціальна нерівність сама по собі не є проблемою, поки вона виправдана, тобто «базується лише на загальній користі», як проголошено в Статті 1 Декларації прав людини і громадянина 1789 року (Хоча це визначення соціальної справедливості, закорінене в історії, неточне й доволі спокусливе. Давайте поки приймемо його. Я згодом повернуся до цього пункту.) Навпаки, я зацікавлений у тому, щоб зробити свій хоча б скромний внесок до дискусії про найкращі шляхи організації суспільства, найвідповідніші інституції та політику, спрямовану на досягнення справедливого суспільного ладу. Більше того, я б хотів побачити, як справедливість ефективно та продуктивно досягається за умов верховенства права, яке має застосовуватися до всіх однаково й випливати із зрозумілих усім законів, що підлягають демократичному обговоренню.

Мабуть, маю додати, що я випробував американську мрію у 22-річному віці, коли відразу після отримання докторського ступеня був найнятий на роботу університетом поблизу Бостона. Цей досвід виявився вирішальним у багатьох аспектах. Тоді я вперше ступив на землю США, і було приємно, що мою роботу так швидко визнали. Це країна, яка знає, як привабити іммігрантів, якщо їй потрібно! Проте я також доволі швидко зрозумів, що хочу повернутися до Франції та Європи, і зробив це в двадцять п’ять. Із того часу я не полишав Парижа, не враховуючи кількох коротких подорожей. Одна з важливих причин такого вибору – має безпосереднє відношення до цієї книги: я не вважаю роботу американських економістів абсолютно переконливою. Безперечно, вони всі дуже розумні, і в мене залишилося багато друзів із того періоду. Однак сталося щось дивне: я просто занадто виразно усвідомив, що взагалі нічого не знаю про світові економічні проблеми. Моя дисертація містила кілька відносно абстрактних математичних теорем. Однак професіоналам сподобалася моя робота. Я швидко зрозумів, що з часів Кузнеця не докладалося значних зусиль до збирання історичних даних щодо динаміки нерівності, однак економісти й далі видавали потоком суто теоретичні результати, навіть не знаючи, які факти необхідно пояснювати. І вони очікували, що я робитиму те саме. Повернувшись до Франції, я взявся до збору даних, яких бракувало.

Щиро кажучи, економіка як галузь знань ще не вилікувалася від дитячої пристрасті до математики та суто теоретичних і часто вкрай ідеологічних міркувань, що виникають внаслідок історичних досліджень і співпраці з іншим соціальними науками.

Економісти надто часто захоплюються дрібними математичними проблемами, що цікавлять лише їх. Ця одержимість математикою – легкий спосіб створити видимість науковості, не відповідаючи на значно складніші запитання, поставлені світом, у якому ми живемо. Є одна велика перевага того, хто працює академічним економістом у Франції: тут економісти не користуються високою повагою в академічних та інтелектуальних колах або серед політичних і фінансових еліт. Тож вони мають відкинути своє презирство до інших дисциплін та абсурдні претензії на більшу наукову легітимність усупереч тому факту що вони майже нічого ні про що не знають. У будь-якому разі, в цьому і полягає унікальність економічної дисципліни та соціальних наук у цілому: людина починає з нуля, тож є певна надія на значний прогрес. Вважаю, що у Франції економісти трохи більше зацікавлені в переконанні істориків та соціологів, а також людей з-поза академічного середовища, що вони роблять щось цікаве (хоч і не завжди успішні в цьому). Викладаючи в Бостоні, я мріяв викладати у Вищій школі соціальних наук, де серед викладачів були такі провідні світила, як Люсьєн Февр, Фернан Бродель, Клод Леві-Строс, П’єр Бурдьє, Франсуа Ерітьє та Моріс Годельє. Чи насмілюся визнати це, ризикуючи видатися шовіністом у своїх поглядах на соціальні науки? Напевно, я захоплююся цими вченими більше, ніж Робертом Солоу чи навіть Саймоном Кузнецем. Попри те, жалкую, що соціальні науки після 1970-х років переважно втратили інтерес до розподілу багатства та питань класів суспільства. До того статистика доходів, зарплат, цін і багатства відігравала важливу роль в історичних і соціологічних дослідженнях. У будь-якому разі, сподіваюся, і професійні вчені з галузі соціальних наук, і аматори з усіх сфер знайдуть для себе щось цікаве у цій книзі, починаючи від тих, хто заявляє, що «нічого не знає про економіку», однак, незважаючи на це, має дуже стійкі переконання щодо нерівності в доходах і багатстві як єдиного природного стану речей.

Правда в тому, що економіці ніколи не слід було прагнути відділитися від інших соціальних наук і що вона може просуватися вперед лише в поєднанні з ними. Усі соціальні науки разом знають надто мало, щоб витрачати час на пусті дисциплінарні чвари.

Якщо ми хочемо досягти прогресу в розумінні історичної динаміки розподілу багатства та структури класів суспільства, вочевидь, маємо вдатися до прагматичного підходу й скористатися методами істориків, соціологів і політологів разом із методами економістів. Ми маємо почати з фундаментальних питань і спробувати відповісти на них. Дисциплінарні суперечки та війни за сфери впливу майже або й зовсім не мають значення. Як на мене, ця книга – так само історична праця, як і економічна.

Як уже пояснював раніше, я почав цю роботу зі збору джерел і формування серій історичних даних, що стосувалися розподілу доходів і багатства. У процесі роботи над книгою часом звертався до теорії, абстрактних моделей і концепцій, однак намагався робити це нечасто й лише до тієї міри, поки теорія збагачує наше розуміння змін, які розглядаємо. Наприклад, дохід, капітал, темпи економічного зростання та норма дохідності капіталу є абстрактними концепціями – швидше теоретичними конструкціями, а не математичною достовірністю. Однак я покажу, що ці концепції дають нам змогу проаналізувати історичні реалії в цікавий спосіб, що забезпечить збереження нами тверезого погляду й критичності щодо обмеженої точності вимірювання цих речей. Я також використаю кілька рівнянь, наприклад: α = r × β (яке показує, що частка капіталу в національному доході дорівнює добуткові доходу на капітал та відношення капіталу до доходу), чи β = s / g (яке показує, що відношення капіталу до доходу дорівнює у довготривалій перспективі нормі заощаджень, поділеній на темпи зростання). Прошу читачів, які не дуже знаються на математиці, бути терплячими й не відкладати книгу відразу: це елементарні рівняння, які можна пояснити інтуїтивно, просто, зрозуміти без спеціалізованих технічних знань. Крім того, я намагаюся показати, що ці мінімальні теоретичні межі важливі для чіткого опису загальновизнаних і теж важливих історичних перетворень.

План книги

Решта книги складається з 16-ти розділів, поділених на чотири частини. Частина 1 під назвою «Дохід і капітал» містить два розділи та представляє основні ідеї, які не раз використовуватимуться нижче. Якщо конкретно, то в розділі 1 наведено концепції національного доходу, капіталу та відношення капіталу до доходу, а далі в загальних рисах описано, як еволюціонував глобальний розподіл доходу та випуску продукції.

У розділі 2 наведено детальніший аналіз еволюції темпів зростання населення та випуску продукції від промислової революції. У першій частині книги не міститься нічого справді нового, і читач, знайомий із цими ідеями та історією глобального зростання, починаючи з ХVІІІ століття, можливо, забажає відразу перейти до частини 2.

Метою частини 2, названої «Динаміка відношення капіталу до доходу», яка складається з чотирьох розділів, є вивчення довготривалої еволюції відношення капіталу до доходу та глобального поділу національного доходу між працею і капіталом у ХХІ столітті. У розділі 3 розглядаються метаморфози капіталу з ХVІІІ століття, починаючи від прикладів Великої Британії та Франції, щодо яких ми маємо найбільше даних за тривалий період. У розділі 4 представлено приклади Німеччини та США. Розділи 5 та 6 розширюють географічний спектр аналізу до всієї планети, настільки дають змогу джерела, та присвячені опису уроків із цього історичного досвіду, здатних допомогти нам у передбаченні можливої еволюції відношення капіталу до доходу та відносної частки капіталу й праці в найближчі десятиліття.

Частина 3, під назвою «Структура нерівності», складається з шести розділів. Розділ 7 знайомить читача з порядком величини нерівності, якого було досягнуто на практиці внаслідок розподілу зарплати, з одного боку, та розподілу володіння капіталом і доходу від капіталу – з іншого. Далі, у розділі 8, аналізується історична динаміка цих нерівностей, починаючи від порівняння Франції та США. Розділи 9 і 10 поширюють цей аналіз на всі країни, щодо яких маємо історичні дані (у базі WTID), відповідно окремо розглядаються нерівність, пов’язана з працею, та нерівність, пов’язана з капіталом. У розділі 11 вивчається зміна значення успадкованого багатства протягом тривалого періоду. Нарешті, у розділі 12 розглядається глобальний розподіл багатства за перші десятиріччя ХХІ століття.

Метою частини 4, яка має назву «Регулювання капіталу в ХХІ столітті» та складається з чотирьох розділів, є нормативні та політичні уроки з попередніх трьох частин, спрямованих передусім на з’ясування фактів і розуміння причин тих змін, за якими спостерігаємо. Розділ 13 вивчає, який вигляд може мати «соціальна держава», що відповідає сучасним умовам. У розділі 14 пропонується переосмислення прогресивного податку на доходи фізичних осіб на основі минулого досвіду та нещодавніх тенденцій. Розділ 15 описує, яким міг би бути прогресивний податок на капітал, адаптований до умов ХХІ століття, і порівнює цей ідеалізований інструмент із іншими видами регулювання, що можуть постати в політичному процесі, від податку на багатство в Європі до контролю за капіталом у Китаї, імміграційної реформи у США та відродження протекціонізму в багатьох країнах. Розділ 16 присвячений нагальному питанню державного боргу та пов’язаним із цим питанням оптимального накопичення державного капіталу в часи, коли природний капітал може руйнуватися.

І нарешті останнє слово. Було би досить самовпевнено в 1913 році видати книгу під назвою «Капітал у ХХ столітті». Прошу читачів поставитися поблажливо до того, що я дав таку назву книзі, яка з’явилася французькою 2013 року, англійською – 2014 року. Надто добре усвідомлюю свою цілковиту неспроможність прогнозувати, яких форм набуде капітал у 2063-му чи в 2113 році. Як я вже зазначав і як не раз продемонструю далі в тексті, історія доходу та багатства завжди глибоко політична, хаотична й непередбачувана. Вона розгортається залежно від того, як у суспільстві розглядають нерівність і які інституції впроваджуються, яка проводиться політика, щоб її виміряти й трансформувати. Ніхто не може передбачити, як ці речі зміняться в найближчі десятиліття. Та попри це, уроки історії корисні, позаяк дають змогу виразніше бачити, який вибір постане перед нами у прийдешньому столітті, якою буде динаміка. Єдина мета цієї книги, котру, за логікою, слід було би назвати «Капітал на початку ХХІ століття» – винести з минулого кілька невеличких ключів до майбутнього. Оскільки історія завжди винаходить власні шляхи, то реальну користь цих уроків із минулого ще належить побачити. Я бажаю цього читачам, не беручи на себе сміливості стверджувати, що достеменно це знаю.

Частина перша. ДОХІД І КАПІТАЛ

Розділ 1. Дохід і випуск продукції

Шістнадцятого серпня 2012 року південноафриканська поліція втрутилася в трудовий конфлікт між робітниками платинового рудника Марикана, що біля Йоганнесбурга, та його власниками – акціонерами компанії Lonmin, Inc. із штаб-квартирою в Лондоні. Поліція стріляла в страйкарів бойовими набоями. Тридцятьох чотирьох гірників було вбито1. Як це часто буває, причиною подібних страйків передусім є оплата праці. Гірники просили її подвоїти – з 500 до 1000 євро на місяць. Після тієї трагедії з людськими жертвами компанія врешті запропонувала підвищення місячної платні на 75 євро2. Цей епізод нагадує нам (якщо потрібні нагадування): питання розподілу доходу від виробництва між заробітною платою і прибутком, між трудовими доходами і доходами з капіталу завжди є першочерговим елементом конфлікту розподілу. У традиційному суспільстві основою соціальної нерівності та найпоширенішою причиною повстань був конфлікт інтересів між землевласником і селянами, між тим, хто володів землею, і тими, хто вкладав у неї свою працю, тим, хто отримував земельну ренту, й тими, хто платив йому. Промислова революція поглибила суперечності між капіталом і оплатою праці, можливо, тому, що виробництво стало капіталомісткішим, ніж раніше (воно використовувало машини та експлуатувало природні ресурси ширше, ніж будь-коли досі), й, можливо, через те, що надії на справедливіший розподіл доходу й демократичніший суспільний устрій не справдилися. Я повернуся до цього питання.

Трагедія у Марикані змушує пригадати давніші приклади насильства. 1 травня 1886 року на площі Хеймаркет у Чикаго, а потім 1 травня 1891 року у Фурм’є, в північній Франції, поліція стріляла в страйкарів, які вимагали підвищення зарплатні. Чи залишилися в минулому трагічні зіткнення через конфлікт між оплатою праці й капіталом? Чи не стануть вони невід’ємною складовою історії ХХІ століття?

Перші дві частини цієї книги присвячені, відповідно, часткам глобального доходу, які припадають на оплату праці й на капітал, і тому, як ці частки змінилися від ХVІІІ століття. Я тимчасово відкладу питання нерівності в доходах між працівниками (наприклад, між звичайним робітником, інженером і керівником заводу) і між капіталістами (наприклад, між малими, середніми та великими акціонерами чи землевласниками), залишу його для третьої частини. Очевидно, що на практиці принципово важливі обидва виміри розподілу багатства. За першого оплата праці й капітал тлумачаться як «чинники виробництва» і розглядаються абстрактно як однорідні об’єкти. Другий вимір враховує нерівність у доходах від оплати праці та від капіталу в особистому плані. Неможливо домогтися достатнього розуміння проблем розподілу, якщо не проаналізувати і першого, і другого 3.

Принаймні гірники Марикани страйкували не лише проти того, що вони сприймали як надмірні прибутки компанії Lonmin, але й проти вочевидь величезного окладу керівника шахти і різниці між його винагородою та їхніми4. Насправді, якби право власності на капітал розподілялося рівномірно й кожен працівник отримував на додачу до своєї зарплатні рівну частку прибутку, по суті, ніхто не був би зацікавлений у поділі заробітку на прибуток і зарплати. Якщо розподіл між капіталом і оплатою праці породжує численні конфлікти, то відбувається це здебільшого через надмірну концентрацію власності на капітал.

Нерівність у багатстві – і в подальшому доході від капіталу – насправді завжди значно більша за нерівність у доходах від оплати праці.

Я проаналізую цей феномен і його причини в частині 3. Наразі прийму нерівність у доходах від оплати праці та від капіталу за норму й зосереджуся на глобальному розподілі національного доходу між капіталом та оплатою праці.

Для кращого розуміння: я тут ставлю собі за мету не виступити в справі робітників проти власників, а радше створити якомога виразнішу картину реальності. Символічно, що нерівність капіталу та оплати праці є питанням, яке викликає сильні емоції. Вона стикається з широко розповсюдженими ідеями справедливості, й не дивно, що часом це призводить до фізичного насильства. Тим, хто нічого не має, крім власної робочої сили, й часто живе дуже скромно (не кажучи про злиденне життя селян ХVІІІ століття чи гірників Марикани), складно впокоритися з присвоєнням настільки значної частки плодів їхньої праці власниками капіталу, з яких дехто просто успадкував більшість статків. У таких капіталомістких галузях, як гірничодобувна, частка капіталу може бути досить високою: часом на рівні чверті вартості сукупного випуску продукції, а іноді на рівні половини, чи навіть більше, коли місцеві монополії дозволяють його власникам цього вимагати.

Звісно, всім також зрозуміло: якщо всі доходи компанії від випуску продукції пішли на виплату зарплат і нічого – на прибутки, то, ймовірно, буде складно залучити капітал для фінансування нових інвестицій, принаймні в умовах поточної організації нашої економіки (звичайно, можна уявити й інші її форми). Більше того, не обов’язково зовсім позбавляти будь-якої винагороди тих, хто вирішив заощаджувати більше, ніж решта, – певна річ, коли припускаємо, що різниця в заощадженнях є важливою причиною нерівності статків. Також маймо на увазі, що частка так званого «доходу від капіталу» може бути винагородою за «підприємницьку» працю, і її, поза сумнівом, слід тлумачити так само, як інші форми праці. Цей класичний аргумент заслуговує на прискіпливіший розгляд. Якщо врахувати ці елементи, то яким має бути «правильний» розподіл між капіталом та оплатою праці? Чи можлива впевненість, що економіка, заснована на «вільному ринку» та приватній власності, скрізь і завжди, немов за помахом чарівної палички, забезпечує оптимальний розподіл? Яким був би розподіл між капіталом та оплатою праці в ідеальному суспільстві? Як слід осмислювати цю проблему?

Розподіл між капіталом та оплатою праці в довготривалій перспективі не надто стабільний

Якщо ми хочемо цим дослідженням досягти хоча б скромного прогресу в поставлених питаннях і принаймні з’ясувати терміни, схоже, корисно почати з максимально чіткого та обережного встановлення деяких фактів. Що конкретно ми знаємо про еволюцію розподілу між капіталом та оплатою праці від ХVІІІ століття? Протягом тривалого часу більшість економістів приймали, а підручники некритично повторювали думку, що відносні частки оплати праці й капіталу в національному доході залишаються доволі стабільними протягом тривалого періоду: загальноприйнятими були такі цифри – дві третини на оплату праці й третина на капітал5. Сьогодні, коли є переваги глибшої історичної перспективи та нових доступних даних, очевидно, що реальність значно складніша.

Насамперед, протягом ХХ століття розподіл між капіталом та оплатою праці широко варіювався. Порівняно з цим видаються помірними зміни, котрі спостерігалися в ХІХ столітті і яких я торкнувся у вступі (зростання частки капіталу в першій половині століття, після якого відбулося незначне зниження, а далі настав період стабільності). Якщо говорити коротко, то потрясіння, які завдали економіці ударів у 1914–1945 роки, – Перша світова війна, більшовицька революція 1917 року, Велика депресія, Друга світова війна і подальший прихід нової регуляторної та податкової політики разом із контролем за капіталом, – у 1950-х роках знизили частку капіталу в доході до історично низьких рівнів. Однак дуже скоро капітал почав відновлюватися. Зростання його частки прискорилося з перемогами Марґарет Тетчер в Англії 1979 року та Рональда Рейгана в США 1980 року, що позначили початок консервативної революції. Далі був крах радянського блоку 1989 року, після якого відбулися фінансова глобалізація і дерегуляція 1990-х років. Ці події знаменували розвертання політики в напрямі, протилежному до того, який ми бачили в першій половині ХХ століття. На 2010 рік, попри кризу, що розпочалася у 2007–2008 роках, капітал переживав розквіт, якого не було від 1913 року. Не всі наслідки відновленого процвітання капіталу виявилися негативними; до певної міри це було природною і бажаною зміною. Однак змінився також і спосіб вивчення розподілу між капіталом та оплатою праці від початку ХХІ століття, а також наш погляд на зміни, які, ймовірно, стануться в найближчі десятиліття.

Більше того, якщо виходимо за межі ХХ століття і вдаємося до розгляду в дуже довготривалій перспективі, то ідея стабільного розподілу між капіталом і оплатою праці мусить будь-яким чином враховувати, що, власне, кардинально змінилася сама природа капіталу (від землі та іншої нерухомості у ХVІІІ столітті до промислового та фінансового капіталу в ХХІ-му). Серед економістів також поширена думка, що сучасне економічне зростання переважно залежить від зростання «людського капіталу». На перший погляд, це, здається, передбачає, що оплата праці має претендувати на дедалі більшу частку національного доходу. І можна справді виявити реальну тенденцію зростання частки оплати праці, однак цей приріст відносно незначний: частка капіталу (за винятком людського) в перші десятиріччя ХХІ століття лише трохи менша від цього самого показника на початку ХІХ-го. Сьогодні в заможних країнах значення капіталу є головним через уповільнення як демографічного зростання, так і зростання продуктивності в цілому, з політичними режимами, які об’єктивно сприяють приватному капіталу. Найприйнятніший шлях до розуміння цих змін – аналіз еволюції відношення капіталу до доходу (тобто відношення сукупної кількості капіталу до річного потоку доходів), а не фокусування лише на розподілі між капіталом і оплатою праці (тобто в частках доходу, що припадають на капітал та оплату праці відповідно). У минулому вчені переважно вивчали останнє питання, значною мірою через брак даних, необхідних, щоб звернутися до іншого.

Для того, щоб детально показати результати моїх досліджень, найкраще рухатися крок за кроком. Метою частини 1 цієї книги є ознайомлення з певними базовими поняттями. Надалі в цьому розділі я почну з презентації концепції внутрішнього продукту й національного доходу, капіталу та оплати праці й відношення капіталу до доходу. Далі розгляну, як змінився глобальний розподіл доходу з часів промислової революції. У розділі 2 проаналізую загальну еволюцію темпів зростання протягом тривалого періоду. Це відіграватиме ключову роль у подальшому аналізі.

Після цих попередніх зауважень у частині 2 обговорюється динаміка відношення капіталу до доходу та розподілу між капіталом і оплатою праці, знову ж таки, поетапно. У розділі 3 розглянемо зміни в структурі капіталу та його відношення до доходу від ХVІІІ століття, спочатку у Великій Британії та Франції, про які маємо найкращі дані за довготривалий період. У розділі 4 наведений приклад Німеччини, а крім того, розглядаються США, інформація про які суттєво доповнює європейський сегмент. Нарешті, розділи 5 та 6 – це спроба поширити аналіз на всі заможні країни світу та, наскільки це можливо, на цілий світ. Я також намагаюся окреслити висновки, пов’язані з глобальною динамікою відношення капіталу до доходу та розподілу між капіталом і працею у ХХІ столітті.

Поняття національного доходу

Було би корисно почати з концепції «національного доходу», до якої часто звертатимуся надалі. Національний дохід визначається як сума всіх доходів, доступних жителям певної країни за певний рік, незалежно від їхньої юридичної кваліфікації.

Національний дохід тісно пов’язаний із поняттям ВВП, яке часто звучить у публічних дискусіях. Однак є дві важливі відмінності між ВВП та національним доходом. ВВП вимірює сукупність товарів і послуг, вироблених і наданих протягом певного року в межах однієї країни.

Для того, щоб визначити національний дохід, слід спершу відняти від ВВП амортизацію протягом року, про який ідеться, основних та оборотних засобів виробництва: будівель, інфраструктури, машинного обладнання, транспорту й інших об’єктів.

Ця амортизація доволі суттєва, сьогодні в більшості країн вона сягає до 10 % ВВП і не є будь-чиїм доходом. Перш ніж розподіляти між робітниками зарплати, а між акціонерами – дивіденди, перш ніж здійснювати справді нові інвестиції, необхідно замінити чи полагодити зношені засоби. Якщо цього не зробити, втрачаються статки, що для власників обертається на від’ємний дохід. Віднімаємо амортизацію від ВВП й отримуємо «чистий внутрішній продукт», посилаючись на який, називатиму його простіше – «вартістю внутрішнього випуску продукції» або «внутрішнім виробництвом», яке зазвичай становить 90 % від ВВП.

Потім слід додати чистий дохід, отриманий з-за кордону (або відняти чистий дохід, виплачений іноземцям, залежно від ситуації в кожній конкретній країні). Наприклад, країна, чиї фірми та інші капітальні активи належать іноземцям, цілком здатна мати високі показники внутрішнього продукту, однак значно нижчий національний дохід, оскільки прибутки та рента, виплачені за кордон, віднімаються від сукупного показника. І навпаки, країна, що володіє значною часткою капіталу інших країн, може вирізнятися національним доходом, значно вищим за її внутрішній продукт.

Пізніше я наведу приклади обох таких ситуацій, взяті як із історії капіталізму, так і з сучасного світу. Водночас маю сказати, що цей тип міжнародної нерівності може викликати значну політичну напругу. Це не дрібниці, коли одна країна працює для іншої та протягом тривалого часу виплачує значну частку вартості свого випуску продукції у вигляді ренти й дивідендів іноземцям. У багатьох випадках такі системи можуть виживати (до певного часу) тільки за підтримки відносин політичного домінування, як у випадку колоніальної епохи, коли Європа ефективно володіла значною частиною решти світу. Ключове питання цього дослідження: за яких умов є імовірність, що подібна ситуація повториться у ХХІ столітті, можливо, у якійсь новій географічній конфігурації? Наприклад, Європа, замість бути власником, сама виявиться власністю. Такі страхи зараз поширені в Старому світі – можливо, занадто поширені. Побачимо.

На цьому етапі достатньо сказати, що більшість країн, заможних чи таких, що розвиваються, зараз перебувають у більш-менш збалансованому стані. У Франції, як і в США, у Німеччині та Великій Британії, у Китаї, так само як і в Бразилії, у Японії та в Італії національний дохід відрізняється від внутрішнього продукту на 1–2 %. Іншими словами, в усіх цих країнах надходження прибутків, відсотків, дивідендів, доходу від нерухомості тощо більш-менш збалансоване та співвимірне з їх відтоком. У багатих країнах чистий дохід з-за кордону загалом сягає незначних позитивних значень. На перший погляд, жителі цих країн володіють таким самим обсягом іноземної нерухомості та фінансових інструментів, який іноземці мають у цих країнах. Усупереч сталому міфу, Франція не належить каліфорнійським пенсійним фондам чи Банкові Китаю, і так само США не належать японським і німецьким інвесторам. Страх потрапити в подібну скруту сьогодні настільки сильний, що фантазія часто перевершує реальність. Реальність полягає в тому, що нерівність у частинах капіталу є значно більше внутрішнім питанням, ніж міжнародним. Набагато частіше вона призводить до конфлікту бідних і багатих усередині однієї країни, ніж налаштовує одну країну проти іншої. Однак це не завжди було так, і цілком доречне запитання, чи не має наше майбутнє радше вигляд минулого, особливо у зв’язку з тим, що певні країни – Японія, Німеччина, країни-експортери нафти та, меншою мірою, Китай – протягом останніх років накопичили суттєві права власності щодо решти світу (хоча й не більші за рекордні права власності колоніальної епохи). Більше того, дуже суттєве зростання перехресного володіння, за якого різні країни володіють істотними частками одна одної, може стати приводом для законно обґрунтованого позбавлення власності, навіть якщо різниця між вартістю активів і зобов’язань наближається до нуля.

Підсумуємо: національний дохід країни може бути більшим або меншим за її внутрішній продукт, залежно від того, позитивна чи негативна величина чистого доходу з-за кордону.

Національний дохід = вартість внутрішнього випуску продукції + чистий дохід із-за кордону6.

На світовому рівні дохід, отриманий із-за кордону, та дохід, виплачений за кордон, мають збалансовуватися так, щоб дохід за визначенням дорівнював випуску продукції.

Світовий дохід = світовий випуск продукції7.

Ця рівність між двома річними потоками, доходом і випуском продукції, – облікова тотожність, однак вона відбиває важливі реалії. Неможливо, щоб за певний рік сукупний дохід перевищив суму нового виробленого багатства (у глобальному контексті; окрема країна може, звісно, позичити з-за кордону). І навпаки, уся вартість виробленої продукції має бути розподілена як дохід, у тій чи іншій формі, до оплати праці чи до капіталу: або як відрядна оплата, оклади, гонорари, бонуси тощо (тобто як виплати робітникам та іншим, хто вкладав працю в процес виробництва), або ж як прибутки, дивіденди, відсотки, доходи від нерухомості, роялті й т. ін. (як виплати власникам капіталу, використаного в процесі виробництва).

Що таке капітал?

Підсумуємо: незалежно від того, дивимося ми на рахунки компанії, держави чи світової економіки, взаємопов’язані випуск продукції та дохід можуть бути розкладені на суму доходу від капіталу та доходу від оплати праці:

Національний дохід = дохід від капіталу + дохід від оплати праці

Але що таке капітал? Які його межі? Яких форм він набуває? Як змінюється його структура з плином часу? Це питання, ключове для даного дослідження, буде детальніше вивчатися в наступних розділах. Наразі достатньо зазначити такі моменти.

По-перше, скрізь у цій книзі, коли я кажу «капітал» без подальших характеристик, то завжди виключаю те, що економісти часто називають (на жаль, як на мене) «людським капіталом», що складається з робочої сили індивіда, кваліфікації, професійної підготовки та здібностей. У цій книзі капітал визначається як загальна сума не пов’язаних із людиною активів, якими можна володіти і які можна обміняти на певному ринку. Капітал включає всі форми нерухомості (серед іншого й житлову нерухомість), а також фінансовий і професійний капітал (заводи, інфраструктуру, обладнання, патенти тощо), використовувані фірмами та державними органами.

Є багато причин для виключення людського капіталу з визначення, яке ми даємо. Найочевидніша полягає в тому, що людський капітал не може належати іншій людині чи продаватися на ринку (принаймні на постійній основі). Це його ключова відмінність від інших форм капіталу. Звісно, людина може виставити на продаж свої послуги, щоб найнятися на роботу за певним трудовим договором. Однак у всіх сучасних правових системах така угода має бути обмеженою і в часі, і в обсягах. Звісно, у рабовласницьких суспільствах це не діє: тут рабовласник може цілком володіти людським капіталом іншої особи, й навіть її нащадків. У таких суспільствах рабів можна купувати та продавати на ринку й передавати в спадок, вони також входять до складу статків рабовласника. Я покажу, як це працювало, коли розглядатиму структуру приватного капіталу на півдні Сполучених Штатів до 1865 року. Якщо залишити осторонь ці специфічні (й наразі історичні) приклади, то немає сенсу намагатися підсумовувати людський капітал і капітал, не пов’язаний із людиною. Протягом усієї історії обидві форми багатства відігравали вирішальні ролі в економічному зростанні та розвитку, взаємно доповнювали одна одну. Це триває і в ХХІ столітті. Однак, щоб зрозуміти процес зростання та нерівність, яку він породжує, маємо чітко розрізняти людський капітал і капітал, не пов’язаний із людиною, та розглядати кожен із них окремо.

Не пов’язаний із людиною капітал, який у цій книзі я називаю просто «капіталом», включає всі форми статків, якими особи (чи групи осіб) можуть володіти та які можуть передаватися чи продаватися на ринку на постійній основі. На практиці капітал може належати приватним особам (у такому разі говоримо про «приватний капітал») чи уряду, або органам влади (у подібних випадках маємо на увазі «державний капітал»). Є також проміжні форми колективної власності, що належать «юридичним особам» (тобто таким суб’єктам, як фонди й церкви) і мають специфічне призначення. Я повернуся до цього. Як свідчить особливий приклад рабства, межа між тим, чим приватні особи можуть і не можуть володіти, значною мірою змістилася з плином часу і залежно від різних частин світу. Те саме справедливо й стосовно власності на атмосферу, море, гори, історичні пам’ятники та знання. Певні кола приватних осіб хотіли б володіти цими речами й часом виправдовують своє бажання аргументами ефективності, а не просто власної вигоди. Однак немає гарантії, що це бажання збігається зі спільними інтересами. Капітал не є незмінною концепцією: він відбиває стан розвитку та особливі відносини, які превалюють у певному суспільстві.

Капітал і багатство

Щоб спростити текст, я використовую слова «капітал» та «багатство» як взаємозамінні, так, ніби вони є абсолютними синонімами. За деякими визначеннями, краще було би залишити слово «капітал» для опису форм багатства, накопиченого людьми (будівель, обладнання, інфраструктури тощо), і, таким чином, виключити землю та природні ресурси, якими люди були наділені та які не мусили накопичувати. Тоді земля була би складовою багатства, але не капіталу. Проблема полягає в тому, що не завжди легко відділити вартість будівель від вартості землі, на якій вони зведені. Ще більша складність полягає в тому, що дуже непросто оцінити вартість «незайнятої» землі (коли люди отримали її століття чи тисячоліття тому) окремо від тих удосконалень, які відбулися за рахунок людського втручання, наприклад, дренажу, зрошення, внесення добрив тощо. Аналогічна проблема виникає у зв’язку з такими природними ресурсами, як нафта, газ, рідкоземельні метали тощо, чию чисту вартість важко відділити від доданої, що виникає завдяки інвестиціям, необхідним для розвідування нових родовищ і підготовки до їх розробки. Тож я зараховую ці форми багатства до капіталу. Звісно, цей вибір не скасовує необхідності уважно розглянути походження багатства, особливо межу, яка відділяє накопичення від присвоєння.

Деякі визначення «капіталу» передбачають, що цей термін має застосовуватися лише до складових багатства, безпосередньо задіяних у процесі виробництва. Наприклад, золото може вважатися частиною багатства, але не капіталу, оскільки є думка, що воно корисне лише як засіб заощадження. Знову ж таки, це обмеження вражає мене своєю неприйнятністю та непрактичністю (адже золото може бути фактором виробництва, не тільки при виготовленні ювелірних виробів, але й в електроніці та нанотехнологіях). Капітал у всіх його формах завжди відігравав подвійну роль і як засіб заощадження, і як чинник виробництва. Тож я вирішив, що простіше не встановлювати жорсткого розмежування між багатством і капіталом.

Так само я відмовився від ідеї виключення з капіталу житлової нерухомості на тій підставі, що вона «не виробнича», на відміну від «виробничого капіталу», який використовується фірмами й урядом: промислових заводів, офісних будівель, обладнання, інфраструктури тощо. Справа в тому, що ці форми багатства корисні й продуктивні (у контексті виробництва) та відображають дві головні економічні функції капіталу. Житлова нерухомість може розглядатися як актив, що надає «комунальні послуги»; їх вартість вимірюється в еквіваленті орендної плати. Інші капітальні активи можуть слугувати факторами виробництва для фірм та органів влади, які виробляють товари та надають послуги (і потребують для цього заводів, офісів, обладнання, інфраструктури тощо). Кожен із цих двох типів капіталу на сьогодні складає приблизно по половині вартості капіталу розвинених країн.

Підсумуємо: я визначаю «національне багатство» чи «національний капітал» як сукупну ринкову вартість усього, чим володіють жителі та уряд певної країни в певний момент, за умови, що ці статки можуть продаватися на певному ринку8. Вони складаються із загальної суми нефінансових активів (землі, житлових будівель, комерційних матеріально-виробничих запасів, інших будівель, обладнання, інфраструктури, патентів та інших професійних активів, які перебувають у безпосередній власності) та фінансових (банківських рахунків, взаємних фондів, облігацій, акцій, інвестицій усіх типів, страхових полісів, пенсійних фондів тощо), за вирахуванням загальної суми фінансових зобов’язань (боргу)9. Якщо ми розглядаємо тільки активи та зобов’язання приватних осіб, отримуємо приватне багатство чи приватний капітал. Якщо ми розглядаємо активи та зобов’язання, які належать урядові й іншим державним суб’єктам (наприклад, міським адміністраціям, органам соціального страхування тощо), отримуємо державне багатство чи державний капітал. За визначенням, національне багатство є сумою цих двох складових.

Національне багатство = приватне багатство + державне багатство

Державне багатство у найрозвиненіших країнах сьогодні незначне (або навіть має від’ємне значення, якщо державний борг перевищує державні активи). Як я покажу, переважно весь обсяг національного багатства припадає на приватний капітал. Однак це не завжди було так, тож важливо чітко розрізняти ці два поняття.

Поясню: хоча моя концепція виключає людський капітал (який не може обмінюватися на жодному ринку в нерабовласницьких суспільствах), вона не обмежується «фізичним» капіталом (землею, будівлями, інфраструктурою та іншими матеріальними благами). Я зараховую «нематеріальний» капітал, такий як патенти та інша інтелектуальна власність, яка враховується або як нефінансові активи (якщо особи безпосередньо володіють патентами), або як фінансові (якщо особа володіє акціями корпорації, котрій належать патенти, що є поширенішим). У ширшому сенсі, багато форм нематеріального капіталу враховуються у вигляді ринкової капіталізації корпорацій. Наприклад, вартість компанії на фондовому ринку часто залежить від її репутації та торгових марок, її інформаційної системи та організаційної форми, її інвестицій, матеріальних чи нематеріальних, спрямованих на забезпечення більшої помітності й привабливості її продуктів і послуг тощо. Це позначається на ціні звичайної акції та інших фінансових активів корпорації і, надалі, у національному багатстві.

Безперечно, ціна, яку фінансовий ринок у певний момент встановлює на нематеріальний капітал компанії чи навіть галузі, переважно довільна та нестабільна. Ми бачимо це в тому, як зникла інтернет-націнка 2000 року, у фінансовій кризі, що почалася у 2007–2008 роках, та, загальніше, у надзвичайній повільності фондового ринку. Сьогодні слід зазначити: це характеристика всіх форм капіталу, не лише нематеріального. Чи то ми говоримо про будівлю або компанію, про виробниче підприємство чи про фірму, що надає послуги, – завжди дуже важко встановити ціну на капітал. Однак, як я покажу, сукупне національне багатство, тобто багатство країни в цілому, а не якісь конкретні типи активів, підпорядковується певним законам і узгоджується з певними моделями, що їх регулюють.

Ще один момент: сукупне національне багатство завжди можна розділити на внутрішній капітал і капітал, вкладений за кордоном:

Національне багатство = національний капітал = внутрішній капітал + чистий капітал, вкладений за кордоном

Внутрішній капітал – це вартість капіталу (будівель, фірм тощо), розміщеного всередині країни, про яку йдеться. Чистий капітал, вкладений за кордоном, – або чисті закордонні активи – вимірюють позицію країни відносно решти світу: точніше, це різниця між активами в решті світу, що належать жителям цієї країни, та активами цієї країни, які належать громадянам інших країн. Напередодні Першої світової війни Велика Британія та Франція володіли значними позитивними чистими активами відносно решти світу. Однією з характерних рис фінансової глобалізації, яка почалася у 1980-х роках, стало те, що багато країн здобули більш-менш збалансовану позицію за чистими активами, однак ці позиції доволі значні в абсолютних термінах. Багато країн володіють значними частками капіталу в інших країнах, однак останні також мають певні частки в них самих, і їхні позиції переважно рівні, тож чисті закордонні активи наближаються до нуля. Звісно, в глобальному контексті всі чисті позиції мають зводитися до нуля для того, щоб загальне глобальне багатство дорівнювало «внутрішньому» капіталу цілої планети.

Відношення капіталу до доходу

Тепер, коли дохід і капітал визначені, можу перейти до першого базового закону, що пов’язує ці два поняття. Почну з визначення відношення капіталу до доходу.

Дохід – це потік. Він відповідає кількості вироблених і розповсюджених товарів за певний період (зазвичай береться рік).

Капітал – це запас. Він дорівнює загальному багатству, яке перебуває у власності в певний момент. Цей запас виникає з багатства, присвоєного або накопиченого за всі попередні роки разом.

Найприродніший і найзручніший спосіб виміряти вартість капіталу в окремій країні – поділити цей капітал на річні потоки доходу. Це дає нам відношення капіталу до доходу, яке я позначаю грецькою літерою β.

Наприклад, якщо сукупна вартість капіталу країни еквівалентна шести річним обсягам національного доходу, пишемо β = 6 (або β = 600 %).

Сьогодні в розвинених країнах відношення капіталу до доходу загалом коливається між 5 та 6, склад капіталу майже цілком приватний. У Франції та Великій Британії, Німеччині та Італії, США та Японії національний дохід у 2010 році становив приблизно 30000–35000 євро на душу населення, тоді як сукупне приватне багатство (за вирахуванням боргу) зазвичай становило близько 150000–200000 євро на душу населення, або у 5–6 разів перевищувало річний національний дохід. Існують цікаві варіації, і в Європі, й у всьому світі. Наприклад, β більше ніж 6 у Японії та Італії, але менше за 5 у США й Німеччині. Державне багатство має ледь-ледь позитивне значення в одних країнах і незначною мірою від’ємне в інших. І так далі. Я детально досліджуватиму це в кількох наступних розділах. Наразі достатньо мати на увазі цей порядок розмірів, щоб максимально конкретизувати зазначені вище поняття10.

Те, що національний дохід у багатих країнах світу 2010 року мав рівень 30000 євро на душу населення на рік (чи 2500 євро на місяць) жодним чином не означає, що кожен заробляє таку суму. Як усі середні показники, ця цифра доходів приховує величезну нерівність. На практиці багато людей заробляють значно менше, ніж 2500 євро на місяць, тоді як інші – в десятки разів більше. Нерівність у доходах почасти є результатом нерівної оплати праці, а почасти – значно більшої нерівності в доходах від капіталу, які своєю чергою стають наслідком надзвичайної концентрації багатства. Середній національний дохід на душу населення становить лише суму, яку можна було би роздати кожній особі, якби існувала можливість урівняти розподіл доходів без зміни вартості сукупного випуску продукції чи національного доходу11.

Так само приватне багатство на душу населення на рівні 180000 євро, або шести річних обсягів національного доходу не означає, що кожен володіє таким значним капіталом. Багато людей мають значно менше, тоді як деякі особи володіють капітальними активами вартістю в мільйони чи десятки мільйонів євро. Значна частина населення має дуже незначне накопичене багатство – набагато менше за обсяг доходу протягом одного року: кілька тисяч євро на банківському рахунку, еквівалент кількатижневої чи кількамісячної зарплатні. Деякі люди навіть мають від’ємне багатство: іншими словами, товари, якими вони володіють, коштують менше за їхні борги. І навпаки, інші володіють значними статками, які за розміром перевищують їхній річний дохід у 10–20 разів, а часом і більше. Відношення капіталу до доходу по країні в цілому не з’ясує для нас характеру нерівності всередині країни. Однак β справді вимірює загальне значення капіталу в суспільстві, тож аналіз цього відношення є необхідним першим кроком у вивченні нерівності. Головна мета частини 2 – зрозуміти, як і чому відношення капіталу до доходу варіюється від країни до країни і як воно еволюціонувало в часі.

Щоб оцінити конкретну форму, якої сьогодні набуло багатство у світі, корисно відзначити, що капітал у розвинених країнах нині складається з двох приблизно рівних часток: житлового та професійного капіталу, який використовують фірми й уряд. У підсумку, кожен громадянин однієї з багатих країн у 2010 році заробив у середньому 30000 євро на рік, володів приблизно 180000 євро капіталу: 90000 – у формі житла і 90000 – у формі акцій, облігацій, заощаджень чи інших інвестицій12. Спостерігаються цікаві варіації в різних країнах, які я проаналізую в розділі 2. Зараз той факт, що капітал можна розділити на дві приблизно рівні частини, корисно мати на увазі.

Перший фундаментальний закон капіталізму: α = r × β

Тепер я можу представити перший фундаментальний закон капіталізму, який пов’язує вартість капіталу з потоком доходу від нього.

Відношення капіталу до доходу β у простий спосіб пов’язане з часткою доходу від капіталу в національному доході, позначеною α. Формула така: α = r × β, де r – це норма дохідності капіталу.

Наприклад, якщо β = 600 %, а r = 5 %, то α = r × β = 30 %.13

Іншими словами, якщо національне багатство включає шість річних обсягів національного доходу і якщо норма дохідності капіталу становить 5 % на рік, тоді частка капіталу в національному доході – 30 %.

Формула α = r × β – суто облікова тотожність. Її, за визначенням, можна застосувати до всіх суспільств у всі періоди історії.

Хоча це й тавтологія, проте її слід розглядати як перший фундаментальний закон капіталізму, оскільки вона виражає прості, прозорі відношення між трьома поняттями, найважливішими для аналізу капіталістичної системи: відношенням капіталу до доходу, часткою капіталу в доході та нормою дохідності капіталу.

Норма дохідності капіталу є центральним поняттям багатьох економічних теорій. Зокрема, у марксистському аналізі наголошується на падінні норми прибутку – історичному прогнозі, який виявився цілковито помилковим, хоча й містив цікаве інтуїтивне знання. Поняття норми дохідності капіталу також відіграє ключову роль у багатьох інших теоріях. Принаймні норма дохідності капіталу визначає його дохідність протягом року незалежно від юридичної форми (прибутки, доходи від нерухомості, дивіденди, відсотки, роялті, приріст капіталу тощо), виражену у відсотках від вартості інвестованого капіталу. Таким чином, це поняття ширше за «норму прибутку»14 та значно ширше за «відсоткову ставку»15, хоча й об’єднує їх.

Очевидно, що норма дохідності капіталу може широко варіюватися залежно від типу інвестицій. Деякі фірми досягають норми дохідності понад 10 % на рік; інші отримують втрати (від’ємну норму дохідності). Середня довготривала норма дохідності акцій у багатьох країнах становить 7–8 %. Дохідність за інвестиціями в нерухомість чи облігації часто складає 3–4 %, хоча реальна відсоткова ставка за державними борговими зобов’язаннями іноді значно нижча. Формула α = r × β не висвітлює усіх тонкощів, однак показує нам, як співвідносяться ці три величини, і це може бути корисним для структурування дискусії.

Наприклад, у заможних країнах у 2010-х роках дохід від капіталу (прибутки, відсотки, дивіденди, доходи від нерухомості тощо) загалом коливався на рівні 30 % національного доходу. За умови відношення капіталу до доходу на рівні 600 % це означало, що норма дохідності капіталу становила близько 5 %.

Якщо конкретніше, то це означає, що поточний національний дохід 30000 євро на рік на душу населення в багатих країнах поділяється на 21000 євро доходу від праці (70 %) та 9000 євро доходу від капіталу (30 %). Кожен громадянин володіє в середньому 180000 євро капіталу, а 9000 євро доходу від капіталу, таким чином, відповідають його середній річній дохідності на рівні 5 %.

Ще раз наголошую: я говорю тут лише про середні показники. Деякі особи отримують у доходах від капіталу значно більше, ніж 9000 євро на рік, тоді як інші не отримують нічого, сплачуючи своїм орендодавцям і кредиторам. Також існують значні варіації від країни до країни. На додачу, вимірювання частки доходу від капіталу часто є складним і в концептуальному, і в практичному сенсі, позаяк існують деякі категорії доходу (такі, як не пов’язаний із зарплатнею дохід осіб, які самі забезпечують собі зайнятість, а також підприємницький дохід), котрі складно розділити на дохід від капіталу й дохід від оплати праці. У деяких випадках це може зробити порівняння хибними. Коли виникає така проблема, найменш недосконалим методом вимірювання частки капіталу в доході може бути застосування імовірної середньої норми дохідності щодо відношення капіталу до доходу. На цьому етапі наведений вище порядок розмірів (β = 600 %, α = 30 %, r = 5 %) можна прийняти як типовий.

Задля конкретності зазначимо також, що середня норма дохідності землі в аграрному суспільстві зазвичай становить близько 4–5 %. У романах Джейн Остін та Оноре де Бальзака той факт, що земля (як державні облігації) приносить близько 5 % від суми інвестованого капіталу (чи, еквівалентно, що вартість капіталу відповідає приблизно 20 рокам річної ренти), настільки беззастережно приймається, що часто відсутні навіть згадки про це. Тогочасні читачі добре знали, що для отримання річної ренти в розмірі 50000 франків потрібен капітал близько 1 млн. Для романістів ХІХ століття та їхніх читачів відношення між капіталом і річною рентою було очевидним, і під час використання кожної шкали вимірювання їх взаємно замінювали, так, немовби рента й капітал – синоніми чи абсолютні еквіваленти в двох різних мовах.

Зараз, на початку ХХІ століття, ми бачимо приблизно таку саму дохідність нерухомості, 4–5 %, часом трохи меншу, особливо там, де ціни за нетривалий період зросли тими самими темпами без підвищення орендної плати. Наприклад, 2010 року велике помешкання в Парижі вартістю 1 млн євро зазвичай здавалося в найм за ледь більше ніж 2500 євро на місяць, чи 30000 євро за рік, що відповідає дохідності капіталу для домовласника лише на рівні 3 % протягом року. Попри це, така орендна плата доволі висока для орендаря, який живе лише на дохід від оплати праці (сподіватимемося, йому платять добре), тоді як для домовласника вона становить значний дохід. Погані новини (чи гарні залежно від вашої точки зору) полягають у тому, що так було завжди. Цей тип ренти має тенденцію до зростання аж поки дохідність капіталу не сягне приблизно 4 % (що на цьому прикладі відповідатиме орендній платі на рівні 3000–3500 євро на місяць чи 40000 за рік). Тож плата для цього орендаря, імовірно, у подальшому зросте. Річна дохідність інвестицій для домовласника може врешті підвищитися за рахунок довготривалого приросту капіталу у вартості помешкання. Менші помешкання приносять аналогічний або, можливо, трохи вищий дохід. Помешкання вартістю 100000 євро може принести 400 євро на місяць орендної плати, або приблизно 5000 за рік (5 %). Той, хто володіє таким помешканням і вирішує жити в ньому, може заощадити еквівалент орендної плати й витратити ці гроші з іншою метою, що дасть аналогічну дохідність інвестицій.

Капітал, інвестований у бізнес, звісно, підпадає під більший ризик, тож середня дохідність часто є вищою. Ринкова капіталізація компаній, що цінуються на фондовій біржі, в різних країнах становить від дванадцяти до п'ятнадцяти обсягів річних прибутків, що відповідає річній дохідності інвестицій на рівні 6–8 % (до оподаткування).

Формула α = r × β дає нам змогу проаналізувати значення капіталу для цілої країни чи навіть для всього світу. Її також можна використати для вивчення рахунків окремої компанії.

Наприклад, візьмемо фірму, що використовує капітал вартістю 5 млн євро (включно з офісами, інфраструктурою, обладнанням тощо) для виробництва товарів вартістю 1 млн євро щороку, де 600000 євро йдуть на зарплату робітникам, а 400000 – на прибуток16. Відношення капіталу до доходу в компанії β = 5 (її капітал дорівнює п’яти річним обсягам випуску продукції), частка капіталу α = 40 %, а норма дохідності капіталу r = 8 %.

Уявімо іншу компанію, яка використовує менший капітал (3 млн євро) для випуску такого самого обсягу продукції (на 1 млн євро), але використовує більше праці (700000 євро на зарплату, 300000 євро на прибуток). Для цієї компанії β = 3, α = 30 %, а r = 10 %. Друга фірма буде менш капіталомісткою за першу, однак прибутковішою (норма дохідності її капіталу значно вища).

У всіх країнах величини β, α та r значною мірою різняться залежно від компанії. Деякі галузі капіталомісткіші за інші: наприклад, металургія та енергетика капіталомісткіші за текстильну й харчову галузі, а виробництво капіталомісткіше за сектор послуг. Також спостерігаються значні варіації між фірмами однієї й тієї самої галузі залежно від обраної ними технології виробництва та ринкової позиції. Рівні показників β, α та r у певній країні також визначає відносна частка житлової нерухомості та природних ресурсів у сукупному капіталі.

Варто наголосити, що закон α = r × β не показує нам, як визначається кожна з цих трьох змінних, чи, зокрема, як визначається відношення національного капіталу до доходу (β), причому останнє, в певному сенсі, дає змогу виміряти, наскільки потужне капіталістичне суспільство, про яке йдеться. Щоб відповісти на це запитання, маємо ввести додаткові поняття та відношення, зокрема норми заощаджень, темпів збільшення інвестицій і темпів зростання. Це приведе нас до другого фундаментального закону капіталізму: що вища норма заощаджень і що нижчі темпи зростання, то вищим буде відношення капіталу до доходу (β). Це покажемо в наступних кількох розділах; на цьому етапі закон α = r × β означає лише, що, незалежно від того, які економічні, соціальні та політичні сили визначають рівень відношення капіталу до доходу (β), частку капіталу в доході (α) та норму дохідності капіталу (r), ці три змінні не є незалежними одна від одної. Концептуально, є два ступені свободи, а не три.

Національні рахунки: соціальний важіль розвитку

Тепер, коли ключові поняття випуску продукції і доходу, капіталу й багатства, відношення капіталу до доходу й норми дохідності капіталу пояснено, детальніше розглянемо, як ці абстрактні величини можна виміряти й що можуть розповісти ці вимірювання про історичну еволюцію розподілу багатства в різних країнах. Я стисло розгляну головні етапи історії національних рахунків, а далі в загальних рисах подам картину змін глобального розподілу випуску продукції та доходу починаючи від ХVІІІ століття. А також обговоримо, як змінилися темпи демографічного та економічного зростання за аналогічний період. Ці темпи відіграватимуть важливу роль в аналізі.

Як зазначалося вище, перші спроби вимірювання національного доходу та капіталу сягають кінця ХVІІ – початку ХVІІІ століття. Близько 1700 року декілька окремих оцінок з’явилися у Великій Британії та Франції (вочевидь, незалежно одна від одної). Передусім я говорю про праці Вільяма Петті (1664) та Ґреґорі Кінґа (1696) в Англії, а також П’єра Лепезана де Буагільбера (1695) і Себастьєна Ле Претра де Вобана (1707) у Франції. Їхні роботи були зосереджені як на вартості національного капіталу, так і на річному потокові національного доходу. Одним зі своїх найперших завдань вони вважали обраховування сукупної вартості землі, поза сумнівом, найважливішого джерела багатства в тогочасній аграрній сфері, а потім співвіднести кількість земельного багатства з рівнем вартості випуску сільськогосподарської продукції та земельної ренти.

Слід зазначити, що ці автори часто мали на увазі політичну мету, загалом пов’язану з модернізацією системи оподаткування. Визначаючи національний дохід і багатство, вони сподівалися показати уряду, що можна було б значно підвищити доходи від податків, при цьому ставки оподаткування залишалися б на відносно низькому рівні, за умови, що вся власність і вироблені товари підлягали оподаткуванню й кожен, включно із землевласниками як аристократичного, так і простого походження, був зобов’язаний платити. Ця мета прослідковується в роботі Вобана «План королівської десятини» так само як і в працях Буагільбера та Кінга (хоча менш помітна в творах Петті).

Наприкінці ХVІІІ століття бачимо подальші спроби виміряти дохід і багатство, особливо в часи Французької революції. Антуан Лавуазьє опублікував свої оцінки на 1789 рік у книзі «Територіальні багатства королівства Франції», виданій 1791 року. Нова система оподаткування, запроваджена після Революції, яка поклала край привілеям знаті та обклала податком усю земельну власність, була значною мірою інспірована цією працею, яку широко використовували для оцінювання очікуваних надходжень від нових податків.

Однак найбільше оцінки національного багатства набули поширення саме в ХІХ столітті. У 1780–1900 роках Роберт Гіффен регулярно оновлював свої оцінки вартості британського національного капіталу, які він порівнював із оцінками інших авторів (особливо Патріка Колкхауна) початку 1800-х років. Гіффен був у захваті від розмірів вартості британського промислового капіталу, а також від вартості закордонних активів, придбаних із часів наполеонівських війн, який у багато разів перевищував увесь державний борг, що сформувався через них17. У Франції приблизно в той самий час Альфред де Фовіль і Клеман Колсон опублікували оцінки «національного» та «приватного» багатства і, як і Гіффен, обидва автори також захоплювалися значним накопиченням приватного капіталу протягом ХІХ століття. Для кожного було цілком очевидно, що в 1870–1914 роках приватні статки процвітали. Для тодішніх економістів проблемою було оцінити багатство та порівняти різні країни (вони ніколи не залишали поза увагою франко-британське суперництво). До Першої світової війни оцінкам багатства приділялося значно більше уваги, ніж оцінкам доходу та випуску продукції, і цих оцінок багатства у будь-якому разі було більше, й не лише у Великій Британії та Франції, але й у Німеччині, США та інших промислових державах. У ті часи здатність оцінити національний капітал своєї країни була умовою посвячення в економісти.

Лише в період між двома світовими війнами національні рахунки почали формуватися на щорічній основі. Попередні оцінки завжди зосереджувалися на окремих роках, із послідовним оцінюванням раз на 10 чи більше років, як у випадку Гіффенової оцінки вартості британського національного капіталу в ХІХ столітті. У 1930-х роках удосконалення первинних статистичних джерел уможливило появу перших щорічних даних щодо національного доходу. Вони загалом сягали початку ХХ століття чи останніх десятиліть ХІХ-го. Для США їх запровадили Кузнець і Кендрік, для Великої Британії – Боулі та Кларк, для Франції – Дюге де Бернонвіль. Після Другої світової цю місію економістів перебрали на себе державні органи статистики, які почали формувати й публікувати офіційні щорічні дані щодо ВВП та національного доходу. Такі офіційні дані розраховуються до сьогодні.

Однак порівняно з періодом до Першої світової війни головний акцент даних цілковито змінився. Починаючи з 1940-х років головною мотивацією було реагування на травму Великої депресії, протягом якої уряди не мали надійних щорічних оцінок обсягів виробництва. Давалася взнаки нагальна потреба статистичних і політичних інструментів, щоб належно керувати економікою і запобігати повторенню катастрофи. Через це уряди наполягали на щорічних або навіть щоквартальних даних про обсяги випуску продукції та доходу. Оцінювання національного багатства, яке так високо ставили до 1914 року, тепер відійшло на другий план, особливо після економічного й політичного хаосу 1914–1945 років, який ускладнював інтерпретацію їх значення. Зокрема, ціни на нерухомість і фінансові активи впали до вкрай низьких позначок, настільки низьких, що, здавалося, приватний капітал остаточно зник. У 1950–1960-х роках, у період відбудови, головною метою стала оцінка значного зростання вартості випуску продукції в різних галузях промисловості.

Обрахування багатства знову виступило на перший план у 1990–2000-х. Економічні та політичні лідери добре розуміли, що фінансовий капіталізм ХХІ століття неможливо належним чином проаналізувати за допомогою інструментів 1950–1960-х. У співпраці з центральними банками державні органи статистики в різних розвинених країнах додатково до звичних даних про дохід і випуск продукції збирали та публікували послідовні щорічні дані щодо активів і зобов’язань різноманітних корпорацій. Ці звіти про багатство досі далеко не досконалі: наприклад, природний капітал і збитки для навколишнього середовища належно не враховані. Попри це, вони свідчать про реальний прогрес порівняно з національними рахунками перших повоєнних років, пов’язаних лише з нескінченним зростанням вартості випуску продукції18. Ці офіційні дані я використовую у своїй книзі для аналізу сукупного багатства та поточного відношення капіталу до доходу в багатих країнах.

У цій стисло викладеній історії національного обліку заслуговує на увагу один висновок: державні рахунки є соціальним важелем, що невпинно еволюціонує. Вони завжди відбивають проблеми епохи, в яку створюються19. Нам слід підходити до них обережно, щоб не зробити хибних висновків із опублікованих цифр.

Коли кажуть, що національний дохід країни на душу населення становить 30000 євро, очевидно, що це число, як і вся економічна та соціальна статистика, є для нас певним важелем, а не математичною достовірністю. Це просто найкраща оцінка з тих, які маємо.

Національні рахунки – єдина систематична спроба проаналізувати економічну діяльність країни. Їх слід розглядати як обмежений і недосконалий інструмент дослідження, збір і впорядкування даних із неспіввимірних джерел. У всіх розвинених країнах національні рахунки наразі збираються державними органами статистики та центральними банками з балансів і бухгалтерських книг фінансових та нефінансових корпорацій, а також із багатьох інших статистичних джерел і опитувань. Нема підстав апріорі вважати, що залучені до цього чиновники не роблять усього від них залежного, щоб помітити невідповідності в даних задля досягнення найкращих можливих оцінок. За умови, що ми використовуємо ці відомості обережно та критично і доповнюємо їх іншими там, де є похибки чи лакуни1 (наприклад, пов’язані з податковими змінами), ці національні рахунки є обов’язковим інструментом для оцінювання сукупного доходу й багатства.

Зокрема, як я покажу в частині 2, ми можемо сформувати послідовний аналіз історичної еволюції відношення капіталу до доходу, ретельно збираючи та порівнюючи оцінки національного багатства, надані багатьма авторами від ХVІІІ до початку ХХ століття, у поєднанні з офіційними рахунками руху капіталу кінця ХХ – початку ХХІ століття. Інше значне обмеження офіційних національних рахунків, крім відсутності історичної ретроспективи, не означає, що їх навмисне прив’язали лише до сукупного та середнього показників, а не до розподілу й нерівності. Тож для вимірювання розподілу доходу й багатства та вивчення нерівності мусимо використовувати інші джерела. Таким чином, національні рахунки становлять критично важливий елемент нашого аналізу, однак лише за умови доповнення додатковими історичними даними та даними щодо розподілу.

Глобальний розподіл виробництва

Я почну з розгляду еволюції глобального розподілу виробництва, відносно добре відомого від початку ХІХ століття. Для колишніх часів оцінки приблизніші, однак ми знаємо загальні контури, насамперед завдяки історичній праці Ангуса Медісона, особливо з огляду на те, що загальна модель доволі проста20.

Із 1900 до 1980 року 70–80 % світового виробництва товарів і послуг було сконцентровано в Європі та Америці, які беззаперечно домінували над рештою світу. На 2010 рік європейсько-американська частка знизилася приблизно до 50 %, чи приблизно до рівня 1860 року. Найімовірніше, вона й далі знижуватиметься і в певний момент у ХХІ столітті може впасти аж до 20–30 %. Саме такий рівень зберігався до початку ХІХ століття і узгоджувався би з європейсько-американською часткою в населенні світу (див. рисунки 1.1 та 1.2). Іншими словами, лідерство, якого Європа та Америка досягли протягом промислової революції, дало змогу цим двом регіонам претендувати на частку світового випуску продукції, яка була вдвічі чи втричі вищою, ніж їхня частка в населенні світу, лише тому, що їхній випуск продукції на душу населення вдвічі або втричі перевищував середній світовий показник21. Є всі ознаки того, що цей етап розходження в показниках випуску продукції на душу населення закінчився, і ми вступили в період зближення. Однак процес «надолужування», який розпочався внаслідок цього, ще далеко не завершений (див. рисунок 1.3). Поки зарано прогнозувати, коли він може завершитися, особливо, якщо врахувати, що в Китаї та інших країнах не виключена можливість економічних та / або політичних змін у протилежному напрямі.

Від континентальних блоків до регіональних

Щойно описана загальна модель добре відома, проте низку пунктів слід з’ясувати точніше. По-перше, об’єднання Європи та Америки в єдиний «західний блок» спрощує виклад, але є значною мірою штучним. Європа досягла своєї максимальної економічної ваги напередодні Першої світової війни, коли на неї припадало близько 50 % світового випуску продукції, і з того часу цей показник постійно знижувався, тоді як Америка досягла свого піку в 1950-х роках, коли на неї припадало близько 40 % світового випуску продукції.

Більше того, і Європу, й Америку можна поділити на два субрегіони з високим ступенем нерівності: на гіперрозвинений центр і менш розвинуту периферію. У загальних рисах глобальну нерівність найкраще аналізувати в термінах регіональних, а не континентальних блоків. Це видно з таблиці 1.1, яка показує розподіл світового випуску продукції у 2012 році. Ці цифри самі по собі нецікаві, однак корисно буде ознайомитися з основним порядком величин.

Населення світу на 2012 рік сягало 7 млрд, а світовий випуск продукції трохи перевищував 70 трлн євро, тож становив майже 10000 євро на душу населення. Якщо ми віднімемо 10 % на амортизацію капіталу та поділимо на 12, то побачимо, що це дає в середньому місячний дохід 760 євро на душу населення, що, можливо, зробить ситуацію зрозумілішою. Іншими словами, якби світовий випуск продукції та дохід, ним породжений, розподілялися рівномірно, кожна особа в світі отримувала б приблизно 760 євро на місяць.

Населення Європи становить близько 740 млн, майже 540 млн із яких живуть у країнах-членах Європейського Союзу, чий випуск продукції на душу населення перевищує 27000 євро на рік. Решта 200 млн людей мешкають у Росії та Україні, де випуск продукції на душу населення становить близько 15000 євро на рік, що лише на 50 % вище від середньосвітового показника22.

Сам Європейський Союз доволі однорідний: 410 млн громадян живуть у регіоні, що зазвичай називається Західною Європою, три чверті з них – у п’яти найнаселеніших країнах Євросоюзу, а саме: Німеччині, Франції, Великій Британії, Італії та Іспанії, із середнім ВВП на душу населення на рівні 31 000 євро на рік, тоді як решта 130 млн живуть у регіоні, визначеному як Східна Європа, із середнім випуском продукції на душу населення близько 16000 євро на рік, що не надто відрізняється від блоку Росія–Україна23.

Америку також можна поділити на окремі регіони, які вирізняються ще більшою нерівністю, ніж центр і периферія ЄС: блок США–Канада має населення 350 млн осіб із випуском продукції на душу населення 40000 євро, тоді як Латинська Америка має 600 млн людей із випуском продукції на душу населення 10000 євро, що точно дорівнює середньосвітовому показнику.

Африка на південь від Сахари з населенням у 900 млн і річним випуском продукції усього 1,8 трлн євро (це менше, ніж ВВП Франції – 2 трлн), є найбіднішим з економічної точки зору регіоном світу з випуском продукції на душу населення лише 2000 євро на рік. Показник Індії трохи вищий, тоді як у Північній Африці справи помітно кращі, а в Китаї навіть ще кращі: з випуском продукції на душу населення на рівні 8000 євро на рік Китай у 2012 році не надто відставав від середньосвітового показника. Річний випуск продукції на душу населення в Японії дорівнює аналогічним показникам найзаможніших європейських країн (приблизно 30000 євро), однак її населення становить настільки незначну меншість у значно більшому населенні Азії, що вона не особливо впливає на середній показник по континенту, близький до показника Китаю24.

Глобальна нерівність: від 150 до 3000 євро на місяць

Підсумуємо: глобальна нерівність охоплює регіони від тих, де дохід на душу населення на місяць становить близько 150–250 євро (Африка на південь від Сахари, Індія), до тих, де він сягає 2500–3000 євро (Західна Європа, Північна Америка, Японія), тобто вищий у десять–двадцять разів. Середньосвітовий показник, який приблизно дорівнює середньому показнику Китаю, становить близько 600–800 євро на місяць.

Ці величини важливі, і іх варто запам’ятати. Однак маймо на увазі, що межа похибки у цих цифрах також значна: завжди набагато складніше визначити нерівність між країнами (чи між різними періодами), ніж у них всередині.

Наприклад, глобальна нерівність була би помітно вищою, якби ми користувалися поточними обмінними курсами, а не паритетами купівельної спроможності, як я робив досі. Для того, щоб зрозуміти, що означає цей термін, спершу розглянемо обмінний курс євро / долар. У 2012 році євро коштував на валютному ринку приблизно 1,30 долара. Європеєць із доходом 1000 євро на місяць міг піти до свого банку й обміняти цю суму на 1300 доларів. Якби він потім узяв ці гроші, щоб витратити в США, його купівельна спроможність становила б 1300 доларів. Однак, за словами офіційної Програми міжнародних порівнянь європейські ціни приблизно на 10 % вищі за американські, тож якщо той самий європеєць витратить ті самі гроші в Європі, його купівельна спроможність буде ближчою до американського доходу на рівні 1200 доларів. Тому ми кажемо, що 1,20 долара мають «паритет купівельної спроможності» із 1 євро. Для конвертації американського ВВП в євро у таблиці 1.1 я використовував цей паритет, а не обмінний курс, і так само вчинив щодо інших країн у списку. Іншими словами, ми порівнюємо ВВП різних країн на основі актуальної купівельної спроможності їхніх громадян, які загалом витрачають свій дохід удома, а не за кордоном25.

Іншою перевагою використання паритетів купівельної спроможності є те, що вони стабільніші за обмінні курси. Насправді обмінні курси відображають не лише пропозицію і попит на товари й послуги різних країн, але й раптові зміни в інвестиційних стратегіях міжнародних інвесторів і змінні оцінки політичної та / або фінансової стабільності тих чи інших країн, не кажучи вже про непередбачувані зміни монетарної політики. Таким чином, обмінні курси вкрай нестабільні, як покаже огляд значних коливань долара протягом кількох останніх десятиліть. Курс долар / євро змінився з 1,30 долара за євро у 1990-х роках до менш ніж 0,90 долара за євро у 2001 році, перш ніж вирости до близько 1,50 долара за євро у 2008 році, а потім упасти до 1,30 долара за євро в 2012 році. Протягом цього часу паритет купівельної спроможності євро помірно зростав від приблизно 1 долара за євро на початку 1990-х років до приблизно 1,20 долара за євро в 2010 році (див. рисунок 1.4)26.

Попри всі зусилля міжнародних організацій, включно з Програмою міжнародних порівнянь, неможливо уникнути того, що ці оцінки паритетів купівельної спроможності досить неточні, з межею похибки на рівні 10 %, якщо не вище, навіть між країнами з подібними рівнями розвитку. Наприклад, найновіший доступний огляд свідчить: при тому, що деякі європейські ціни (на енергію, житло, готелі та ресторани) насправді вищі за порівнювані з ними американські, інші ціни (наприклад, на охорону здоров’я та освіту) значно нижчі27. Теоретично, для формування офіційних оцінок усі ціни зважуються відповідно до ваги різних товарів і послуг у типовому бюджеті кожної країни, однак такі підрахунки, вочевидь, залишають чимало місця для похибок, особливо через те, що для багатьох послуг дуже складно виміряти кількісні відмінності. У будь-якому разі, важливо наголосити, що кожен із цих цінових індексів вимірює різні аспекти соціальної реальності. Ціною енергії вимірюється купівельна спроможність для енергетики (яка є вищою у США), тоді як ціною охорони здоров’я вимірюємо купівельну спроможність у цій сфері (яка вища в Європі). Реалії нерівності між країнами багатовимірні, й помилкою було би вважати, що всі їх можна узагальнити єдиним індексом, що призведе до однозначної класифікації, особливо між країнами з відносно схожими середніми доходами.

У бідніших країнах паритет купівельної спроможності вносить ще більші поправки: в Африці та Азії ціни становлять приблизно половину аналогічних цін у заможних країнах, тож ВВП майже подвоюється, коли для порівняння використовуємо паритет купівельної спроможності, а не ринковий обмінний курс. Це спричинюється здебільшого тим, що ціни на товари і послуги, які не можуть продаватися на міжнародному ринку, є нижчими, оскільки їх виробництво зазвичай доволі працемістке й використовує відносно некваліфіковану працю (фактор виробництва, якого доволі багато в менш розвинених країнах), на противагу кваліфікованій праці та капіталу (які в менш розвинених країнах порівняно дефіцитні)28. Загалом, що бідніша країна, то більше коригування: 2012 року коефіцієнт поправки становив 1,6 для Китаю та 2,5 для Індії29. У цей момент євро коштує на валютному ринку 8 китайських юанів, але всього 5 юанів у паритетах купівельної спроможності. Із розвитком Китаю та ревальвацією юаня цей розрив скорочується (див. рисунок 1.5). Деякі автори, включно з Ангусом Медісоном, стверджують, що цей розрив не настільки незначний, як може здатися, й що офіційна міжнародна статистика недооцінює китайського ВВП30.

З огляду на невизначеність, пов’язану з обмінними курсами та паритетами купівельної спроможності, середні місячні доходи на душу населення, що обговорювалися вище (150–250 євро для найбідніших країн, 600–800 євро для країн середнього рівня та 2500–3000 євро для найбагатших країн) слід вважати наближеними, а не математично достовірними значеннями. Наприклад, частка заможних країн (Європейського Союзу, США, Канади та Японії) в світовому доході у 2012 році становила 46 %, якщо використовувати паритет купівельної спроможності, й 57 %, якщо використовувати поточні обмінні курси31. «Правда», імовірно, лежить десь між цими двома цифрами та є, можливо, ближчою до першої з них. Попри це, масштаб залишається незмінним, як і факт, що частка доходу, який припадає на заможні країни, з 1970-х років стабільно знижується. Незалежно від того, що ми використовуємо для вимірювання, вочевидь, схоже на те, що світ увійшов у фазу, за якої заможні й незаможні країни зближуються за рівнем доходу.

Глобальний розподіл доходу позначений більшою нерівністю, ніж розподіл випуску продукції

Щоби спростити пояснення, у розмові, яка велася вище, ми говорили, що національний дохід кожного континентального чи регіонального об’єднання збігається з його внутрішнім продуктом: щомісячні доходи, зазначені в таблиці 1.1, отримано простим відніманням 10 % від ВВП (щоб урахувати амортизацію капіталу) та діленням на 12.

Насправді прирівнювання доходу до випуску продукції доречне лише в світових масштабах, але не в національних чи континентальних. Загалом, глобальний розподіл доходу більш нерівний за розподіл випуску продукції, оскільки держави, де останній є найвищим, також нерідко володіють частиною капіталу інших країн, тож отримують потік доходу з додатною величиною від капіталу країн із нижчим рівнем випуску продукції на душу населення. Іншими словами, заможні країни є багатими двічі: вони й удома виробляють більше, й більше інвестують за кордон, так що їхній національний дохід на душу населення перевищує випуск продукції. Для незаможних країн правдивим є протилежне твердження.

Якщо говорити конкретніше, то всі головні розвинені країни (США, Японія, Німеччина, Франція та Велика Британія) зараз мають рівень національного доходу трохи вищий за рівень їхнього внутрішнього продукту. Однак, як зазначалося, чистий дохід із-за кордону має лише незначну позитивну величину і кардинально не змінює рівень життя в цих країнах. Він сягає близько 1–2 % від ВВП у США, Франції і Великій Британії та 2–3 % від ВВП у Японії та Німеччині. Однак це значне підвищення для національного доходу, особливо в Японії та Німеччині, профіцит торгового балансу, який дав їм змогу накопичити за останні кілька десятиліть істотні резерви капіталу, вкладеного за кордоном, і вони приносять значний дохід.

Зараз я перейду від окремих найзаможніших країн до континентальних блоків загалом. У Європі, Америці та Азії ми спостерігаємо щось наближене до рівноваги: заможніші країни в кожному блоці (як правило, розташовані на півночі) отримують додатковий потік доходу від капіталу, який частково нівелюється відтоком капіталу з інших країн (здебільшого на півдні та на сході). Тож на континентальному рівні сукупний дохід майже точно (зазвичай у межах 0,5 %) дорівнює сукупному випускові продукції32.

Єдиний континент, де немає рівноваги, – це Африка: там істотна частка капіталу належить іноземцям. Згідно з даними платіжного балансу, зібраними від 1970 року ООН та іншими міжнародними організаціями, такими як Світовий банк і Міжнародний валютний фонд, дохід африканців приблизно на 5 % менший за випуск продукції на континенті (й на 10 % менший у деяких окремих країнах)33. За частки капіталу в доході на рівні близько 30 % це означає, що майже 20 % африканського капіталу належить іноземцям: згадайте лондонських акціонерів платинового рудника Марикани, про яких ішлося на початку цього розділу.

Важливо зрозуміти, що саме такі цифри означають на практиці. Оскільки деякі види багатства (такі, як житлова нерухомість і сільськогосподарське виробництво) рідко належать іноземним інвесторам, це означає, що частка промислового капіталу Африки, якою володіють іноземці, може перевищувати 40–50 % і бути ще вищою в інших секторах. Попри наявність багатьох недоліків у даних платіжного балансу, іноземна власність є важливою реалією сьогоднішньої Африки.

Якщо глибше зазирнемо в історію, то побачимо ще помітніший міжнародний дисбаланс. Напередодні Першої світової війни національний дохід Великої Британії, провідного світового інвестора, приблизно на 10 % перевищував її внутрішній продукт. 5 % цей розрив становив у Франції, «другому номері» в переліку колоніальних держав і глобальних інвесторів. Німеччина була третьою, з показниками, наближеними до попереднього, навіть попри свою доволі незначну колоніальну імперію, оскільки її високорозвинутий промисловий сектор накопичив значні права власності в решті країн світу. Британські, французькі та німецькі інвестиції спрямовувалися частково до інших європейських країн та США і частково – до Азії та Африки. Загалом, впливовим європейським державам у 1913 році, за певними оцінками, належало від третини до половини внутрішнього капіталу Азії та Африки й понад три чверті їхнього промислового капіталу34.

Які сили сприяють зближенню?

Теоретично, той факт, що заможні країни володіють частиною капіталу незаможних, може мати позитивний вплив і сприяти зближенню. Якщо ці країни настільки забезпечені заощадженнями та капіталом, що майже не потребують будівництва нового житла чи закупівлі нового обладнання (в такому разі економісти говорять, що «гранична продуктивність капіталу», тобто обсяги додаткової продукції, виробленої завдяки одній новій додатковій одиниці «на межі», дуже низька), то для них можуть виявитися ефективними колективні інвестиції певної частки внутрішніх заощаджень у бідніші країни за кордоном. Тож заможні держави – чи принаймні їх жителі з надлишковим капіталом – отримають вищу дохідність інвестицій, вкладаючи їх за кордоном, а незаможні країни підвищать свою продуктивність і таким чином ліквідують розрив між ними й заможними. Згідно з класичною економічною теорією, цей механізм, заснований на вільному русі капіталу та вирівнюванні його граничної продуктивності в глобальному масштабі, має призвести до зближення багатих і бідних країн і подальшого скорочення нерівності за допомогою ринкових сил і конкуренції.

Однак ця оптимістична теорія має два головні недоліки. По-перше, якщо міркувати логічно, механізм вирівнювання не гарантує показників доходу на душу населення в глобальному масштабі. У кращому разі він може посприяти зближенню показників випуску продукції, але за умови абсолютної мобільності капіталу, й ще важливіше – загалом наближених рівнів кваліфікації та людського капіталу в різних країнах. Принаймні можливе зближення показників випуску продукції на душу населення не передбачає того самого стосовно доходу. Коли заможні країни інвестують у своїх бідніших сусідів, вони можуть і далі скільки завгодно володіти ними, й насправді частки їхньої власності здатні зростати до величезних розмірів. Тож національний дохід на душу населення в заможних країнах постійно залишається більшим, ніж у бідніших, які й надалі мусять виплачувати іноземцям суттєві частки виробленого їхніми громадянами (як це десятиліттями робили африканці). Щоб визначити ймовірність такої ситуації, маємо порівняти дохідність капіталу, який незаможні країни мусять виплачувати заможним, із темпами зростання багатих і бідних економік. Перш ніж рухатися цим шляхом, спочатку слід краще збагнути динаміку відношення капіталу до доходу всередині окремої країни.

Більше того, якщо розглянемо історичні дані, то не побачимо, що мобільність капіталу була найпершим чинником зближення заможних і незаможних держав. Жодна з азійських країн, яка протягом останніх років наблизилася до розвинутих держав Заходу, не користалася значними іноземними інвестиціями, хоч би то були Японія, Південна Корея, Тайвань чи, зовсім нещодавно, Китай. По суті, всі ці країни самі фінансували необхідні інвестиції у фізичний капітал і тим паче в людський, котрий, як свідчать останні дослідження, є запорукою тривалого зростання35. І навпаки, країни, які належали іншим державам, чи то в колоніальний період, чи в нинішній Африці, були менш успішними, насамперед тому, що тяжіли до спеціалізації на галузях без особливих перспектив майбутнього розвитку, а на додачу потерпали від постійної політичної нестабільності.

Частково причина нестабільності криється в тому, що країною до значної міри володіють іноземці. Тоді періодично виникає майже нестримний соціальний запит на експропріацію. Інші політичні гравці відповідають, що інвестиції та розвиток можливі лише за умови, що чинні права власності беззастережно захищені. Внаслідок цього держава потрапляє в нескінченну зміну революційних урядів (чиї успіхи в поліпшенні умов життя громадян часто обмежені) та урядів, які присвячують свою діяльність захисту існуючих власників майна і в такий спосіб створюють передумови для наступної революції або перевороту.

Нерівність у власності на капітал уже складно приймати й мирно зберігати всередині єдиної національної спільноти. На міжнародному ж рівні майже неможливо уникнути колоніального типу політичного домінування.

Застерігаємо від помилки: участь у світовій економіці сама по собі не є негативною. Закритість ніколи не сприяла процвітанню. Азійські країни, які останнім часом наздоганяють решту світу, очевидячки, виграли завдяки відкритості зовнішнім впливам. Однак значно більше вони виграли через відкриття ринків для товарів та послуг і сприятливих умов торгівлі, ніж від вільного руху капіталу. Наприклад, Китай досі здійснює контроль над капіталом: іноземці не можуть вільно інвестувати в цю країну, однак це не завадило накопиченню капіталу. Для нього переважно вистачає внутрішніх заощаджень. І Японія, і Південна Корея, і Тайвань фінансували інвестиції за рахунок заощаджень. Багато досліджень також показують, що вільна торгівля сприяє поширенню знань і підвищенню продуктивності, необхідної для відкриття кордонів. Що ж до епізодичної вигоди від спеціалізації, – то вона виявляється доволі незначною36.

Підсумуємо: історичний досвід вселяє думку, що головний механізм зближення як на міжнародному, так і на внутрішньому рівні, – це поширення знань. Іншими словами, бідні наздоганяють багатих тоді, коли вони досягають такого ж рівня технологічних знань, кваліфікації та освіти, а не за рахунок перерозподілу власності. Поширення знань – це не манна небесна: часто воно прискорюється завдяки міжнародній відкритості й торгівлі (закритість не сприяє поширенню технологій). Більше того, поширення знань залежить від здатності країни мобілізувати як фінансування, так і інституції, що сприяють масштабним інвестиціям в освіту й професійне навчання, гарантуючи при цьому стабільні правові межі, на які різні економічні гравці можуть спокійно покладатися. Таким чином, це тісно пов’язане з формуванням легітимного й ефективного уряду. Якщо коротко, то такими є головні уроки, які потрібно винести з історії світового зростання та міжнародної нерівності.

1 Лакуни - це пропуск, прогалина в тексті.

Розділ 2. Зростання: ілюзії та реальність

Глобальний процес зближення, в якому країни, що розвиваються, наздоганяють розвинутих сусідів, схоже, й надалі триває, навіть попри те, що нерівність між ними залишається суттєвою. Більше того, немає доказів, що цей процес надолужування є передусім результатом інвестицій заможних держав у незаможні. Насправді реальність протилежна: минулий досвід показує, що перспектива позитивного результату вища тоді, коли бідні країни здатні самі в себе інвестувати. Однак поза межами головної проблеми зближення залишається пункт, на якому хочу зараз наголосити: у ХХІ столітті можемо побачити повернення до режиму низького зростання. Якщо точніше, виявимо, що воно завжди було досить повільним, крім виняткових періодів або часів, коли одні країни наздоганяли інші. На додачу, є всі ознаки того, що зростання – чи принаймні його демографічна складова – у майбутньому ще більше сповільниться.

Для того, щоб зрозуміти, про що тут ідеться та як це стосується процесу зближення і динаміки нерівності, важливо розділити зростання випуску продукції на дві складові: демографічну (зростання населення) та економічну (збільшення обсягів випуску продукції на душу населення). Лише остання створює можливості для поліпшення рівня життя. У публічних дискусіях про цей розподіл надто часто забувають через припущення багатьох учених, що населення повністю перестало зростати. Насправді до цього ще далеко, хоча й ми дійсно повільно рухаємося у такому напрямку. Наприклад, у 2013–2014 роках економічне зростання у світі, можливо, перевищить 3 % завдяки дуже швидкому прогресу країн, що розвиваються. Однак населення світу, як і раніше, зростає приблизно на 1% щороку, тож збільшення світового випуску продукції на душу населення фактично залишається на рівні трохи більш ніж 2 % (як і світовий дохід).

Зростання в дуже далекій перспективі

Перш ніж звернутися до сучасних тенденцій, я повернуся до історії і покажу етапи та масштаби світового зростання від промислової революції. Розглянемо спочатку таблицю 2.1, яка показує його темпи за дуже тривалий проміжок часу. Розкриваються кілька важливих фактів. По-перше, піднесення в зростанні, яке почалося у ХVІІІ столітті, мало відносно незначні річні темпи. По-друге, демографічна та економічна складові були приблизно однаковими. Згідно з найкращими доступними оцінками, у 1700–2012 роках випуск продукції в світі зростав із середніми річними темпами в 1,6%, з яких 0,8% відображають демографічну складову, а інші 0,8 % беруться з економічної.

Такі темпи можуть здатися низькими, позаяк ми чуємо в поточних дискусіях, що менше, ніж 1 %, протягом року часто відкидається.

Нині поширена думка, що реальне зростання не починається, доки не сягне 3–4 % на рік, а то й більше, як це було в Європі протягом тридцяти років після Другої світової війни і як це сьогодні є в Китаї.

Однак насправді якщо зростання і населення, і випуску продукції на душу населення на рівні 1 % щороку триває дуже довго, як це було після 1700 року, воно виявиться доволі швидким порівняно з майже нульовим, яке спостерігалося протягом століть перед промисловою революцією.

Насправді, згідно з підрахунками Медісона, темпи і демографічного, і економічного зростання в 0–1700 роках2 були нижчими за 0,1 % (точніше, 0,06 % для демографічного зростання та 0,02 % для економічного)1.

Безперечно, такі оцінки не можна назвати точними. Ми насправді володіємо дуже незначним обсягом інформації про демографічне зростання в період 0–1700 років; ще менше даних про випуск продукції на душу населення. Попри це, не має значення, наскільки тут імовірні точні цифри (в будь-якому разі не надто важливі). Хоч би там як, та, поза сумнівом, темпи зростання з давніх часів до промислової революції були доволі повільними, однозначно не більшими за 0,1–0,2 % на рік. Причина досить проста: вищі темпи передбачали б неймовірне – що населення світу на початку нашої ери було дуже малим, інакше рівень життя виявився б значно нижчим за прийнятний. Із тієї самої причини зростання в найближчі століття, очевидно, повернеться до дуже низьких темпів, як мінімум у тій частині, яка стосується демографічної складової.

Закон кумулятивного зростання

Щоб краще зрозуміти цю ідею, корисно зупинитися і розглянути так званий «закон кумулятивного зростання», який передбачає, що низький річний темп зростання протягом тривалого періоду призводить до значного прогресу.

Якщо конкретніше, то населення світу в період 1700–2012 років зростало з темпами всього на 0,8 % на рік. Однак завдяки цьому протягом трьох століть воно збільшилося в більш ніж 10 разів. На планеті з близько 600 млн жителів у 1700 році – в 2012-му мешкало понад 7 млрд (див. рисунок 2.1). Якби такі темпи збереглися протягом трьох наступних століть, то в 2300 році населення світу могло б перевищити 70 млрд.

Щоби створити чітку картину вибухового ефекту закону кумулятивного зростання, у таблиці 2.2 я показав співвідношення між річними темпами (про ці цифри зазвичай звітують) та мультиплікатором довготривалого зростання. Наприклад, темпи зростання в 1 % на рік за тридцять років збільшать населення з коефіцієнтом 1,35, за сто років – із коефіцієнтом 3, за триста – з коефіцієнтом 20, а за тисячу – з коефіцієнтом понад 20000. Із цієї таблиці можна зробити простий висновок: темпи зростання понад 1–1,5 % на рік не можуть зберігатися нескінченно й не сягнути величезних позначок.

Ми чітко бачимо, як різний вибір часових меж призводить до суперечливих уявлень щодо процесу зростання. Для одного року зростання в 1 % видається дуже низьким, майже непомітним. Люди, які живуть у цей час, майже не помічають змін. Для них це видається цілковитою стагнацією, за якої кожен рік подібний до попереднього. Внаслідок цього зростання може бути сприйняте як абсолютно абстрактне поняття, суто математичний і статистичний важіль. Але якщо ми розширимо часові межі на покоління, тобто приблизно на 30 років, що є найобґрунтованішою часовою шкалою для оцінки змін у суспільстві, в якому живемо, такі самі темпи виллються в зростання приблизно на третину, що вже буде зміною доволі суттєвої величини. Хоч це й не настільки різка зміна, як зростання 2–2,5 % на рік, що призводить до подвоєння в кожному поколінні, все одно її достатньо, щоб регулярно й глибоко змінювати суспільство і в дуже довготривалій перспективі кардинально трансформувати його.

Закон кумулятивного зростання, по суті, ідентичний закону кумулятивної дохідності, котрий говорить, що річна норма дохідності на рівні кількох відсотків, додана протягом кількох десятиліть, автоматично дає результат у вигляді дуже значного збільшення початкового капіталу за умови, що цей дохід постійно реінвестується або споживається власником на мінімальному рівні, який становить лише його частку, незначну порівняно з темпами зростання цього суспільства.

Ключова теза цієї книги полягає саме в тому, що вочевидь незначний розрив між дохідністю капіталу та темпами зростання може в довготривалій перспективі дестабілізувати структуру й динаміку соціальної нерівності. Певною мірою все походить із законів кумулятивного зростання та кумулятивної дохідності, й саме тому читачеві буде корисно на цьому етапі ознайомитися з цими поняттями.

Етапи демографічного зростання

Зараз я повертаюся до розгляду зростання населення світу.

Якби темпи демографічного зростання, що спостерігалися в період 1700–2012 років (у середньому 0,8 % на рік) почалися від далекого минулого та тривали до сьогодні, населення світу від нульового до 1700 року примножилося б приблизно у 100000 разів. Враховуючи, що 1700 року населення світу, за оцінками, становило приблизно 600 млн, ми мали би припустити надзвичайно малу його кількість у часи народження Христа (менш ніж 10 тисяч людей). Навіть темпи зростання населення в 0,2 %, поширені на 1700 років, означали б, що на нульовий рік у світі жили всього 20 млн людей, а тим часом найкраща доступна інформація припускає, що ця цифра насправді перевищувала 200 млн, і в самій лишень Римській імперії було 50 млн осіб. Попри будь-які недоліки, що можуть виявлятися в історичних джерелах та оцінках населення світу на ці дві дати, немає жодних сумнівів, що середні темпи демографічного зростання у 0–1700 роки були нижчими за 0,2 % та майже точно нижчими за 0,1 %.

Усупереч поширеному переконанню, цей мальтузіанський режим дуже низького зростання не був зразком цілковитої демографічної стагнації. Слід визнати такі темпи досить низькими, тим паче, що на кумулятивному зростанні кількох поколінь часто позначалися роки епідемій чи голоду2. Попри це, видається, що в період 0–1000 років населення світу зросло на чверть, у 1000–1500 роках – на половину, а в період 1500–1700 років – ще раз на половину, й протягом цього часу темпи демографічного зростання становили приблизно 0,2 %. Прискорення було, найімовірніше, дуже поступовим процесом, тісно взаємопов’язаним із розширенням медичних знань і поліпшенням санітарії, іншими словами, вкрай повільним.

Після 1700 року демографічне зростання значно прискорилося: у ХVІІІ столітті його середні темпи становили близько 0,4 % на рік, а в ХІХ-му – 0,6 %. У 1700–1913 роках Європа (з її американським відгалуженням включно) переживала своє найшвидше демографічне зростання, щоб зіштовхнутися зі зворотним процесом у ХХ столітті: темпи зростання населення Європи у 1913–2012 роках впали наполовину, до 0,4 % порівняно з 0,8 % у 1820–1913 роках. Тут ми бачимо явище, відоме як демографічний перехід: постійного зростання очікуваної тривалості життя більше недостатньо, щоби компенсувати падіння рівня народжуваності, й темпи зростання населення повільно повертаються до нижчої позначки.

Однак в Азії та Африці рівень народжуваності залишався високим значно довше, ніж у Європі, тож їхнє демографічне зростання у ХХ столітті сягнуло карколомних висот: 1,5–2 % на рік, що є п’ятикратним або й більшим протягом століття. На початку ХХ століття у Єгипті жили трохи більше 10 млн осіб, а нині там налічується понад 80 млн. Населення Нігерії та Пакистану ледь перевищувало 20 млн у кожній країні, а зараз кожна з них має понад 160 млн.

Цікаво зазначити, що темпи зростання 1,5–2 % на рік, яких досягли Азія та Африка у ХХ столітті, приблизно такі самі, як і в ХІХ – ХХ століттях в Америці (див. таблицю 2.3). Завдяки цьому США перейшли від населення менш ніж 3 млн на 1780 рік до 100 млн у 1910 році та понад 300 млн у 2010 році, тобто, як згадувалося вище, продемонстрували більш ніж стократне зростання протягом лише двох століть. Вочевидь, ключова відмінність полягає в тому, що демографічне зростання Нового Світу переважно відбувалося завдяки імміграції з інших континентів, особливо з Європи, тоді як 1,5–2 % зростання в Азії та Африці зумовлені лише природним чинником (перевищенням народжуваності над смертністю).

Внаслідок цього демографічного прискорення темпи зростання населення світу в ХХ столітті досягли рекорду: 1,4 %, порівняно з 0,4–0,6 % у ХVІІІ – ХІХ століттях (див. таблицю 2.3).

Важливо розуміти, що ми лише виходимо з цього періоду нескінченного демографічного прискорення. У 1970–1990 роках населення світу, як і раніше, зростало на 1,8 % на рік, це майже настільки ж високий показник, як абсолютний історичний рекорд 1,9 %, зафіксований у 1950–1970 роках. У 1990–2012 роки середні темпи зростання досі становлять 1,3 %, що є вкрай високим показником3.

Згідно з офіційними прогнозами, рух у напрямку демографічного переходу на світовому рівні зараз має прискоритися й врешті призвести до стабілізації населення планети. Згідно з прогнозом ООН, на 2030-ті роки темпи демографічного зростання мають упасти до 0,4 %, а в 2070-х – встановитися на рівні близько 0,1 %. Якщо цей прогноз правильний, світ повернеться до режиму дуже повільного зростання, як це було до 1700 року. Тоді темпи демографічного зростання в світі у 1700–2100 роках нагадували б гігантську куполоподібну криву3 із різким піком на позначці близько 2 % у 1950–1990 роки (див. рисунок 2.2).

Більше того, зверніть увагу, що демографічне зростання, яке очікується в другій половині ХХІ століття (0,2 % у 2050–2100 роках) повністю забезпечується за рахунок африканського континенту (з річним зростанням у 1 %). На трьох інших континентах населення, швидше за все, або не змінюватиметься (0,0 % в Америці), або зменшуватиметься (– 0,1 % у Європі та – 0,2 % в Азії). Такий тривалий період від’ємного демографічного зростання в мирний час був би безпрецедентним (див. таблицю 2.3).

Від’ємне демографічне зростання?

Згадані вище прогнози, вочевидь, доволі неточні. Вони залежать, по-перше, від зміни очікуваної тривалості життя (і, таким чином, почасти від розвитку медицини), по-друге, від рішень щодо народжування дітей, котрі ухвалюватимуть майбутні покоління.

Якщо прийняти очікувану тривалість життя за норму, темпи демографічного зростання визначаються коефіцієнтом достатку.

Слід мати на увазі важливий момент: невеликі зміни в кількості дітей, яку вирішують мати подружжя, загалом здатні суттєво позначитися на суспільстві4.

Демографічна історія навчає, що рішення стосовно народження дітей у більшості випадків неможливо передбачити. На них впливають культурні, економічні, психологічні та особисті чинники, пов’язані з життєвою метою, яку ставить перед собою кожна окрема особа. Ці рішення можуть також залежати від матеріальних умов, які різні країни вирішують створювати (чи не створювати) з метою поєднання спільного подружнього життя з професійним: шкіл, дитячих садків, гендерної рівності тощо. Ці питання, поза сумнівом, відіграватимуть дедалі важливішу роль у політичних дискусіях та в державній політиці ХХІ століття. Якщо вийдемо за межі щойно викладеної загальної схеми, то побачимо численні регіональні відмінності й приголомшливі зміни в демографічних моделях, багато з яких пов’язані зі специфічною історією кожної країни5.

Поза сумнівом, найбільше вражає кардинальна зміна, яка охоплює Європу та Америку. У 1780 році, коли населення Західної Європи становило вже понад 100 млн, а Північної Америки – ледь сягало 3-х, ніхто не міг передбачити масштабів змін, які мали статися. На 2010 рік населення Західної Європи становило трохи більш ніж 410 млн, тоді як населення Північної Америки зросло до 350-ти.

Згідно з прогнозами ООН, процес надолужування має завершитися до 2050 року: до того часу населення Західної Європи зросте до близько 430 млн порівняно з 450 млн у Північній Америці.

Чим пояснюється настільки кардинальна зміна? Не лише потоком іммігрантів до Нового Світу, а також і помітно вищим коефіцієнтом достатку порівняно зі старою Європою. Такий розрив зберігається до сьогодні, навіть серед груп, які походять із Європи, і причини цього загалом залишаються загадкою для демографів.

Не викликає сумнівів одне: вищий коефіцієнт достатку в Північній Америці не пов’язаний із кращою сімейною політикою, оскільки така політика тут майже відсутня.

Чи варто тлумачити цю відмінність як відображення більшої віри північноамериканців у майбутнє, оптимізму Нового Світу й схильності до роздумів про майбутнє своїх дітей в умовах постійного зростання економіки? Коли йдеться про комплексні рішення щодо народжуваності, не виключені жодні психологічні чи культурні пояснення та допускається будь-яка можливість. Насправді, демографічне зростання у США постійно знижується, і поточні тенденції можуть змінитися на протилежні, якщо й надалі триватиме масова імміграція до Європейського Союзу, зросте народжуваність чи збільшиться розрив між очікуваною тривалістю життя в Європі й США. Прогнози ООН не є беззаперечними.

Також ми бачимо різкі демографічні стрибки й падіння в межах кожного континенту. У ХVІІІ столітті Франція була найнаселенішою країною Європи (як зазначалося вище, і Юнґ, і Мальтус вбачали в цьому причину зубожіння французьких селян і навіть передумову Французької революції). Однак демографічний перехід стався у Франції незвично рано: падіння рівня народжуваності призвело до фактичної стагнації населення ще в ХІХ столітті. Загалом це пояснюють дехристиянізацією, яка також відбулася доволі рано. Однак так само незвичайний стрибок у рівнях народжуваності стався у ХХ столітті – його часто співвідносять із політикою заохочення народжуваності, впровадженою після двох світових війн, та негативними наслідками поразки 1940 року. Темпи зростання населення Франції цілком можуть виправдати себе, позаяк прогнози ООН передбачають, що населення Франції до 2050 року чи десь у цей період перевищить населення Німеччини. Однак складно розпізнати різні причини зміни цієї тенденції на протилежну: тут відіграють свою роль економічні, політичні, культурні та психологічні чинники6.

У ширшому розумінні, кожен знає наслідки китайської політики, що дозволяє мати в родині лише одну дитину (це рішення було ухвалене у 1970-х роках, коли Китай побоювався залишитися слаборозвиненою країною, і зараз триває процес послаблення обмежень). Населення Китаю на час упровадження цієї радикальної політики приблизно на 50 % перевищувало населення Індії, а нині ця сусідня країна вже ледь не випереджає його. За даними ООН, на 2020 рік Індія стане найнаселенішою країною світу. Однак і тут також ніщо не є незрушним: історія населення постійно поєднує індивідуальний вибір, стратегії розвитку та національну психологію – приватні мотиви й мотиви владні.

Нині ніхто не може з цілковитою впевненістю стверджувати, що знає, які демографічні зміни можуть статися в ХХІ столітті.

Тож було би зарозумілістю розглядати офіційні прогнози ООН як щось більше за «основний сценарій». У будь-якому разі, ООН також опублікувала два інші види прогнозів, і розриви між цими різними сценаріями до 2100 року досить значні, що цілком природно7.

Попри це, основний сценарій найімовірніший із-поміж тих, які маємо, якщо врахувати поточний стан наших знань. У 1990–2012 роках населення Європи фактично завмерло на певній стадії зростання, а населення кількох країн насправді навіть зменшилося. У 2000-х роках рівень народжуваності в Німеччині, Італії, Іспанії та Польщі упав нижче 1,5 дитини на жінку. Лише підвищення очікуваної тривалості життя разом із високим рівнем імміграції запобігли швидкому зменшенню населення. З огляду на ці факти, прогнози ООН щодо нульового демографічного зростання в Європі до 2030 року та рівня зростання з невеликим від’ємним значенням після 2030 року можна вважати найобґрунтованішими. Це стосується також прогнозів ООН щодо Азії та інших регіонів: покоління, що зараз народжуються в Японії та Китаї, приблизно на третину менші, ніж покоління, народжені в 1990-х роках. Демографічний перехід переважно завершений. Зміни в особистих рішеннях та урядовій політиці можуть незначною мірою змінити ці тенденції: наприклад, мінімально від’ємні темпи (як ті, що ми бачимо в Японії та Німеччині) можуть змінитися на мінімально позитивні (як у Франції та Скандинавії). Це було би значною зміною, однак навряд ми побачимо щось більше, принаймні протягом найближчих кількох десятиліть.

Звісно, прогнози на дуже тривалу перспективу ще менш точні. Однак зазначимо, що якби темпи зростання населення, котрі спостерігалися в 1700–2012 роках (0,8 % на рік), збереглися протягом наступних трьох століть, населення світу на 2300 рік становило би приблизно 70 млрд. Безперечно, цього не можна виключати. Поведінка щодо народження дітей може змінитися, або технологічний прогрес уможливить зростання економіки зі значно меншим забрудненням навколишнього середовища, з виробництвом нових, повністю екологічно чистих товарів і послуг за допомогою відновлюваних джерел енергії, що дають незначні викиди вуглецю. Однак наразі навряд буде перебільшенням сказати, що 70 млрд населення світу не видається ні особливо ймовірним, ані особливо бажаним. Найвірогідніша гіпотеза полягає в тому, що темп зростання населення світу протягом наступних кількох століть буде значно нижчим за 0,8 %. Офіційний прогноз щодо 0,1–0,2 % на рік у дуже довготривалій перспективі вселяє довіру.

Зростання як рушійна сила порівняння

Метою цієї книги є зовсім не формулювання демографічних прогнозів, а визнання різноманітних існуючих можливостей, а також аналіз їхніх наслідків для еволюції розподілу багатства. Демографічне зростання не лише впливає на розвиток націй і посилює їхню відносну потужність, але й здатне змінювати структуру нерівності.

За інших рівних умов потужне демографічне зростання має тенденцію до вирівнювання, оскільки знижує значення успадкованого багатства: кожне покоління в певному сенсі мусить будувати щось своє.

Візьмемо такий приклад: у країні, де кожне подружжя має десятеро дітей, як правило, краще не надто розраховувати на успадковане багатство, оскільки родинні статки з кожним новим поколінням ділитимуться на десять. У такому суспільстві загальний вплив успадкованого багатства виявиться надто заниженим, а більшість людей більше покладатимуться на власні працю і заощадження.

Те саме справедливо й для суспільства, де населення постійно поповнюється імміграцією з інших країн, як це було в Америці. За умови, що більшість іммігрантів приїздять без великих статків, багатство, що передається у спадок від попередніх поколінь, по суті, досить обмежене порівняно з новим, накопиченим за допомогою заощаджень. Однак демографічне зростання за рахунок імміграції має інші наслідки, й особливо це стосується нерівності між іммігрантами та місцевими жителями, а також усередині кожної з груп. Таким чином, подібне суспільство загалом не можна порівняти з таким, де першочерговим джерелом зростання населення є природний приріст (тобто за рахунок нових народжень).

Я покажу, що інтуїтивні знання про наслідки значного демографічного зростання певною мірою можуть бути поширені на суспільства з дуже швидким економічним (а не лише демографічним) зростанням. Наприклад, у суспільстві, де випуск продукції на душу населення зростає з кожним поколінням удесятеро, краще розраховувати на заробітки й заощадження за рахунок власної праці. Дохід від попередніх поколінь настільки незначний порівняно з поточним, що багатство, накопичене чиїмись батьками та дідами, складає незначну суму.

І навпаки, стагнація чи, ще гірше, зменшення населення підвищує влив капіталу, накопиченого попередніми поколіннями. Те саме справедливо й для стагнації економіки. Більше того, за умови низького зростання цілком імовірно, що дохідність капіталу буде значно вищою за темпи зростання. Така ситуація, як я зазначав у вступі, є головним чинником, який у довготривалій перспективі призводить до дуже істотної нерівності в розподілі багатства. Суспільства минулого з домінуванням капіталу та ієрархією, значною мірою обумовленою успадкованим багатством (ця категорія включає і традиційні аграрні суспільства, і країни Європи ХІХ століття), можуть постати й існувати лише в режимі низького зростання. Я розгляну, наскільки можливе повернення до суспільства низького зростання. Якщо воно станеться, ми маємо знати, як це вплине на динаміку накопичення капіталу й структуру нерівності. Зокрема, має відбутися повернення успадкованого багатства – довготривале явище, вплив якого вже відчутний у Європі; воно може поширитися також на інші частини світу. Ось чому в цьому випадку важливо ознайомитися з історією демографічного та економічного зростання.

Є й інший механізм, завдяки якому зростання може посприяти зменшенню нерівності чи принаймні швидшому обміну елітних прошарків суспільства, що також треба обговорити. Цей механізм, хоча й менш важливий і неоднозначніший, доповнює перший. Коли зростання нульове або дуже низьке, різноманітні економічні та соціальні функції, а також види професійної діяльності від покоління до покоління відтворюються фактично без змін. І навпаки, за постійного зростання, навіть якщо воно становить лише 0,5 %, 1 % чи 1,5 % на рік, у кожному поколінні постійно створюються нові функції та виникає потреба в нових кваліфікаціях. Оскільки смаки та здібності лише частково передаються від покоління до покоління (або передаються не настільки автоматично й механічно, як успадкований капітал у вигляді землі, нерухомості чи фінансових активів), то, таким чином, зростання може підвищити соціальну мобільність осіб, чиї батьки не належали до еліти попереднього покоління. Це збільшення соціальної мобільності не обов’язково передбачає зменшення нерівності доходів, однак теоретично воно таки обмежує відтворення та розширення нерівності багатства. Внаслідок цього в довготривалій перспективі може до певної міри збільшитися й нерівність у доходах.

Однак слід бути обережним із загальноприйнятим судженням, що сучасне економічне зростання – чудовий інструмент для розкриття індивідуальних талантів і здібностей. Певною мірою цей погляд справедливий, однак від початку ХІХ століття він занадто часто використовується для виправдання нерівності всіх типів, без огляду на її розмір та реальні причини. Водночас переможці в новій індустріальній економіці винагороджуються усім, що лишень можна уявити. Наприклад, ліберальний економіст Шарль Дюнуайе, який під час Липневої монархії обіймав посаду префекта, сказав про це 1845 року в своїй книзі «Свобода праці», в якій, звісно, висловився проти всіх без винятку форм трудового права чи соціального законодавства: «Одним із наслідків індустріальної епохи є руйнування штучної нерівності, однак це лише дедалі виразніше виводить на перший план природну нерівність». Для Дюнуайе природна нерівність, яку він бачив скрізь, включала відмінності у фізичних, інтелектуальних і моральних здібностях, критично важливі для нової економіки зростання й інновацій. Для нього це було приводом відкинути будь-яке втручання держави: «Кращі здібності… є джерелом усього видатного та корисного… Зведіть усе до рівності – й ви все паралізуєте»8. Сьогодні часом теж доводиться чути подібні висловлювання в межах ідеї, що нова інформаційна економіка дасть змогу найталановитішим особистостям значно підвищити свою продуктивність. Справа в тому, що цей аргумент часто використовується для виправдання надмірної нерівності та захисту привілеїв переможців без особливого урахування інтересів тих, хто програв, – не кажучи вже про факти, – і без жодних реальних спроб перевірити, чи справді цей дуже зручний принцип може пояснити зміни, які ми спостерігаємо. Я повернуся до цього питання.

Етапи економічного зростання

Зараз я звернуся до зростання випуску продукції на душу населення. Як уже зазначалося, у 1700–2012 роках воно співвідносилося зі зростанням населення: в середньому 0,8 % на рік, що дорівнює збільшенню випуску продукції за трьохсотлітній проміжок часу приблизно вдесятеро. Середній світовий дохід на душу населення наразі становить близько 760 євро на місяць; у 1700 році він становив менш ніж 70 євро. Це приблизний дохід у найбідніших країнах Африки на південь від Сахари в 2012 році.9

Це порівняння змушує замислитися, однак його значення не варто перебільшувати. Порівнюючи дуже різні суспільства та періоди, ми маємо уникати спроб узагальнити все єдиним числом, наприклад «рівень життя у суспільстві А вдесятеро вищий, ніж у суспільстві Б». Коли зростання досягає зазначених вище рівнів, поняття випуску продукції на душу населення стає абстрактнішим за саме поняття населення, яке хоча б співвідноситься з матеріальними реаліями (значно легше порахувати людей, ніж товари та послуги).

Економічний розвиток починається із урізноманітнення способів життя та видів вироблених і спожитих товарів і послуг. Тож це багатовимірний процес, природа якого сама по собі унеможливлює адекватне узагальнення за допомогою єдиного монетарного індексу.

Візьмімо за приклад заможні країни. У Західній Європі, Північній Америці та Японії середній дохід на душу населення зріс від приблизно 100 євро на місяць у 1700 році до понад 2500 євро в 2012-му – більш ніж у двадцять разів10. Це збільшення продуктивності, або виробленої за відпрацьовану годину продукції, було навіть більшим, оскільки середня тривалість праці кожної людини різко зменшилася. Розвинуті країни багатіли та ухвалювали рішення працювати менше, щоб мати більше вільного часу (робочий день коротшав, а відпустки – довшали тощо)11.

Більша частина цього різкого зростання припадає на ХХ століття. У світових масштабах середнє зростання випуску продукції на душу населення на рівні 0,8 % за період 1700–2012 років розподіляється таким чином: зростання на рівні лише 0,1 % у ХVІІІ столітті, 0,9 % – у ХІХ-му та 1,6 % – у ХХ столітті (див. таблицю 2.1). У Західній Європі середнє зростання на рівні 1,0 % за такий самий період розпадається на 0,2 % у ХVІІІ столітті, 1,1 % у ХІХ-му та 1,9 % у ХХ-му12. Середня купівельна спроможність у Європі в 1700–1820 роках взагалі майже не змінилася, далі зросла більш ніж удвічі в період 1820–1913 років та більш ніж у шість разів у 1913–2012 роках. По суті, ХVІІІ століття потерпало від такої самої економічної стагнації, як і попередні. У ХІХ-му спостерігалося перше стале зростання випуску продукції на душу населення, хоча значна його частина майже не мала від цього вигоди, принаймні до останнього тридцятиріччя ХІХ століття. Лише в ХХ столітті економічне зростання стало для кожного відчутною, безсумнівною реальністю. Приблизно на початку ХХ століття середній дохід на душу населення в Європі перебував на рівні трохи менш ніж 400 євро на місяць порівняно з 2500 євро у 2010 році.

Однак що означає для купівельної спроможності збільшення в двадцять, десять чи навіть шість разів? Це зовсім не значить, що європейці в 2012 році виробляли та споживали вшестеро більше товарів та послуг, ніж у 1913-му. Наприклад, середнє споживання продовольчих продуктів також не зросло в шість разів. Якби воно збільшилося настільки, базові харчові потреби давно б уже були задоволені.

Не лише в Європі, але й скрізь покращення купівельної спроможності та рівня життя в довготривалій перспективі залежить передусім від зміни структури споживання: споживчий кошик, спочатку наповнений переважно харчовими продуктами, поступово поступився значно розмаїтішому кошику, багатому на промислові товари й послуги.

Більше того, навіть якби європейці в 2012 році забажали спожити вшестеро більше товарів і послуг, ніж планувалося на 1913-й, то не змогли б. Деякі ціни виросли швидше за «середню» ціну, тоді як інші зростали повільніше, тож купівельна спроможність збільшилася вшестеро не за всіма видами товарів і послуг. У короткотерміновій перспективі проблемою «відносних цін» можна знехтувати й справедливо допустити, що індекси «середніх» цін, які публікуються державними органами, дають нам змогу коректно оцінити зміни купівельної спроможності. Однак у довготривалій перспективі відносні ціни різко змінюються, як і склад типового споживчого кошика, переважно завдяки появі нових товарів і послуг. Тому індекси середніх цін не можуть скласти точної картини змін, які відбулися. І це не залежить від передових методик, якими користувалися статистики для обробки багатьох тисяч цін, які відстежували, та для коригувань із метою покращення якості товару.

Що означає десятикратне збільшення купівельної спроможності?

Фактично, єдиний спосіб точно оцінити приголомшливе зростання рівня життя після промислової революції – розглянути рівень доходів у сьогоднішній валюті та зіставити його з рівнем цін на різноманітні товари й послуги, доступні в різні періоди. На сьогодні я просто підсумую головні уроки, винесені з такої вправи13.

Як правило, розрізняють такі три види товарів і послуг. Вироби промисловості, для яких зростання продуктивності було швидшим, ніж для економіки в цілому, тож ціни в цьому секторі впали відносно середнього рівня усіх цін. Харчові продукти – це сектор, де продуктивність суттєво та постійно зростала протягом дуже тривалого періоду. Таким чином з’являлася можливість нагодувати значно збільшене населення, щодалі залучаючи менше людей, вивільняючи дедалі більшу частку робочої сили для інших завдань. І цьому не завадило навіть те, що зростання продуктивності в аграрному секторі було повільнішим, ніж у промисловому. Тож ціни на харчові продукти змінювалися приблизно в тому самому темпі, що й середній показник усіх цін. І, нарешті, послуги, для яких зростання продуктивності загалом було низьким (або в деяких випадках навіть нульовим). Це пояснює, чому сектор має тенденцію до постійного збільшення частки найманої робочої сили. Тож ціна послуг зростала швидше за середній показник усіх цін.

Ця загальна модель добре відома. Вона в основному правильна, однак потребує деталізації та уточнення. Фактично, для кожного з трьох названих секторів характерна неабияка різноманітність. Ціни на багато харчових продуктів насправді змінюються такими ж темпами, що й середній показник усіх цін. Наприклад, у Франції ціна кілограма моркви у 1900–2010 роках змінювалася в тому ж темпі, що й загальний індекс цін. Тому зміна купівельної спроможності, вираженої в моркві, аналогічна середній (яка зросла приблизно в шість разів). Середньостатистичний працівник на початку ХХ століття міг дозволити собі трохи менше, ніж 10 кг моркви на тиждень, тоді як на початку ХХІ-го цей показник становив близько 60 кг14. Однак для інших харчових продуктів, таких як молоко, масло, яйця та всі вироби молочної промисловості, значний технологічний прогрес в обробці, виробництві, консервації тощо призвів до зниження відносних цін і, таким чином, до зростання купівельної спроможності більш ніж у шість разів. Те саме справедливо й для продуктів, які виграли від значного скорочення транспортних витрат протягом ХХ століття. Наприклад, купівельна спроможність французів, виражена в апельсинах, зросла в десять разів, а в бананах – у двадцять. І навпаки, купівельна спроможність, вимірювана в кілограмах хліба чи м’яса, зросла менш ніж у чотири рази, хоча й відбулося різке підвищення якості та урізноманітнення асортименту.

Промислові товари демонструють ще неодноріднішу картину, передусім через вихід на ринок кардинально нових товарів зі значно поліпшеними характеристиками. Останніми роками часто наводять приклад електроніки та комп’ютерних технологій. Прогрес у виробництві комп’ютерів і мобільних телефонів у 1990-х роках та у виробництві планшетів і смартфонів – у 2000-х і далі призвів до десятикратного зростання купівельної спроможності за дуже незначний період: ціни впали наполовину, тоді як продуктивність виросла п’ятикратно.

Важливо зазначити, що в тривалій історії промислового розвитку можна знайти такі самі яскраві приклади. Візьмемо велосипед. У Франції 1880-х років найдешевша модель, наведена в каталогах і рекламних брошурах, коштувала на рівні шестимісячної зарплати середньостатистичного працівника. І це був звичайнісінький велосипед, «із колесами, вкритими лише смугою твердого каучуку, та з єдиним гальмом, яке натискалося безпосередньо біля ободу переднього колеса». Технологічний прогрес уможливив зниження ціни в 1910 році до однієї місячної зарплатні. Прогрес тривав, і на 1960-ті роки можна було купити якісний велосипед (зі «змінним колесом, двома гальмами, ланцюгом та крилами, велосипедними багажниками, ліхтарями й рефлектором») за менш ніж тижневу середню зарплату. Загалом, якщо залишити осторонь суттєве поліпшення якості та безпечності товару, купівельна спроможність, виражена у велосипедах, із 1890 до 1970 року зросла в сорок разів15.

Можна легко примножувати кількість прикладів, порівнюючи історію цін на електричні лампочки, побутову техніку, предмети сервірування столу, одяг та автомобілі з зарплатами, що превалюють у розвинутих країнах і країнах, що розвиваються.

Наведені приклади показують, наскільки марними й спрощеними є спроби узагальнити ці зміни єдиним індексом, таким як «рівень життя із дати А до дати Б зріс у десять разів».

Коли родинні бюджети та спосіб життя кардинально змінюються, а купівельна спроможність настільки сильно відрізняється за різними товарами, немає сенсу виводити середні значення, тому що результат суттєво залежить від обраних важелів та оцінок якості, й вони досить невизначені, особливо коли чиняться спроби порівнянь у діапазоні кількох століть.

Ніщо з викладеного вище жодним чином не піддає сумніву реальність зростання. Цілком навпаки: з часів промислової революції матеріальні умови життя, вочевидь, значно покращилися, що дало змогу людям у всьому світі краще харчуватися, краще одягатися, подорожувати, навчатися, отримувати медичну допомогу тощо. Як і раніше, цікаво вимірювати темпи зростання протягом менш тривалого часу, наприклад, таких, що охоплюють одне-два покоління. Для періоду 30 чи 60 років є суттєві відмінності між темпом зростання в 0,1 % на рік (3 % на покоління), в 1 % (35 % на покоління) чи в 3 % на рік (143 % на покоління). І лише коли статистику зростання зібрано за дуже тривалий період, що вимагає множення з величезними коефіцієнтами, ці цифри втрачають частину свого значення і стають доволі абстрактними та довільними величинами.

Зростання: урізноманітнення способу життя

Підбиваючи підсумки цієї дискусії, розглянемо приклад послуг, де різноманітність є, можливо, найвищою. Теоретично, справа цілком зрозуміла: зростання продуктивності в секторі послуг було не настільки швидким, тож купівельна спроможність, виражена в послугах, збільшувалася значно меншими темпами. Типовий приклад: за надавачів «чистої» послуги, що не отримала вигоди від жодних значних технологічних інновацій протягом століть, часто беруть перукарів. Стрижка сьогодні займає стільки ж часу, як і сто років тому, тож її ціна виросла з таким самим коефіцієнтом, що й оплата послуг перукаря, яка теж збільшилася з такими ж темпами, як середні зарплата й дохід (у першому наближенні). Іншими словами, за годину праці типового найманого працівника в ХХІ столітті можна продати стільки стрижок, як і за ту саму годину сто років тому, тож купівельна спроможність, виражена в цих послугах, не збільшилася (а фактично могла трохи зменшитися) 16.

Насправді різноманітність послуг настільки значна, що саме поняття сектору послуг майже не має сенсу. Ідея розподілу економіки на три сектори – первинний, вторинний і третього рівня – виникла в середині ХХ століття в суспільствах, де кожен сектор охоплював аналогічні або принаймні порівнювані частки економічної діяльності та робочої сили (див. таблицю 2.4). Але коли виявилося, що 70–80 % робочої сили в розвинутих країнах працюють у секторі послуг, ця категорія перестала бути тією самою за значенням: вона давала мало інформації щодо природи торгівлі та послуг, які виробляються в певному суспільстві.

Щоб не загубитися у величезному масиві видів діяльності, зростання яких стало причиною постійного поліпшення умов життя починаючи з ХІХ століття, корисно визначити кілька підсекторів. Спершу розглянемо послуги охорони здоров’я та освіти, на які припадає понад 20 % загальної зайнятості в найрозвинутіших країнах (або стільки ж, скільки об’єднують усі промислові сектори). Є всі підстави думати, що ця частка й далі зростатиме, враховуючи темпи прогресу в медицині та стабільний розвиток вищої освіти. Кількість робочих місць у роздрібній торгівлі, готелях, кав’ярнях і ресторанах, у секторі культурної діяльності й дозвілля, що також швидко зросла, зазвичай становить 20 % від загальної зайнятості. Послуги для підприємств (консалтинг, бухгалтерія, дизайн, обробка даних тощо) у поєднанні з нерухомістю й фінансовими послугами (агентства нерухомості, банки, страхування тощо) і транспортом додають ще 20 % від загальної кількості робочих місць. Якщо ще додати суспільні послуги та послуги безпеки (загальне управління, суди, поліцію, збройні сили тощо), на які в більшості країн припадає близько 10 % загальної зайнятості, отримаємо цифру 70–80 %, наведену в офіційній статистиці17.

Слід зазначити, що чимала частина цих послуг, особливо в охороні здоров’я та освіті, як правило, фінансується за рахунок податків і надається безкоштовно. Деталі фінансування відрізняються залежно від країни, як і конкретна частка закладів, які утримуються за рахунок податків. Наприклад, у Європі вона більша, ніж у США та Японії. Попри це, така частка досить висока в усіх розвинутих країнах: в загальних рисах, як мінімум половина сукупних витрат на послуги охорони здоров’я та освіти оплачується за рахунок податків, а в низці європейських країн цей показник сягає понад три чверті. Це провокує потенційні нові труднощі та невизначеність щодо вимірювання і порівняння підвищення рівня життя в різних країнах протягом тривалого періоду. І це не дрібниця: ці два сектори не лише відповідають за понад 20 % ВВП та зайнятості в найрозвинутіших країнах (і цей відсоток, поза сумнівом, у майбутньому зростатиме), але й саме з охороною здоров’я та освітою пов’язане нвйвідчутніше покращення рівня життя протягом останніх двох століть. Замість суспільства, де очікувана тривалість життя становила ледве сорок років і майже всі були неписьменними, зараз ми живемо в світі, де звична річ – дожити до 80-ти й кожен має хоча б мінімальний доступ до культури.

У національних рахунках вартість суспільних послуг, безкоштовних для громадян, завжди оцінюється на базі виробничих затрат, які лягають на уряд, тобто, в підсумку, на платників податків. Ці затрати включають зарплату, що виплачується медичним працівникам і вчителям, найнятим лікарнями, школами та державними університетами. Цей метод визначення вартості послуг має свої недоліки, однак він логічно несуперечливий і, вочевидь, задовільніший, ніж просте виключення безкоштовних суспільних послуг із обрахунків ВВП і зосередження лише на товарному виробництві.

Абсурдом з економічної точки зору здається спроба повністю відкинути державні послуги, оскільки такий підхід цілком штучно призвів би до недооцінювання ВВП і національного доходу країни, яка обрала державну, а не приватну систему охорони здоров’я та освіти, навіть якщо доступні послуги абсолютно ідентичні.

Перевага методу, який використовується для визначення національних рахунків полягає у тому, що він виправляє цю похибку. І все-таки він недосконалий. Зокрема, відсутні об’єктивні вимірники якості наданих послуг (хоча для цього й розглядаються різноманітні коригування). Наприклад, якщо приватна система страхування здоров’я коштує більше за державну, але не дає справді вищої якості (як передбачає порівняння США з Європою), тоді ВВП у країнах, які покладаються переважно на приватне страхування, буде штучно переоцінений. Також зазначимо, що в системі національного обліку зазвичай не враховується компенсація за державний капітал, такий як будівлі й обладнання лікарень або шкіл та університетів18. Унаслідок цього країна, яка приватизувала в себе послуги з охорони здоров’я та освіти, спостерігатиме штучне зростання свого ВВП, навіть якщо обсяг вироблених послуг і зарплати, що виплачуються найнятим працівникам, залишаться на тому самому рівні19. Імовірно, такий метод обліку за витратами недооцінює фундаментальну «вартість» освіти й охорони здоров’я через це зростання, досягнуте протягом періодів швидкого розширення послуг у названих галузях20.

Тож поза сумнівом, економічне зростання приводить до значного покращення рівня життя в довготривалій перспективі. Найкращі доступні оцінки передбачають, що світовий дохід на душу населення у 1700–2012 роки зріс більш ніж у 10 разів (із 70 євро на місяць до 760), а в найбагатших країнах – більш ніж у 20 разів (зі 100 до 2500 євро на місяць). Ураховуючи складнощі оцінювання таких кардинальних змін, особливо якщо ми спробуємо узагальнити їх за допомогою єдиного індексу, слід бути обережними, аби дані цифри не стали догмою, адже їх варто сприймати як показник порядку величин і ніщо більше.

Кінець зростання?

Тепер розглянемо майбутнє. Чи буде різке зростання випуску продукції на душу населення, яке я щойно описав, постійно сповільнюватися у ХХІ столітті? Ми підійшли до кінця зростання з технологічних чи з екологічних причин, або, можливо, водночас із тих, і з інших?

Перш ніж спробувати відповісти на це запитання, важливо пригадати, що минуле зростання з усією його силою майже завжди відбувалося у відносно повільному річному темпі, як правило не більш ніж у 1–1,5 % на рік. Єдиний історичний приклад помітно швидшого зростання – в 3–4 % чи більше – зафіксований у країнах, які прискорено наздоганяли інші. Цей процес за визначенням закінчується, коли мети досягнуто, й таким чином, він буває лише проміжним та обмеженим у часі. Більше того, очевидно, що надолужування не може відбуватися в усьому світі.

На світовому рівні середні темпи зростання випуску продукції на душу населення з 1700 до 2012 року становили 0,8 % на рік, або 0,1 % у 1700–1820 роки, 0,9 % – у 1820–1913 роках та 1,6 % – у 1913–2012 роках. Як показано в таблиці 2.1, ми побачимо такі самі середні темпи зростання, – 0,8 %, – якщо поглянемо на населення світу в 1700–2012 роках.

Таблиця 2.5 показує темпи економічного зростання окремо для кожної країни та кожного континенту. У Європі темпи зростання випуску продукції на душу населення становили 1,0 % у 1820–1913 роках та 1,9 % у 1913–2012 роках. В Америці воно сягало 1,5 % у 1820–1913 роках і так само 1,5 % у 1913–2012 роках.

Подробиці не важливі. Ключовий момент полягає в тому, що немає в історії прикладів країни на світовій технологічній вершині4 чиє зростання випуску продукції на душу населення перевищило б 1,5 % протягом тривалого періоду. Якщо ми поглянемо на останні кілька десятиліть, то побачимо навіть нижчі темпи зростання в найбагатших країнах: у 1990–2012 роках випуск продукції на душу населення зростав із темпами в 1,6 % у Західній Європі, 1,4 % – у Північній Америці та 0,7 % – у Японії21. У ході мого дослідження варто мати на увазі ці реалії, оскільки багато людей думають, що зростання має становити принаймні 3 або 4 відсотки на рік. Як зазначалося, і історія, і логіка свідчать, що це ілюзія.

Закінчуємо попереднє зауваження, й намагаємося з’ясувати: що тепер можемо сказати про майбутні темпи зростання? Деякі економісти, наприклад, Роберт Гордон, вважають, що темпи зростання випуску продукції на душу населення в передових країнах, починаючи із США, приречені на зниження й у 2050–2100 роках можуть упасти нижче від 0,5 % на рік.22 Аналіз Гордона базується на порівнянні різноманітних хвиль інновацій, які змінювали одна одну з часу винайдення парового двигуна та впровадження електрики, та на висновку, що останні хвилі (включаючи революцію в інформаційних технологіях) мають значно нижчий потенціал зростання, ніж колишні, оскільки вони менш рушійні в контексті способів виробництва та менше сприяють підвищенню продуктивності в усій економіці.

Так само, як раніше, я утримався від прогнозування демографічного зростання, зараз не намагатимуся прогнозувати економічне зростання у ХХІ столітті. Радше спробую окреслити наслідки різноманітних можливих сценаріїв динаміки розподілу багатства. На мою думку, прогнозувати темпи майбутніх інновацій так само складно, як і передбачити майбутню народжуваність. Із огляду на історію останніх двох століть, дуже мала ймовірність того, що темпи зростання випуску продукції на душу населення в передових країнах перевищуватимуть 1,5 % на рік. Однак я не в змозі спрогнозувати, становитимуть реальні темпи 0,5 %, 1 % чи 1,5 %. Сценарій, зведений до середнього, який я тут подам, базується на довготривалому темпі зростання випуску продукції на душу населення у багатих країнах на рівні 1,2 %. Це досить оптимістично у порівнянні з прогнозами Роберта Гордона (як на мене, вони, можливо, до певної міри песимістичні). Однак цього рівня зростання не буде досягнуто, поки не розробляться нові джерела енергії замість вуглеводнів, котрі швидко вичерпуються23. Це лише один із багатьох можливих сценаріїв.

Річне зростання в 1 % передбачає значні зміни в суспільстві

На мій погляд, найголовніший момент, – важливіший за точний прогноз темпів зростання (оскільки тут показано, що будь-яка спроба звести довготривале зростання до єдиної цифри значною мірою ілюзорна), – полягає в тому, що темпи зростання випуску продукції на душу населення на рівні 1 % насправді дуже високі й насправді значно вищі, ніж багато кому здається.

Правильно буде розглядати цю проблему, знову ж таки, в періодах поколінь. Протягом 30-річного періоду темпи зростання в 1 % на рік відповідають кумулятивному зростанню понад 35 %; темпи в 1,5 % – кумулятивному зростанню в понад 50 %. На практиці це передбачає значні зміни у способі життя та зайнятості. Якщо конкретніше, то зростання обсягів випуску продукції на душу населення у Європі, Північній Америці та Японії протягом останніх тридцяти років коливалося від 1 % до 1,5 %, і життя людей зазнало значних змін. У 1980 році не було інтернету чи мережі мобільних телефонів, більшість людей не подорожували літаками, багатьох передових медичних технологій, що нині є в загальному користуванні, не існувало, й лише меншість відвідувала вищі навчальні заклади. У галузях комунікацій, транспорту, охорони здоров’я та освіти відбулися докорінні зміни. Ці зміни також справили потужний вплив на структуру зайнятості:

Коли випуск продукції на душу населення за тридцять років зростає на 35–50 %, це означає, що дуже великої частки – від чверті до третини – всього виробленого сьогодні, а, отже, від чверті до третини професій і робочих місць тридцять років тому не існувало.

Це означає, що сьогоднішні суспільства дуже відрізняються від суспільств минулого, коли зростання було близьким до нуля чи ледь сягало 0,1 % на рік, як у ХVІІІ столітті. Суспільство, де зростання становить 0,1–0,2 % на рік, від покоління до покоління відтворює себе з мінімальними змінами або без змін: професійна структура залишається статичною, як і структура власності. Суспільство, що зростає з темпами в 1 % на рік, як це відбувалося в передових суспільствах від початку ХІХ століття, переживає глибокі та постійні зміни. Це має важливі наслідки для структури соціальної нерівності й динаміки розподілу багатства. Зростання може створити нові форми нерівності: наприклад, дуже швидко накопичаться статки в нових секторах економічної діяльності. Водночас зростання робить нерівність багатства, успадкованого з минулого, менш очевидною, тож воно стає не настільки вирішальним. Звісно, трансформації, які тягне за собою зростання на рівні 1 %, стрімкі не до такої міри, як ті, що їх вимагає зростання на рівні 3–4 %. Тому є значний ризик розчарування – зворотного боку надій, що покладалися на справедливіший суспільний лад, особливо після Просвітництва.

Економічне зростання не здатне задовольнити всі демократичні та меритократичні сподівання, носії яких мусять створювати спеціальні інституції, а не покладатися лише на ринкові сили чи технологічний прогрес.

Спадок повоєнного періоду: переплетіння доль по обидва боки Атлантики

Континентальна Європа, й особливо Франція, відчувають ностальгію за тим, що у Франції називають «Славним тридцятиріччям», тридцятьма роками від кінця 1940-х до кінця 1970-х років, протягом яких економічне зростання було незвично швидким. Люди досі не розуміють, який злий дух прирік їх на такі низькі темпи зростання починаючи з кінця 1970-х. Навіть сьогодні багато хто вірить, що останні тридцять (незабаром буде тридцять п’ять чи сорок) «нікчемних років» скоро завершаться, як недобрий сон, і все знову буде, як раніше.

Насправді ті тридцять повоєнних років, якщо розглянути їх в історичній перспективі, були винятковим періодом, просто через відсталість Європи, накопичену протягом 1914–1945 років. Європа дуже відставала від США, але швидко наздогнала їх протягом «Славного тридцятиріччя». Коли це надолужування завершилося, і Європа, і США опинилися на світовій технологічній вершині та почали рости з однаковими відносно низькими темпами, характерними для економік, що на ній опиняються.

Цей пункт стане зрозумілішим, коли подивитися на рисунок 2.3, де порівнюються зміни темпів зростання в Європі та Північній Америці. У Північній Америці немає ностальгії за повоєнним періодом, оскільки там ніколи не було «Славного тридцятиріччя»: протягом 1820–2012 років випуск продукції на душу населення зростав приблизно в однаковому темпі, на 1,5–2 % на рік. Звісно, в 1930–1950 роках зростання трохи сповільнилося – до ледь більшого за 1,5 %, а потім знову пришвидшилося до трохи більш ніж 2 % у 1950–1970 роках, далі знизилося до менш ніж 1,5 % у 1990–2012 роках. У Західній Європі, яка надто постраждала від двох світових війн, коливання були суттєвішими: у 1913–1950 роках випуск продукції на душу населення переживав стагнацію (темпи зростання становили трохи більш ніж 0,5 %), далі з 1950 до 1970 року цей показник стрибнув до понад 4 %, перш ніж різко впасти до позначки, ледь вищої за рівень США (трохи більш ніж 2 %) у 1970–1990 роках та лише до 1,5 % у 1990–2012 роках.

У 1950–1970 роках Західна Європа пережила «золоту добу» зростання, ніби лише для того, щоб протягом наступних десятиліть спостерігати, як темпи знижуються до половини чи навіть третини цих вершин. Зауважте: рисунок 2.3 переоцінює глибину падіння, оскільки я зарахував до Західної Європи Велику Британію (як це й має бути), навіть попри те, що зростання у Великій Британії в ХХ столітті дуже наближалося до північноамериканської моделі квазістабільності. Якби ми розглянули саму лишень континентальну Європу, то побачили б середні темпи зростання випуску продукції на душу населення в 1950–1970 роках на рівні 5 % – що значно виходить за межі досягнень інших передових країн за два минулі століття.

Цей дуже несхожий колективний досвід зростання в ХХ столітті загалом пояснює, чому в різних країнах громадська думка щодо торгівельної та фінансової глобалізації та, фактично, капіталізму в цілому настільки відрізняється. У континентальній Європі, а особливо у Франції, люди цілком природно й далі розглядають перші три повоєнні десятиліття – період потужного державного втручання в економіку – як найкращий час швидкого зростання. Багато хто з них вважає лібералізацію економіки, що почалася близько 1980 року, причиною зниження його темпів.

У Великій Британії та США повоєнну історію тлумачать зовсім інакше. У 1950–1980 роках розрив між англомовними країнами та країнами, що програли війну, швидко скорочувався. На кінець 1970-х років американські журнали часто віщували спад у США й успіх німецької та японської промисловості. У Великій Британії ВВП на душу населення впав нижче за рівень Німеччини, Франції, Японії та навіть Італії. Можливо, справа навіть у тому, що це відчуття суперництва (чи навіть того, що тебе випередили, як у випадку Великої Британії) відіграло важливу роль у «консервативній революції». Марґарет Тетчер у Великій Британії та Рональд Рейган у США пообіцяли «відмовитися від держави загального добробуту», яка, за припущеннями, підірвала ентузіазм англосаксонських підприємців, і, таким чином, повернутися до чистого капіталізму ХІХ століття, що дав би США та Великій Британії змогу відновити керівне становище. Навіть сьогодні багато хто в обох цих країнах переконаний, що консервативна революція була надзвичайно успішною, оскільки їхні темпи розвитку знову дорівнялися до відповідних показників континентальної Європи та Японії.

Насправді ані лібералізація економіки, що почалася близько 1980 року, ані політика державного втручання починаючи з 1945-го не заслуговують на певну похвалу чи осуд. Франція, Німеччина та Японія з великою ймовірністю після свого краху 1914–1945 років наздогнали б Велику Британію і США незалежно від політики, яку вели (кажу це лише з невеличким перебільшенням). Можна лише сказати, що державне втручання тут не зашкодило. Не варто дивуватися, що ці країни перестали зростати швидше за Велику Британію чи США, коли досягли світової технологічної вершини, або що зростання усіх цих заможних країн більш-менш зрівнялося, як показує рисунок 2.3 (я згодом повернуся до цього). Американська та британська політики лібералізації економіки, як виявилося, мали вплинули на цю просту реальність, оскільки не спричинили ані збільшення зростання, ані його зменшення.

Подвійна куполоподібна крива глобального зростання

Підсумую: світове зростання протягом останніх трьох сторіч може бути зображене як куполоподібна крива з дуже високим піком. Як у випадку зі зростанням населення, так і у випадку зі зростанням випуску продукції на душу населення їхні темпи поступово прискорювалися протягом ХVІІІ – ХІХ і особливо ХХ століття, а зараз, найімовірніше, повертаються до значно нижчих рівнів, що спостерігатимуться на початку ХХІ-го.

Існують, однак, цілком очевидні відмінності між цими двома куполоподібними кривими. Якщо ми поглянемо на криву росту кількості населення, то побачимо, що зростання, так само, як і зниження, почалося значно раніше, у ХVІІІ столітті. Тут ми бачимо наслідки демографічного переходу, який уже майже завершився. Темпи зростання світового населення досягли вершини в 1950–1970 роках, – приблизно 2 % на рік, – і відтоді постійно знижувалися. Хоча ніколи немає певності щодо будь-чого в цій площині, ймовірно, цей процес триватиме й темпи світового демографічного зростання в другій половині ХХІ століття знизяться майже до нуля. Форма куполоподібної кривої досить добре визначена (див. рисунок 2.2).

Коли йдеться про темпи зростання випуску продукції на душу населення, ситуація складніша. «Економічному» зростанню знадобилося більше часу для піднесення: воно залишалося близьким до нуля протягом ХVІІІ століття, почало підвищуватися лише у ХІХ-му й тільки в ХХ-му насправді стало очевидною реальністю. У 1950–1990 роках світове зростання випуску продукції на душу населення перевищило 2 % переважно завдяки процесам надолужування в країнах Європи, а в 1990–2012 роках це повторилося тому, що Азія, і особливо Китай, наздоганяли решту країн, і в той період зростання в Китаї, згідно з офіційною статистикою, перевищило 9 % на рік (такий рівень ніколи раніше не спостерігався)24.

Що станеться після 2012 року? На рисунку 2.4 я зазначив «зведений до середнього» прогноз зростання. Насправді він досить оптимістичний, оскільки я припустив, що найбагатші країни (Західна Європа, Північна Америка та Японія) з 2012 до 2100 року зростатимуть у темпі 1,2 % (значно вищому, ніж передбачають багато інших економістів), при тому, що незаможні країни й країни, які розвиваються, без затримки продовжать процес зближення, досягаючи зростання на рівні 5 % на рік у 2012–2030 роках та 4 % – у 2030–2050 роках.

Якби все відбулося, як передбачено, показники випуску продукції на душу населення в Китаї, Східній Європі, Південній Америці, Північній Африці та Близькому Сході на 2050 рік сягнули б показників найбагатших країн25.

Після цього розподіл випуску продукції у світі, описаний у розділі 1, наблизиться до розподілу населення26.

У цьому оптимістичному, зведеному до середнього сценарії зростання випуску продукції на душу населення в світі трохи перевищуватиме 2,5 % у 2012–2030 роках та ще раз – у 2030–2050 роках, далі спершу впаде нижче 1,5 % й знизиться до близько 1,2 % в останній третині ХХІ століття. Порівняно з куполоподібною кривою, за якою відбувається зміна темпів демографічного зростання (див. рисунок 2.2), ця друга крива має дві специфічні риси. По-перше, вона досягає піку значно пізніше за першу (майже на століття пізніше, в середині ХХІ, а не ХХ століття), а по-друге, вона знижується не до нульового чи приблизно нульового рівня, а до рівня трохи вищого за 1 % на рік, що значно перевищує темпи зростання в традиційних суспільствах (див. рисунок 2.4).

Додамо ці дві криві й зможемо отримати третю, що показує темпи зростання сукупного випуску продукції в світі (див. рисунок 2.5). До 1950 року цей показник завжди був меншим за 2 % на рік, перш ніж у 1950–1990 роках стрибнув до 4 %, винятково високого рівня, що відображав найвищі в історії темпи як демографічного зростання, так і зростання випуску продукції на душу населення. Далі останні почали знижуватися, поки не впали нижче 3,5 % у 1990–2012 роках, попри надзвичайно високі темпи зростання у країнах, що розвиваються, передусім у Китаї. Згідно з моїм зведеним до середнього сценарієм, ці темпи збережуться до 2030 року, перш ніж упасти до 3 % у 2030–2050 роках, а потім приблизно до 1,5 % протягом другої половини ХХІ століття.

Я вже визнав, що такі «усереднені» прогнози значною мірою гіпотетичні. Ключовий момент полягає в тому, що, незалежно від точних дат і темпів зростання (вочевидь важливих деталей), ці дві куполоподібні криві глобального зростання значною мірою вже встановлені. Зведені до середнього прогнози, показані на рисунках 2.2–2.5, оптимістичні в двох аспектах. По-перше, вони припускають, що зростання продуктивності в заможних країнах триватиме з темпами понад 1 % на рік (що передбачає значний технологічний прогрес, особливо у галузі чистої енергії). По-друге, що, можливо, важливіше, країни, які розвиваються, й надалі зближуватимуться з багатими державами без значних політичних чи військових конфліктів, поки цей процес не завершиться до 2050 року, тобто вже доволі скоро. Легко уявити менш оптимістичні сценарії, у випадку яких куполоподібна крива глобального зростання може швидше впасти до рівнів, нижчих, ніж зазначені на цих графіках.

Питання інфляції

Викладений вище огляд зростання від часів промислової революції був би дуже неповним, якби я не обговорив питання інфляції. Дехто скаже, що інфляція – це лише монетарний феномен, який не має нас цікавити. Насправді всі темпи зростання, які ми обговорювали досі, є так званими темпами реального зростання, а вони отримуються за допомогою віднімання рівня інфляції (добутого з індексу споживчих цін) від так званих темпів номінального зростання (вимірюваних у періодах споживчих цін).

По суті, інфляція відіграє ключову роль у цьому дослідженні. Як зазначалося, використання цінового індексу, що базується на середніх показниках, створює проблему, позаяк зростання завжди породжує нові товари й послуги і призводить до величезних змін відносних цін, які складно узагальнити єдиним індексом. Внаслідок цього поняття інфляції та зростання не завжди дуже чітко визначені. Розподіл номінального зростання (єдиного виду, який можна розглядати неозброєним оком) на реальну та інфляційну складові частково довільний і з нього випливають численні суперечності.

Наприклад, якщо темпи номінального зростання становлять 3 % на рік, а ціни ростуть на 2 %, то ми кажемо, що темпи реального зростання – 1 %. Однак якщо переглянемо оцінку інфляції у бік зниження, бо, наприклад, переконані, що реальна ціна смартфонів і планшетів знизилася значно більше, ніж ми думали раніше (враховуючи значне підвищення їхньої якості та технічних характеристик, яке статистики намагаються вимірювати обережно, хоч це й дуже складно). Тож тепер вважаємо, що ціни зросли всього на 1,5 %, і доходимо висновку, що темпи реального зростання становлять 1,5 %. Насправді, коли відмінності такі незначні, складно точно визначити правильну цифру, й кожна оцінка фіксує частину правди: поза сумнівом, зростання було ближчим до 1,5 % для прихильників смартфонів та планшетів і ближчим до 1 % для всіх інших.

Зміна відносних цін може відігравати навіть вирішальнішу роль у теорії Рікардо, базованій на принципі рідкісності: якщо певні ціни, наприклад, на землю, будівлі чи бензин, ростуть до дуже високих рівнів протягом тривалого періоду часу, це може постійно змінювати розподіл багатства на користь тих, хто виявився початковим власником цих рідкісних ресурсів.

Крім питання відносних цін, я покажу, що інфляція сама по собі – тобто узагальнене зростання всіх цін – також може відігравати фундаментальну роль у динаміці розподілу багатства. Насправді, саме інфляція дала змогу багатим країнам позбутися державного боргу, який вони мали наприкінці Другої світової війни. Інфляція також спричинила різноманітні перерозподіли серед соціальних груп протягом ХХ століття, часто хаотичні й неконтрольовані. І навпаки, суспільства, в основі яких лежало багатство і які процвітали у ХVІІІ та ХІХ століттях, були тісно прив’язані до дуже стабільних монетарних умов, що зберігалися протягом цього тривалого періоду.

Висока монетарна стабільність XVIII та XIX століть

Трохи повернімося назад. Перший важливий факт, який слід мати на увазі, полягає у тому, що інфляція – феномен переважно ХХ століття. Раніше, аж до Першої світової війни, інфляція була нульовою або наближалася до нуля. Іноді ціни різко зростали чи падали протягом кількох років або навіть десятиліть, але ці зміни цін зрештою взаємно нейтралізувалися. Так складалася ситуація в усіх країнах, щодо яких маємо статистику цін за тривалий період.

Так, якщо ми поглянемо на зростання середніх цін за 1700–1820 роки та 1820–1913 роки, то побачимо, що у Франції, Великій Британії, США й Німеччині інфляція була незначною: максимум 0,2–0,3 % на рік. Ми навіть знайдемо періоди, коли зміна цін мала некритично від’ємне значення: наприклад, у Великій Британії та США в ХІХ столітті (– 0,2 % на рік, якщо виводити середнє значення для двох випадків між 1820 та 1913 роками).

Звісно, було кілька винятків із цього загального правила монетарної стабільності, однак кожен чинник діяв нетривалий час і швидко відбувалося неминуче повернення до норми. Особливо символічним прикладом стала Французька революція. Наприкінці 1789 року революційний уряд випустив свої відомі асигнати5, які на 1790 чи 1791 рік стали реальною обіговою валютою і засобом розрахунків. Це був один із перших в історії зразків паперових грошей. У зв’язку з цим виникла висока інфляція (вимірювана в асигнатах) до 1794 чи 1795 року. Однак важливо те, що повернення до системи металевих грошей після створення «франка жерміналь» відбулося з таким самим паритетом, який мала валюта часів Старого режиму. Закон від 18 жерміналя третього року (7 квітня 1795 року) поклав край старому турському ліврові (який надто нагадував людям про монархію) і замінив його франком, який став новою офіційною грошовою одиницею країни. Він мав такий самий вміст металу, як і його попередник. Монета в 1 франк мала містити рівно 4,5 грама чистого срібла (як і турський лівр починаючи з 1726 року). Це було підтверджено законом від 1796 року і ще раз – законом 1803 року, який запровадив у Франції біметалізм (на основі золота й срібла)27.

Зрештою, ціни, визначені у франках протягом 1800–1810 років, були приблизно такими ж, як ціни, виражені в турських ліврах 1770–1780 років, тож зміна грошової одиниці протягом Революції анітрохи не змінила купівельну спроможність. Романісти початку ХІХ століття, починаючи від Бальзака, постійно переходили від однієї грошової одиниці до іншої, характеризуючи дохід і багатство: для тогочасних читачів франк жерміналь (чи «золотий франк» – «franc-or») і турський лівр були одним і тим самим. Для батька Горіо «тисяча двісті ліврів» ренти – абсолютний еквівалент «дванадцяти сотень франків», і це не потребує жодної подальшої деталізації.

Вартість франка в перерахунку на золото, встановлена 1803 року, офіційно не змінювалася до 25 червня 1928 року, коли було ухвалено нове грошове законодавство. По суті, з серпня 1914 року Банк Франції був звільнений від обов’язку обмінювати свої банкноти на золото чи срібло, тож «золотий франк» уже став «паперовим» і залишався таким до монетарної стабілізації 1926–1928 років. Попри це, один і той самий паритет із металом зберігався протягом значного періоду часу – від 1726 до 1914 року.

Такий самий ступінь монетарної стабільності ми спостерігаємо щодо британського фунта стерлінгів. Попри незначні коригування, конверсійний курс між французькою і британською валютами залишався доволі стабільним протягом двох століть: із ХVІІІ століття до 1914 року фунт стерлінгів стабільно коштував 20–25 турських ліврів чи франків жерміналь28. Для британських романістів того часу фунт стерлінгів і його дивні відгалуження, такі як шилінги та гінеї, здавалися міцними, як мармур, так само як турські ліври чи золоті франки для романістів французьких29. Здавалося, кожна з цих грошових одиниць була вимірником величин, що не змінювалися з плином часу, й таким чином встановлювалися показники, що створювали ауру вічності навколо грошових одиниць і своєрідну сталість соціальних відмінностей.

Те саме справедливо й для інших країн: єдині значні зміни пов’язані з визначенням нових грошових одиниць або створенням нових валют, таких як долар США (1775) та золота марка (1873). Однак після встановлення паритету з металом нічого не змінювалося: у ХІХ та на початку ХХ століття всі знали, що фунт стерлінгів коштує близько 5 доларів, 20 марок та 25 франків. Вартість грошей не нижчала протягом десятиліть, і ніхто не бачив жодних підстав для побоювань, що ця ситуація у майбутньому зміниться.

Значення грошей у класичній літературі

У романах ХVІІІ та ХІХ століть гроші були скрізь не лише абстрактною силою, але й, передусім, відчутною, конкретною величиною. Письменники часто описували дохід і статки своїх героїв у франках або фунтах не для того, щоб уразити нас цифрами, а тому, що ці величини формували соціальний статус героя в уяві читача. Усі знали, який рівень життя репрезентують названі цифри.

Більше того, ці монетарні показники були стабільними, оскільки зростання тривало досить повільно, тож згадані величини змінювалися тільки дуже поступово, протягом багатьох десятиліть. У ХVІІІ столітті дохід на душу населення зростав дуже незначними темпами. У Великій Британії на початку 1800-х років, коли Джейн Остін писала свої романи, середній дохід становив близько 30 фунтів на рік30. Аналогічну ситуацію можна було спостерігати в 1720 чи 1770 році. Тож існували дуже стабільні орієнтири, на яких зростала Остін. Вона знала, що для комфортного та вишуканого життя, забезпечення належного транспорту й одягу, гарного харчування, розваг і необхідного мінімуму домашнього обслуговування потрібно – за її даними – щонайменше в двадцять чи тридцять разів більше. Герої романів цієї письменниці вважали своє життя забезпеченим, лише якщо володіли доходами на рівні 500–1000 фунтів на рік.

Я матиму нагоду сказати значно більше про структуру нерівності та рівні життя, які лежать в основі цих реалій та уявлень, а особливо про розподіл багатства й доходу, що з них випливають. На цьому етапі важливо те, що за відсутності інфляції та з урахуванням дуже низького зростання ці суми відображали цілком конкретні й сталі реалії. Справді, півстоліття потому, у 1850-х роках, середній дохід ледве сягав 40–50 фунтів на рік. Можливо, читачі вважали суми, згадані Джейн Остін, замалими для комфортного життя, однак загалом ці цифри їх не бентежили. На початку ХХ століття середній дохід у Великій Британії зріс до 80–90 фунтів на рік. Це було значне підвищення, однак річні доходи на рівні 1000 фунтів чи більше, – про які говорила Остін, – як і раніше, свідчили про значні відмінності.

Таку саму сталість грошових орієнтирів ми бачимо й у французьких романах. У Франції в 1810–1820 роках, коли Бальзак написав «Батька Горіо», середній дохід становив приблизно 400–500 франків на рік. За Старого режиму середній дохід, виражений у турських ліврах, був лише трохи нижчим. Бальзак, як і Остін, описував світ, у якому для пристойного життя потрібно було в 20–30 разів більше: з доходом у менш ніж 10–20 тис. франків бальзаківський герой почувався б злиденним. Знову ж таки, цей порядок змінюватиметься дуже поступово – протягом ХІХ століття і Чудової епохи: ці цифри ще довго здаватимуться читачеві звичними31. Вони давали письменникові змогу розставляти декорації (в економічній площині), натякати на спосіб життя, пробуджувати дух суперництва та, іншими словами, описувати цивілізацію.

Такі приклади можна легко примножити із залученням американських, німецьких та італійських романів, а також літератури всіх інших країн, які пережили тривалий період монетарної стабільності. До Першої світової війни гроші мали сенс, і романістам вдалося використати його, дослідити й зробити з нього літературний прийом.

Втрата грошової точки опори в ХХ столітті

Із початком Першої світової війни цей світ назавжди зруйнувався. Уряди мусили сплачувати за ведення війни, що вирізнялася надзвичайним насильством і жорстокістю, забезпечувати солдатів і купувати дедалі дорожчу й складнішу зброю, а це глибоко занурило країни в борги. Ще в серпні 1914 року головні учасники війни припинили конвертацію своїх валют у золото. Після війни всі держави тією чи іншою мірою вдалися до друкарського верстата, щоб упоратися зі своїми величезними боргами. Спроби 1920-х років наново впровадити золотий стандарт не пережили кризи 1930-х років: Велика Британія відмовилася від золотого стандарту 1931 року, США – 1933-го, Франція – 1936-го. Золотий стандарт після Другої світової війни виявився ледь витривалішим: встановлений 1946 року, він припинив своє існування 1971-го, коли долар перестав конвертуватися в золото.

У 1913–1950 роках інфляція у Франції перевищувала 13 % на рік (тобто ціни зросли в сто разів), а інфляція в Німеччині становила 17 % на рік (таким чином, ціни підвищилися більш ніж у триста разів). У Великій Британії та США, які зазнали від двох війн менших збитків та меншої політичної дестабілізації, рівень інфляції був значно нижчим: приблизно 3 % на рік у 1913–1950 роках. Однак це все-таки означає, що ціни збільшилися втричі після двох століть, протягом яких вони майже не змінювалися.

У всіх країнах потрясіння 1914–1945 років зруйнували впевненість у грошах, характерну для довоєнного світу, не в останню чергу через те, що інфляційний процес, вивільнений війною, насправді ніколи не закінчувався.

Ми дуже чітко бачимо це на рисунку 2.6, де показано зміну інфляції в 1700–2012 роках за підперіодами для чотирьох країн. Зазначимо, що в 1950–1970 роках інфляція коливалася в середньому від 2 % до 6 % на рік, перш ніж у 1970-х різко зросла до такої позначки, що в 1970–1990-х роках її середній рівень сягнув 10 % у Великій Британії та 8 % у Франції, попри початок значної дезінфляції в усіх країнах після 1980 року. Під час порівняння цих змін із тими, що відбулися в попередні десятиліття, складно здолати спокусливу думку, що період 1990–2012 років, із середньою інфляцією близько 2 % у чотирьох країнах (трохи менше в Німеччині та Франції, трохи більше у Великій Британії та США), означав повернення до нульової інфляції років, що панувала напередодні Першої світової війни.

Однак щоб дійти такого висновку, доведеться забути, що інфляція в 2 % цілковито відрізняється від нульової. Якщо ми додамо річну інфляцію в 2 % до реального зростання в 1–2 %, тоді всі наші ключові величини – випуск продукції, дохід, зарплати – мають зростати на 3–4 % на рік, таким чином, за 10–20 років суми, з якими матимемо справу, остаточно втратять зв’язок із поточними величинами. Хто пам’ятає, які зарплати превалювали наприкінці 1980-х чи на початку 1990-х? Більше того, цілком можливо, що інфляція в 2 % на рік найближчими роками трохи зросте з огляду на зміни монетарної політики, які впроваджувалися з 2007–2008 років, особливо у Великій Британії та США. Сьогоднішній монетарний режим значною мірою відрізняється від монетарного режиму, чинного століття тому. Також цікаво зазначити, що Німеччина та Франція, дві країни, які найбільше вдавалися до інфляції у ХХ столітті, у 1913–1950 роках, сьогодні, схоже, найбільше вагаються, коли йдеться про використання політики її стимулювання. Більше того, вони створили валютну зону, – єврозону, – що майже повністю базується на принципі боротьби з інфляцією.

Згодом я більше скажу про роль, яку відіграла інфляція в динаміці розподілу багатства, й зокрема про накопичення та розподіл статків у різні періоди часу.

На цьому етапі просто хочу наголосити, що втрата стійких монетарних орієнтирів у ХХ столітті свідчить про значний розрив із попередніми століттями, не тільки в площині економіки й політики, але й у контексті соціальних, культурних і літературних питань. Безумовно, не випадково гроші – принаймні у формі конкретних сум – після потрясінь 1914–1945 років майже зникли з літератури. Специфічні посилання до багатства та доходу в літературі всіх країн до 1914 року були надто поширеними; вони теж поступово зникли з поля зору в 1914–1945 роках і по-справжньому вже ніколи не поставали. Це справедливо не лише для європейських та американських романів, але й для літератури інших континентів. Романи Наґіба Махфуза, або принаймні ті з них, дія котрих розгортається в Каїрі між двома світовими війнами, до того, як ціни спотворила інфляція, приділяють значну увагу доходу та багатству як способам змалювати образи героїв у певних умовах і пояснити їхні тривоги. Ми не далеко відійшли від світу Бальзака й Остін. Вочевидь, структура їхнього й нашого суспільства різна, однак завдяки їхнім героям і досі можна бачити тогочасні очікування, уявлення та ієрархію стосовно грошових орієнтирів. Романи Орхана Памука, дія яких відбувається в Стамбулі 1970-х, тобто в період, коли інфляція уже давно надала грошам неоднозначного сенсу, відсутні будь-які згадки про певні точні суми. У романі «Сніг» герой Памука, романіст, як і автор, навіть каже, що нема нічого набридливішого для романіста, ніж розмови про гроші чи обговорення минулорічних цін і доходів. Порівняно з ХІХ століттям світ, вочевидь, дуже змінився.

2 0 року не існує в григоріанському та юліанському календарях, однак існує він у системі літочислення, яку використовують астрономи. При цьому рік, який вважається нульовим, в інших системах літочислення називається першим до нашої ери. – прим. перекл.

3 Гаусову криву, криву нормального розподілу. – прим. перекл.

4 Межі´ розвитку технологій у світі, на якій вищих результатів виробництва можна досягти лише за умови інновацій. – прим. перекл.

5 Паперові гроші, забезпечені націоналізованою землею.

Частина друга. ДИНАМІКА ВІДНОШЕННЯ КАПІТАЛУ ДО ДОХОДУ

Розділ 3. Метаморфози капіталу

У частині 1 я подав базові поняття доходу та капіталу й описав головні етапи зростання доходу та випуску продукції з часів промислової революції.

У цій частині зосереджуся на еволюції запасу капіталу, розгляну як його загальний обсяг, виміряний за допомогою відношення до доходу, так і розподіл на різні види активів. Характер цього розподілу з ХVІІІ століття кардинально змінився. Я проаналізую різні форми багатства (землю, будівлі, обладнання, фірми, акції, облігації, патенти, худобу, золото, природні ресурси тощо) та вивчу їх розвиток у часі. Почну з Великої Британії та Франції, країн, щодо яких ми володіємо найбільшим обсягом інформації за тривалий період. Однак спершу хочу зробити короткий відступ у літературу цих двох країн, яка пропонує дуже докладне ознайомлення з предметом багатства.

Природа багатства: від літератури до реальності

Коли Оноре де Бальзак та Джейн Остін на початку ХІХ століття писали свої романи, природа багатства була достатньо зрозумілою для всіх читачів. Вважалося, що багатство існує, щоб приносити ренту, тобто надійні, регулярні платежі власникам певних активів, зазвичай у формі землі чи державних облігацій. Батько Горіо володів облігаціями, тоді як незначні статки Растіньяка становила земля. Величезний маєток Норленд, успадкований Джоном Дешвудом із роману «Розум і почуття», – це також сільськогосподарські угіддя, з яких він швидко виганяє своїх рідних сестер Елінор і Маріанну, після чого вони мають задовольнятися відсотками залишеного батьком невеликого капіталу в державних облігаціях. У класичних романах ХІХ століття постійно присутнє багатство, і капітал, незалежно від розміру та власника, зазвичай набуває однієї з двох форм: землі чи державних облігацій.

Із перспективи ХХІ століття ці види активів можуть здаватися старомодними. Виникає бажання залишити їх у віддаленому минулому, на думку широкого загалу, позбавленому зв’язку з економічними й соціальними реаліями сучасної доби. Вважається, що нині капітал «динамічніший». Справді, герої романів ХІХ століття часто мають вигляд архетипів рантьє, підозрілої постаті в наш час демократії та меритократії. Однак що може бути природніше за очікування надійного та стабільного доходу від капітального активу? Це і є мета «досконалого» ринку капіталу, як його визначають економісти. Насправді, було би досить некоректно припускати, що розгляд капіталу ХІХ століття сьогодні не може нічого нас навчити.

Якщо придивитися уважніше, відмінності між ХІХ та ХХІ століттями будуть менш очевидними, ніж це здається на перший погляд. Почнімо з того, що два типи капітальних активів – земля та державні облігації – спонукають до порушення дуже різних питань і, можливо, не слід об’єднувати їх так бездумно, як це для власної зручності робили романісти ХІХ століття. Зрештою, державні облігації – це лише претензії щодо права власності однієї частки населення (тих, хто отримує відсотки) до іншої (тих, хто сплачує податки). Внаслідок цього вони мають бути вилучені з національного багатства та зараховані лише до приватного. Складне питання державного боргу й природи пов’язаного з ним багатства сьогодні не менш важливе, ніж у 1800 році, і, досліджуючи минуле, можемо багато дізнатися про те, що нас нині дуже непокоїть. Якщо сьогоднішній державний борг далекий від астрономічних рівнів, досягнутих на початку ХІХ століття, принаймні у Великій Британії, то у Франції та інших країнах він близький до історичного рекорду і, ймовірно, викликає таку саму стурбованість, як і в часи Наполеона. Процес фінансового посередництва (за якого особи кладуть гроші в банк, який потім інвестує їх деінде) настільки ускладнився, що часто незрозуміло, хто чим володіє. Звісно, ми в боргах. Як ми можемо забути про це, якщо ЗМІ щодня нам нагадують? Проте кому конкретно ми винні гроші? У ХІХ столітті рантьє, які жили за рахунок державного боргу, були чітко визначені. Чи справедливо це для сьогодення? Таємницю потрібно розкрити, і вивчення минулого може нам допомогти.

Існує ще одна, теж доволі важлива й складна проблема: багато інших форм капіталу (і деякі з них не менш «динамічні») відігравали істотну роль не лише в класичних романах, але й у минулому суспільстві. Батько Горіо розпочав свою діяльність із виготовлення локшини, але крім виробництва макаронів, заробляв ще й торгівлею зерном. Протягом війн, революційних часів, у наполеонівську епоху він, наділений дивовижним чуттям, угадував найкращі сорти борошна, володів майстерністю досконалого виробництва макаронів, формування дистриб’юторської мережі та логістики, що давало змогу доставляти потрібний товар у потрібне місце та в потрібний час. А коли він як підприємець заробив добрі статки, то продав свою частку бізнесу, значною мірою в стилі засновника стартапу ХХІ століття, який використовує власні опціони на акції та заощаджує доходи від приросту свого капіталу. Потім Горіо інвестував ці доходи в безпечніші активи: безстрокові державні облігації, відсотки за якими виплачуються нескінченно. Із цим капіталом він мав змогу забезпечити дочкам вигідний шлюб і належне становище в паризькому вищому суспільстві. У 1821 році, на смертному одрі, покинутий дочками Дельфіною та Анастазі, старий Горіо й далі мріяв про вигідні інвестиції у макаронний бізнес в Одесі.

Цезар Біротто, інший герой Бальзака, заробив гроші на парфумах. Він виявився здібним винахідником багатьох косметичних виробів («Крему султана», «Вітрогінної води» тощо), які, за розповіддю Бальзака, були дуже популярними у Франції часів пізньої імперії та Реставрації. Однак Біротто цього здалося замало: коли настав час відійти від справ, він спробував потроїти свій капітал, сміливо спекулюючи на нерухомості в районі Ла-Мадлен, який у 1820-х роках швидко розвивався. Цезар відхилив мудру пораду дружини, яка переконувала інвестувати в щедрі сільськогосподарські угіддя біля Шинона й державні облігації, і зрештою збанкротував.

Герої Джейн Остін були більш сільськими за Бальзакових. Усі вони заможні землевласники, та попри це, є мудрішими лише з першого погляду. В романі «Менсфілд-парк» сер Томас, дядько Фанні, мав зі своїм старшим сином на рік виїхати до Вест-Індії, щоб впорядкувати справи та інвестиції. Після повернення до Менсфілда йому доводиться знову на багато місяців виїхати на острови. На початку 1800-х років керувати плантаціями на відстані кількох тисяч миль було аж ніяк не просто. Управління багатством виявилося зовсім не безтурботним процесом збирання ренти на землю чи відсотків на державний борг.

То чим же все-таки це було – спокійним капіталом чи ризикованими інвестиціями? Чи можна впевнено робити висновок, що насправді нічого з 1800 року не змінилося? Які реальні зміни відбулися в структурі капіталу з ХVІІІ століття? Локшину батька Горіо сьогодні можна в уяві замінити планшетами Стіва Джобса, а замість інвестицій у Вест-Індію у 1800 році уявити інвестиції в Китай або ПАР у 2010-му. Але чи змінилася насправді глибинна структура капіталу? Капітал ніколи не буває спокійним: він завжди орієнтований на підприємницький ризик, принаймні на початку, хоча й завжди прагне до перетворення на ренту, коли накопичується в достатній кількості, – таке його логічне призначення. Тоді що викликає в нас недобре відчуття, нібито нинішня соціальна нерівність дуже відрізняється від соціальної нерівності в часи Бальзака й Остін? То, можливо, це лише розмови без жодних реальних підстав? Чи можемо ми визначити об’єктивні чинники, щоб зрозуміти, чому дехто вважає сучасний капітал «динамічнішим» та менш «орієнтованим на ренту»?

Метаморфози капіталу у Великій Британії та Франції

Почну з розгляду змін у структурі капіталу Великої Британії та Франції від ХVІІІ століття. Це країни, щодо яких маємо під рукою найбагатші історичні джерела й можемо сформувати найповніші та найоднорідніші оцінки за тривалий період. Головні результати цієї роботи показано на рисунках 3.1 та 3.2, які є спробою узагальнити кілька ключових аспектів трьох століть історії капіталізму. З них постають два очевидні висновки.

Для початку ми з’ясували, що відношення капіталу до доходу в обох країнах змінювалося за досить схожою траєкторією: залишалося відносно сталим у ХVІІІ та ХІХ століттях, далі потерпало від величезних потрясінь ХХ-го, згодом повернулося до рівнів, аналогічних тим, які спостерігалися напередодні Першої світової війни. Як у Великій Британії, так і у Франції сукупна вартість національного капіталу протягом ХVІІІ – ХІХ століть, аж до 1914 року, коливалася між шістьма та сімома річними обсягами національного доходу. Пізніше, після Першої світової війни, відношення капіталу до доходу раптово знизилося і знижувалося надалі протягом Великої депресії та Другої світової війни в 1950-х років, коли національний капітал становив тільки два чи три річні обсяги національного доходу. Далі його відношення до доходу почало зростати, й це зростання досі триває. В обох країнах сукупна вартість національного капіталу в 2010 році приблизно становить від п’яти до шести річних обсягів національного доходу, у Франції насправді трохи більше за шість, порівняно з менш ніж чотирма у 1980-х та трохи більше за два в 1950-х. Ці оцінки, звісно, не є абсолютно точними, однак загальна форма кривої зрозуміла.

Словом, протягом останнього століття ми бачимо «U-подібну криву», яка справляє сильне враження. У 1914–1945 роках відношення капіталу до доходу впало приблизно на дві третини, а далі, в 1945–2012 роках, зросло більш ніж удвічі.

Це дуже значні коливання, спричинені запеклими військовими, політичними та економічними конфліктами, якими позначене ХХ століття. Капітал, приватна власність і розподіл багатства в світі стали їх ключовими питаннями. Порівняно з цим ХVІІІ та ХІХ століття справді можуть здатися безтурботними.

У підсумку, на 2010 рік відношення капіталу до доходу повернулося на рівень, зафіксований напередодні Першої світової війни, – чи навіть перевищило його, якщо ми ділитимемо запас капіталу не на національний дохід, а на реальний дохід у домогосподарствах (сумнівний методологічний вибір, як згодом побачимо). У будь-якому разі, попри недосконалість і неточність доступної нам системи вимірів, поза сумнівом, Велика Британія та Франція у 1990-х та 2000-х, на завершення процесу, започаткованого в 1950-х, повернулися до рівня багатства, якого не спостерігалося від початку ХХ століття. На його середину капітал переважно зник. Трохи більш ніж п’ятдесят років потому він, схоже, ось-ось повернеться до показників ХVІІІ та ХІХ століть. Багатство знову процвітає. Загалом, саме війни ХХ століття стерли минуле й створили ілюзію, що капіталізм пережив структурну трансформацію.

Хоч би якою важливою була така еволюція загального відношення капіталу до доходу, не можна дозволити собі через неї не помічати різких змін у структурі капіталу з 1700 року. Це другий висновок, який, вочевидь, випливає з рисунків 3.1 та 3.2. Із точки зору структури активів капітал ХХІ століття має мало спільного з капіталом ХVІІІ-го. Зміни, які ми спостерігаємо, знову ж таки, досить наближені до того, що, як ми з’ясували, відбулося у Великій Британії та Франції. Простіше кажучи, можемо бачити, що протягом дуже тривалого періоду сільськогосподарські угіддя поступово замінили будівлі, капітал підприємств і фінансовий капітал, інвестований у фірми й державні організації. Однак загальна вартість капіталу, визначена в річних обсягах національного доходу, по суті, не змінилася.

Якщо точніше, нагадаємо: національний капітал, показаний на рисунках 3.1 та 3.2, визначається як сума приватного та державного. Таким чином, державний борг, який є активом для приватного сектору й зобов’язанням для державного, в результаті визначення чистої позиції зводиться до нуля (якщо кожна країна має власний державний борг). Як зазначалося в розділі 1, національний капітал, визначений таким чином, можна розділити на внутрішній і чистий, вкладений за кордоном. Внутрішній капітал вимірює вартість запасу капіталу (будівель, фірм тощо), розташованого на території певної країни. Чистий капітал, вкладений за кордоном (або чисті закордонні активи), оцінюють багатство певної країни стосовно решти світу, тобто різницю між активами, які належать жителям цієї країни в світі, й активами, якими володіє решта світу в названій вище країні (включно з активами в формі державних облігацій).

Внутрішній капітал, своєю чергою, можна розділити на три категорії: сільськогосподарські угіддя, житло (включно з вартістю землі, на якій стоять будівлі) та інший внутрішній капітал, який охоплює капітал фірм і державних організацій (включно з будівлями, що використовуються для бізнесу, та пов’язані з цим землю, інфраструктуру, обладнання, комп’ютери, патенти тощо). Ці активи, як і будь-які інші, оцінюються в термінах ринкової вартості: наприклад, у випадку корпорації, яка випускає акції, її вартість залежить від їх ціни. Це призводить до того розподілу національного капіталу на складові, який було використано для створення рисунків 3.1 та 3.2:

Національний капітал = сільськогосподарські угіддя + житло + інший внутрішній капітал + чистий капітал, вкладений за кордоном

Розглянемо дані графіки й побачимо, що на початку ХVІІІ століття сукупна вартість сільськогосподарських угідь дорівнювала чотирьом–п’ятьом річним обсягам національного доходу, або приблизно двом третинам сукупного національного капіталу. Три століття потому як у Франції, так і у Великій Британії сільськогосподарські угіддя вже не коштували й 10 % національного доходу, та становили менш ніж 2 % сукупного багатства. Ці різкі зміни нас майже не дивують. У ХVІІІ столітті на сільське господарство припадало близько двох третин загальної економічної діяльності та зайнятості порівняно з усього-на-всього кількома відсотками сьогодні. Тож природно, що частка капіталу, залученого в агросектор, змінювалася так само.

Це падіння вартості сільськогосподарських угідь (пропорційно до національного доходу та національного капіталу) врівноважувалося з одного боку зростанням вартості житла, яка виросла з лише одного річного обсягу національного доходу в ХVІІІ столітті до понад трьох річних обсягів сьогодні. З другого боку – зростанням вартості іншого внутрішнього капіталу, який зріс приблизно в таких самих величинах (насправді трохи менше – з показника в півтора річного обсягу національного доходу в ХVІІІ столітті до трохи менш ніж трьох річних обсягів сьогодні)1. Ці дуже довготривалі структурні трансформації відображають, із одного боку, зростання значущості житла в процесі економічного й промислового розвитку2 не лише за розмірами, але й за якістю та вартістю; а з іншого – дуже істотне накопичення з часів промислової революції будівель, які використовуються з бізнесовою метою, інфраструктури, обладнання, складів, офісів, інструментів та іншого матеріального й нематеріального капіталу. Він цілком задіяний підприємствами та державними організаціями у виробництві всіх видів несільськогосподарських товарів і послуг3. Змінилася природа капіталу: колись він був переважно земельним, а став нерухомим, промисловим і фінансовим, однак анітрохи не знецінився.

Зростання і падіння капіталу, вкладеного за кордоном

А як же з капіталом, вкладеним за кордоном? У Великій Британії та Франції він дуже особливо еволюціонував через бурхливу історію цих двох провідних колоніальних держав протягом останніх трьох століть. Чисті активи, якими ці дві країни володіли в решті країн світу, стабільно зростали протягом ХVІІІ – ХІХ століть, досягли надзвичайно високих рівнів напередодні Першої світової війни, буквально обвалилися в період 1914–1945 років, а далі стабілізуватися на відносно низькому рівні, як показують рисунки 3.1 та 3.2.

Уперше іноземні володіння набули ваги в 1750–1800 роках, як ми знаємо, наприклад, з інвестицій у Вест-Індію сера Томаса («Менсфілд-Парк» Джейн Остін). Однак частка закордонних активів залишалася незначною. 1812 року, коли Остін писала свій роман, вони становили, наскільки ми можемо дізнатися з доступних джерел, лише 10 % від національного доходу Великої Британії, або одну тридцяту вартості сільськогосподарських угідь (яка становила понад три річні обсяги національного доходу). Тож анітрохи не дивує, що, виявляється, більшість героїв Остін жили за рахунок ренти від своєї сільськогосподарської власності.

Саме протягом ХІХ століття британські піддані почали накопичувати активи небачених досі розмірів у решті світу; відтоді й до сьогодні вони залишаються неперевершеними. Напередодні Першої світової війни Велика Британія створила найбільшу в світі колоніальну імперію та володіла закордонними активами, що дорівнювали майже двом річним обсягам національного доходу, або ж ушестеро перевищували сукупну вартість британських сільськогосподарських угідь (яка тоді складала всього 30 % національного доходу)4. Очевидно, що структура багатства з часів «Менсфілд-парку» надзвичайно змінилася, і залишається сподіватися, що герої Остін та їхні нащадки змогли вчасно пристосуватися й наслідувати ініціативу сера Томаса, інвестуючи частку своєї земельної ренти за кордон. На початку ХХ століття капітал, інвестований у такий спосіб, приносив близько 5 % на рік у дивідендах, відсотках і ренті, тож національний дохід Великої Британії був приблизно на 10 % вищим за її внутрішній продукт. Жити за рахунок цього доходу могла доволі значна соціальна група.

Становище Франції, яка керувала другою найважливішою колоніальною імперією, викликало не менші заздрощі: вона накопичила закордонні активи вартістю більш ніж один річний обсяг національного доходу, тож у першому десятилітті ХХ століття її національний дохід був на 5–6 % вищим за внутрішній продукт. Це дорівнювало сукупному промисловому випуску продукції в північних і східних департаментах Франції, і кошти надходили до центру в формі дивідендів, відсотків, роялті, ренти й інших доходів від активів у закордонних володіннях країни, які належали громадянам Франції5.

Важливо зрозуміти, що ця дуже значна чиста позиція за закордонними активами дозволила Великій Британії та Франції подолати структурний дефіцит торгівельного балансу кінця ХІХ – початку ХХ століття. У 1880–1914 роках обидві країни отримували значно більше товарів і послуг від решти світу, ніж експортували самі (їх дефіцит торгівельного балансу протягом цього періоду в середньому становив 1–2 % національного доходу). Це не створювало жодних проблем, оскільки їхній дохід від закордонних активів сукупно сягав понад 5 % національного доходу. Тож платіжні баланси стали позитивними, що дозволяло їм рік за роком збільшувати свої частки закордонних активів6. Іншими словами, решта світу працювала на дедалі більше споживання колоніальними державами і водночас постійно нарощувала свою заборгованість їм. На перший погляд, це може шокувати. Однак важливо зрозуміти, що мета накопичення активів за кордоном у формі профіциту торгівельного балансу та колоніальних надбань полягала якраз у тому, щоб пізніше мати змогу подолати його дефіцит. Було би нецікаво завжди підтримувати профіцит торгівельного балансу.

Перевага володіння матеріальним капіталом у тому, що можна й далі споживати і накопичувати, але не працювати, чи принаймні споживати й накопичувати більше, ніж сам здатен виробити. Це справедливо в епоху колоніалізму та в міжнародних масштабах.

Внаслідок потрясінь двох світових війн, Великої депресії та деколонізації ці значні запаси закордонних активів зрештою зникли. У 1950-х виявилося, що запаси чистих закордонних активів як у Франції, так і у Великій Британії наближаються до нуля, а це означає, що їх вистачало тільки для врівноважування активів двох колишніх колоніальних держав, які належали іншим країнам світу. У загальних рисах протягом наступних 50-ти років ситуація не надто змінилася. У 1950–2010 роках запаси чистих закордонних активів Франції та Великої Британії коливалися від трохи додатних до трохи від’ємних, при цьому залишаючись близькими до нуля, принаймні стосовно рівнів, які спостерігалися раніше7.

Нарешті, якщо ми порівняємо структуру національного капіталу ХVІІІ століття з його нинішньою структурою, то побачимо, що чисті закордонні активи в обидва періоди відігравали незначну роль і що реальні довготривалі структурні зміни виявилися в поступовому заміщенні сільськогосподарських угідь нерухомістю та оборотним капіталом, при тому що загальний запас капіталу по відношенню до національного доходу залишився більш-менш незмінним.

Дохід та багатство: деякі величини

Щоб підсумувати ці зміни, корисно взяти сьогоднішній світ за відправну точку. Поточний національний дохід на душу населення у Великій Британії та Франції становить близько 30 тис. євро на рік, а національний капітал перевищує його приблизно в 6 разів, або становить близько 180 тис. євро на душу населення. В обох країнах сільськогосподарські угіддя сьогодні практично нічого не варті (максимум кілька тисяч євро на душу населення), а національний капітал у загальних рисах розподіляється на дві приблизно рівні частини: в середньому на кожного громадянина припадає близько 90 тис. євро в житлових приміщеннях (для власного використання або для здавання в оренду) та близько 90 тис. євро статків у вигляді іншого внутрішнього капіталу (переважно в формі капіталу, інвестованого у фірми за допомогою фінансових інструментів).

Проведемо уявний експеримент: повернемося на три століття назад і застосуємо структуру національного капіталу, що існувала близько 1700 року, але з середніми сумами, які спостерігаємо сьогодні: 30 тис. євро річного доходу на душу населення та 180 тис. євро капіталу. Наш середньостатистичний французький або британський громадянин тоді володів би приблизно 120 тис. євро статків у землі, 30 тис. у житлових приміщеннях та 30 тис. в інших внутрішніх активах8. Зрозуміло, що деякі з цих людей (наприклад, герой Джейн Остін Джон Дешвуд із його маєтком Норленд і Чарльз Дарсі з Пемберлі) володіли сотнями гектарів, – капіталом вартістю в десятки чи сотні мільйонів євро, – тоді як багато інших взагалі нічого не мали. Однак ці середні показники дають нам конкретніше уявлення про те, яким чином структура національного капіталу кардинально змінилася від ХVІІІ століття й при цьому зберегла приблизно таку саму вартість у термінах річного доходу.

А зараз уявімо цього британця чи француза на початку ХХ століття, як і раніше, з середнім доходом 30 тис. євро та середнім капіталом 180 тис. У Великій Британії сільськогосподарська земля вже становила лише незначну частку багатства країни: 10 тис. для кожного британського підданого порівняно з 50 тис. євро статків у житлових приміщеннях і 60 тис. в інших внутрішніх активах разом із приблизно 60 тис. в інвестиціях за кордон. У Франції було щось подібне, за винятком того, що кожен громадянин і досі володів у середньому 30–40 тис. євро статків у землі та приблизно такою самою сумою в закордонних активах9. В обох країнах закордонні активи набули великого значення. Знову ж таки, цілком очевидно, що не кожен володів акціями Суецького каналу чи російськими облігаціями. Однак, якщо виводити середній показник для всього населення, яке складалося з багатьох людей без закордонних активів та незначної меншості з суттєвими портфелями, можемо виміряти величезну кількість багатства, накопиченого в решті світу. Його репрезентують французькі та британські запаси закордонних активів.

Державне багатство, приватне багатство

Перш ніж детальніше досліджувати природу потрясінь, пережитих капіталом у ХХ столітті, та причин його відродження після Другої світової війни, на цьому етапі корисно порушити питання державного боргу і – загальніше – розподілу національного капіталу між державними та приватними активами. Хоча сьогодні, в епоху, коли заможні країни мають тенденцію до накопичення суттєвого державного боргу, складно пам’ятати, що баланс державного сектору включає як активи, так і зобов’язання. Ми повинні завбачливо мати цей факт на увазі.

Звісно, розрізнення державного та приватного капіталу не змінює ані загального обсягу, ані структури національного капіталу, чию еволюцію я щойно дослідив. Попри це, розподіл прав власності між урядом і приватними особами має велике політичне, економічне та суспільне значення.

Тож для початку нагадаю визначення, подані у розділі 1. Національний капітал (чи багатство) є сумою державного та приватного капіталу. Державний капітал – це різниця між активами й зобов’язаннями держави (включно з усіма державними органами), а приватний, звісно, є різницею між активами та зобов’язаннями приватних осіб. Державний чи приватний, капітал завжди визначається як чисте багатство, тобто різниця між ринковою вартістю того, чим хтось володіє (активів), і того, що хтось заборгував (зобов’язання, або борг).

Якщо конкретніше, державні активи існують у двох формах. Вони можуть бути нефінансовими (по суті, це означає державні будівлі, що використовуються для урядових офісів або для надання державних послуг, насамперед у сфері охорони здоров’я чи освіти: шкіл, університетів, лікарень тощо), чи фінансовими. Уряди можуть володіти частками в фірмах, мати в них мажоритарну чи міноритарну частку. Ці фірми можуть розташовуватися всередині держави або за кордоном. В останні роки, наприклад, створюються так звані суверенні фонди для управління значними портфелями закордонних фінансових активів, яких набули деякі держави.

На практиці не потрібно встановлювати межу між фінансовими та нефінансовими активами. Наприклад, коли французький уряд трансформував France Telecom та «Пошту Франції» в акціонерні компанії, будівлі, що належать державі й використовуються обома фірмами, почали обліковуватись як фінансовий актив держави, хоча раніше обліковувались як нефінансовий.

На сьогодні сукупна вартість державних активів (як фінансових, так і нефінансових) оцінюється на рівні приблизно одного річного обсягу національного доходу у Великій Британії та трохи менш ніж півтора такого обсягу – у Франції. Оскільки державний борг обох країн сягає приблизно одного річного обсягу національного доходу, чисте державне багатство (чи капітал) близький до нуля. Згідно з найновішими офіційними оцінками статистичних служб і центральних банків обох країн, чистий державний капітал Великої Британії майже дорівнює нулю, а Франції – трохи менший за 30 % національного доходу (чи однієї двадцятої сукупного національного капіталу: див. таблицю 3.1)10.

Іншими словами, якщо уряди обох країн вирішать розпродати всі свої активи з метою негайної сплати боргів, у Великої Британії не залишиться нічого, а у Франції залишиться зовсім небагато.

Знову ж таки, ми не повинні дозволити ввести себе в оману точністю цих оцінок. Країни роблять усе від них залежне, щоб запровадити стандартизовані концепції і методи, встановлені ООН та іншими міжнародними організаціями, однак національний облік не є і ніколи не буде точною наукою. Оцінювання державного боргу й фінансових активів не є великою проблемою. На відміну від нього, встановити точну ринкову вартість державних будівель (таких, як школи та лікарні) чи транспортної інфраструктури (такої, як залізничні колії чи автомагістралі) не так просто, оскільки їх продають не регулярно. Теоретично, такі об’єкти оцінюються за допомогою спостереження за продажами аналогічних об’єктів у недавньому минулому, однак подібні порівняння не завжди надійні, особливо тому, що ринкові ціни часто коливаються, іноді в широкому діапазоні. Тож такі цифри слід сприймати як приблизні оцінки, а не як математичну достовірність.

У будь-якому разі абсолютно немає сумнівів, що чисте державне багатство в обох країнах досить мале й однозначно несуттєве порівняно з сукупним приватним багатством. Або чисте державне багатство становить менше 1 % національного багатства, як у Великій Британії, або ж близько 5 %, як у Франції, чи навіть 10 % у разі припущення, що вартість державних активів значно недооцінена. Це, зрештою, не має чи майже не має значення для досягнення поточної мети. Попри недосконалість вимірювань ключовим тут є те, що, згідно з останніми доступними нам оцінками, на початку 2010 року, майже все національне багатство обох країн припадало на приватне: понад 99 % у Великій Британії та приблизно 95 % у Франції. Принаймні реальна цифра точно більша за 90 %.

Державне багатство в історичній перспективі

Якщо ми дослідимо історію державного багатства у Великій Британії та Франції починаючи від ХVІІІ століття, а також еволюцію розподілу національного капіталу на державний і приватний, то побачимо, що згаданий вище опис майже завжди точний (див. рисунки 3.3–3.6). У першому наближенні державні активи та зобов’язання і, тим більше, різниця між ними, зазвичай становили дуже обмежені суми порівняно з величезним масивом приватного багатства. В обох країнах чисте приватне багатство протягом останніх трьох століть іноді мало додатну, іноді від’ємну величину. Однак ці коливання, які загалом відбувалися в діапазоні між +100% та –100% національного доходу (а в більшості випадків між +50% та –50%), були в цілому обмежені в своїй величині поряд із високими рівнями приватного багатства (до 700–800% національного доходу).

Іншими словами, підсумована вище історія відношення національного капіталу до національного доходу у Франції та Великій Британії, починаючи з ХVІІІ століття, переважно є історією співвідношення між приватним капіталом і національним доходом (див. рисунки 3.5 та 3.6).

Украй важлива особливість цього явища, звісно, добре відома: Франція та Велика Британія завжди були країнами, заснованими на приватній власності, й ніколи не експериментували з комунізмом у радянському стилі, за якого держава контролює більшу частину капіталу. Тож немає нічого дивного, що приватне багатство в цих країнах завжди домінувало над державним. І навпаки, жодна з цих країн ніколи не накопичувала достатньо великого державного боргу, що радикально змінив би величину приватного багатства.

Маючи на увазі цей ключовий факт, нам слід просуватися далі в своєму аналізі. Навіть попри те, що державна політика в жодній із цих країн ніколи не вдавалася до радикальних заходів, насправді вона мала неабиякий вплив на накопичення приватного багатства в кількох аспектах і в різних напрямах.

У Великій Британії ХVІІІ-го та ХІХ-го століть уряд часом прагнув до збільшення приватного багатства за рахунок накопичення великого державного боргу. Французький уряд часів Старого режиму та Чудової епохи поводився так само. Однак в інші періоди він вдавався до спроб зменшити величину приватного багатства. У Франції після Другої світової війни державні борги було анульовано й створено великий державний сектор; те саме, хоча й меншою мірою, стосується також Великої Британії того ж періоду. На сьогодні обидві країни (разом із більшістю інших заможних країн) мають великі державні борги. Однак історичний досвід показує, що це доволі швидко може змінитися. Тож буде корисно закласти певний фундамент: вивчити історичні зміни напряму політики на протилежний у Франції та Великій Британії. Обидві країни пропонують багатий і різноманітний історичний досвід у цій площині.

Велика Британія: державний борг і зміцнення приватного капіталу

Почну з британського прикладу. У двох випадках – спершу наприкінці наполеонівських війн та вдруге після Другої світової війни – державний борг Великої Британії досяг украй високих рівнів, близько 200 % від ВВП чи навіть трохи більше. Хоча жодна країна протягом більш тривалого часу не переживала таких високих рівнів боргу, як Велика Британія, проте остання ніколи не оголошувала дефолту за своїм боргом. Насправді, другий факт пояснює перший: якщо країна не оголошує дефолту в той чи інший спосіб, – або безпосередньо, просто відмовляючись виплачувати борг, або опосередковано, через високу інфляцію, – вона може потребувати дуже тривалого періоду часу для виплати настільки значного державного боргу.

У цьому відношенні британський державний борг в ХІХ столітті є хрестоматійним прикладом. Погляньмо трохи глибше в історію: навіть до війни за незалежність США Велика Британія, так само, як і Франція, у ХVІІІ столітті накопичила значний державний борг. Обидві монархії часто воювали – одна з одною та з іншими європейськими країнами, і їм не вдавалося зібрати достатньо податків для оплати своїх витрат, тож державний борг різко зростав. Таким чином, обидві країни примудрилися накопичити борги на рівні 50 % національного доходу за 1700–1720 роки та на рівні 100 % національного доходу – за 1760–1770 роки.

Неспроможність французької монархії модернізувати свою податкову систему й ліквідувати привілеї для знаті добре відома, як і остаточне революційне рішення, ініційоване скликанням Генеральної Асамблеї 1789 року, яке нарешті в 1790–1791 роках привело до впровадження нової податкової системи. Усіх землевласників було обкладено земельним податком, а все успадковане багатство – податком на спадщину. 1797 року сталося так зване «банкрутство на дві третини», яке насправді було масштабним дефолтом у розмірі двох третин невиплаченого державного боргу, погашеного за рахунок високої інфляції, спричиненої випуском асигнатів. Врешті саме таким чином було вирішено питання боргів Старого світу11. Внаслідок цього в першому десятиріччі ХІХ століття державний борг Франції швидко скоротився до дуже низького рівня (менш ніж 20 % національного доходу 1815 року).

Велика Британія пішла абсолютно іншим шляхом. Щоб фінансувати свою війну з американськими революціонерами, а також свої численні війни з Францією в часи революції та Наполеона, Британська монархія вирішила необмежено запозичувати кошти. Внаслідок цього її державний борг зріс до 100 % національного доходу на початку 1770-х років та приблизно до 200 % у 1810-х роках – вдесятеро вище, ніж французький борг у той самий період. Знадобиться століття профіциту державного бюджету для поступового зниження боргу Великої Британії до менш ніж 30 % національного доходу в 1910-х роках (див. рисунок 3.3).

Які уроки ми можемо винести з цього історичного досвіду? По-перше, немає сумнівів, що високий рівень державного боргу Великої Британії зміг посилити вплив приватного багатства в британському суспільстві. Британці, які мали необхідні кошти, позичали державі те, чого вона потребувала, без помітного скорочення приватних інвестицій. Дуже значне зростання державного боргу в 1770–1810 роках фінансувалося переважно за рахунок відповідного збільшення приватних заощаджень (враховуючи, що клас, який володів власністю, у Великій Британії насправді процвітав і що дохідність державних облігацій була привабливою). Тож протягом цього періоду національний капітал загалом залишався сталим на рівні приблизно семи річних обсягів національного доходу. При цьому приватне багатство зросло до більш ніж восьми його річних обсягів у 1810-х роках, тоді як чистий державний капітал знижувався до дедалі більш від’ємних рівнів (див. рисунок 3.5).

Тож немає нічого дивного в тому, що в романах Джейн Остін постійно звучить тема багатства: до традиційних землевласників приєдналася величезна кількість осіб, які володіли державними облігаціями. Це були переважно одні й ті самі люди, якщо вважати літературні джерела надійними історичними свідченнями. Результатом став украй високий рівень загального приватного багатства. Відсотки за британськими державними облігаціями слугували за додаток до земельної ренти, тоді як приватний капітал зріс до небачених досі розмірів.

Також цілком зрозуміло, що, з урахуванням усіх обставин, цей дуже високий рівень державного боргу цілком відповідав інтересам кредиторів та їхніх нащадків, принаймні в порівнянні з тим, що сталося б, якби британська монархія фінансувала свої витрати, змушуючи їх сплачувати податки.

Із позиції людей, які мали кошти, щоб позичати уряду, вочевидь, значно вигідніше надати їх у борг державі й десятиліттями отримувати відсотки за цим кредитом, аніж платити податки без винагороди.

Більше того, той факт, що дефіцит державного бюджету підвищував загальну потребу в приватному капіталі, призводив до того, що неминуче підвищувалася і дохідність цього багатства, таким чином слугуючи інтересам тих, чиє процвітання залежить від дохідності їхніх інвестицій у державні облігації.

Ключовий момент – і суттєва відмінність від ХХ століття – полягає в тому, що в ХІХ столітті винагорода для тих, хто позичав кошти уряду, була досить високою. У 1815–1914 роках інфляція залишалася майже нульовою, а відсоткова ставка за державними облігаціями, як правило, коливалася близько 4–5 %; зокрема, вона була значно вищою, ніж темпи зростання. За таких умов інвестиції у державний борг могли бути дуже вигідним бізнесом для заможних людей та їхніх спадкоємців.

Якщо конкретніше, то уявімо уряд, який має дефіцит на рівні 5 % ВВП щороку протягом двох десятиліть (скажімо, щоб виплачувати зарплати великій кількості солдатів у 1795–1815 роках), не маючи зростання податків у еквівалентному обсязі. Через двадцять років накопичиться додатковий державний борг на рівні 100 % ВВП. Припустімо, що уряд не намагається повернути основну суму, а просто виплачує річні відсотки, що нараховуються на суму боргу. Якщо ставка дорівнює 5%, він муситиме щороку виплачувати 5 % ВВП цим власникам додаткового державного боргу й завжди це робитиме.

У загальних рисах це те, що робила Велика Британія в ХІХ столітті. Протягом цілих ста років, у 1815–1914 роках, британський бюджет завжди мав значний первинний профіцит. Іншими словами, податкові надходження завжди перевищували витрати на кілька відсотків ВВП – суму, більшу, наприклад, за сукупні видатки на освіту протягом цього періоду. Тільки зростання внутрішнього продукту та національного доходу Великої Британії (близько 2,5 % на рік у 1815–1914 роках) зрештою, після століття труднощів, дало британцям змогу значно знизити їхній державний борг у відсотках від національного доходу12.

Хто отримує вигоду від державного боргу?

Із низки причин ці історичні дані є базовими. По-перше, вони дають змогу зрозуміти, чому соціалісти ХІХ століття, починаючи з Маркса, із такою пересторогою ставилися до державного боргу, який вони розглядали – не без певної проникливості – як знаряддя приватного капіталу.

Це непокоїло їх ще більше тому, що в ті дні інвесторам, які вкладали в державний борг, щедро платили не лише у Великій Британії, але також і в багатьох інших країнах з Францією включно. Революційне банкрутство 1797 року не повторювалося, і рантьє у романах Бальзака більше не виявляли стурбованості щодо своїх державних облігацій, як це було в книгах Джейн Остін. Фактично, інфляція в 1815–1914 роках була однаково низькою як у Франції, так і у Великій Британії, тому відсотки на державні облігації тоді завжди виплачувалися регулярно. Протягом ХІХ століття французький суверенний борг був привабливою інвестицією, і приватні інвестори процвітали за рахунок отриманих від нього доходів, як у Великій Британії, так і у Франції. Хоча сукупний непогашений державний борг Франції 1815 року був досить обмеженим, протягом наступних кількох десятиліть ця сума зросла, особливо під час Реставрації та Липневої монархії (1815–1848), протягом яких право голосу базувалося на майновому цензі.

Французький уряд мав великі борги в 1815–1816 роках, після сплати контрибуції окупаційним силам, а потім знову в 1825 році, – коли фінансувався горезвісний «емігрантський мільярд», сума, виплачена аристократам, які втекли з Франції під час Революції (щоб компенсувати їм досить обмежений перерозподіл землі, який відбувся за їх відсутності). За часів Другої імперії фінансові інтереси добре задовольнялися. У палких статтях, написаних Марксом протягом 1849–1850 років і опублікованих під назвою «Класова боротьба у Франції 1849–1850 років», він обурювався тим, що новий міністр фінансів Луї-Наполеона Бонапарта Ашиль Фульд, який представляв банкірів і фінансистів, безапеляційно вирішив підвищити акциз на алкогольні напої, щоб робити виплати, належні рантьє. Пізніше, після Франко-прусської війни 1870–1871 років, французький уряд знову змушений був позичати в свого населення, щоб сплатити за передачу Німеччині коштів у еквіваленті приблизно 30 % національного доходу13. Зрештою, протягом 1880–1914 років французький державний борг навіть перевищував британський: від 70 % до 80 % національного доходу порівняно з менш ніж 50 %. У французьких романах Чудової епохи відсотки на державні облігації відігравали значну роль. Уряд щороку виплачував приблизно 2–3 % національного доходу у вигляді відсотків (більше, ніж становив бюджет національної освіти), й дуже значна група людей на ці відсотки жила.14

У ХХ столітті сформувався зовсім інший погляд на державний борг, заснований на переконанні, що такий борг може слугувати за інструмент політики, спрямованої на підвищення державних витрат і перерозподіл багатства на користь найменш заможних членів суспільства.

Відмінність між цими двома поглядами досить проста: у ХІХ столітті кредитори отримували щедру компенсацію і таким чином підвищували приватне багатство. У ХХ столітті боргу позбувалися за рахунок інфляції та сплачували його грошима, вартість яких знижувалася. На практиці це дало змогу профінансувати дефіцити за рахунок тих, хто позичив гроші державі, й не знадобилося на таку суму підвищувати податки. Цей «прогресивний» погляд на державний борг і сьогодні в багатьох на думці, навіть попри те, що інфляція давно знизилася до рівня, який не набагато перевищує рівень ХІХ століття, і результати розподілу не надто помітні.

Цікаво пригадати, що перерозподіл за рахунок інфляції у Франції був значнішим, ніж у Великій Британії. Як зазначено в розділі 2, французька інфляція 1913–1950 років в середньому становила понад 13 % на рік, що означало збільшення цін у сто разів. Коли Пруст 1913 року видав «На Сваннову сторону», державні облігації здавалися так само незнищенними, як і «Ґранд-готель» у Кабурі, де романіст проводив літо. На 1950 рік купівельна спроможність цих облігацій становила соту частину від того, що було раніше, тож рантьє 1913 року та їхнім нащадкам майже нічого не залишилося.

Що це означало для уряду? Попри великий початковий державний борг (близько 80 % національного доходу в 1913 році) та дуже високий дефіцит у 1913–1950 роках, особливо у роки війни, на 1950 рік державний борг Франції знову був на відносно низькому рівні (близько 30 % національного доходу), так само, як у 1815 році. Зокрема, величезні дефіцити часів Звільнення були майже негайно зведені нанівець інфляцією понад 50 % на рік протягом чотирьох років – 1945–1948, у дуже складних політичних обставинах. Певною мірою це стало еквівалентом «банкрутства на дві третини» 1797 року: минулі позики списали з рахунків, щоби побудувати країну з низьким рівнем державного боргу (див. рисунок 3.4).

У Великій Британії все було зроблено інакше: повільніше і з меншою напругою. У 1913–1950 роках середній рівень інфляції становив трохи більше, ніж 3 % на рік, і це означало, що ціни зросли втричі (менш ніж одна тридцята від рівня Франції). Проте для британських рантьє це виявилося своєрідним пограбуванням, яке неможливо було б уявити не лише в ХІХ столітті, а навіть аж до Першої світової війни. Все ж таки, навряд цього було достатньо для запобігання величезному накопиченню дефіциту державного бюджету протягом двох світових війн: Велика Британія була повністю мобілізована на оплату військової економіки без надмірної залежності від друкарського верстата, і в результаті на 1950 рік країна виявилася обтяженою колосальним боргом, понад 200 % ВВП, навіть більшим, ніж у 1815 році. Лише в умовах інфляції 1950-х років (понад 4 % на рік) та, переважно, 1970-х років (близько 15 % на рік) британський борг знизився до близько 50 % ВВП (див. рисунок 3.3).

Механізм перерозподілу за допомогою інфляції надзвичайно потужний, і в ХХ столітті він відіграв ключову історичну роль як у Великій Британії, так і у Франції. Попри це, він порушив дві головні проблеми. По-перше, виявився недостатньо продуманим у виборі мети. Серед людей із певним обсягом статків ті, хто володіє державними облігаціями (безпосередньо чи опосередковано, через банківські депозити) не завжди найбагатші. По-друге, механізм інфляції не може працювати нескінченно. Щойно інфляція стане постійною, кредитори вимагатимуть вищої номінальної відсоткової ставки, а вища ціна не матиме бажаного ефекту. Більше того, висока інфляція має тенденцію до постійного збільшення, і коли цей процес набирає обертів, буває складно впоратися з його наслідками. Деякі соціальні групи побачили, що їхні доходи значно зросли, тоді як інші – ні. Саме наприкінці 1970-х років – десятиліття, позначеного поєднанням інфляції, зростання безробіття та відносної економічної стагнації («стагфляції») – сформувався новий консенсус навколо ідеї низької інфляції. Я згодом повернуся до цього питання.

Злети та падіння еквівалентності Рікардо

Ця тривала і бурхлива історія державного боргу, від безтурботних рантьє ХVІІІ – ХІХ століть до експропріації за допомогою інфляції у ХХ столітті, залишила глибокий слід у колективних спогадах та уявленнях. Цей історичний досвід також позначився і на економістах. Наприклад, коли Давид Рікардо у 1817 році сформулював гіпотезу, відому сьогодні як «еквівалентність Рікардо», згідно з якою за певних обставин державний борг ніяк не діє на накопичення національного капіталу, на нього, вочевидь, дуже впливало те, що він бачив навколо. У момент, коли він це писав, державний борг Великої Британії наблизився до 200 % ВВП, однак здавалося, що він не вичерпує потоку приватних інвестицій чи накопичення капіталу. Загрозливий «ефект витіснення» не виявлявся, а збільшення державного боргу, здавалося, фінансувалося за рахунок зростання приватних заощаджень. Звісно, із цього не випливає, що еквівалентність Рікардо – це універсальний закон, чинний для всіх часів і може діяти будь-де. Усе, безумовно, залежить від процвітання залучених у ці процеси соціальних груп (у часи Рікардо такою була меншість британців, заможних настільки, щоб генерувати необхідні додаткові заощадження), від пропонованої відсоткової ставки та, безперечно, від довіри до уряду. Однак слід зазначити, що Рікардо, який не мав доступу до історичних даних чи оцінок на кшталт показаних на рисунку 3.3, але мав глибинні знання про капіталізм того часу, добре усвідомлював, що гігантський державний борг Великої Британії не мав очевидного впливу на національне багатство, а просто був претензією щодо прав власності однієї частини населення стосовно іншої15.

Так само, коли Джон Мейнард Кейнс написав 1936 року про «евтаназію рантьє», він також був глибоко вражений власними спостереженнями. Довоєнний (до Першої світової війни) світ рантьє зазнавав краху, і насправді ніхто не бачив іншого прийнятного з політичної точки зору виходу з економічної та бюджетної кризи того часу. Зокрема, Кейнс відчував, що інфляція, яку британці досі сприймали неохоче через міцну консервативну вірність золотому стандартові, що діяв до 1914 року, була би найпростішим, хоч і не обов’язково найсправедливішим шляхом скорочення тягаря державного боргу та його впливу на накопичене багатство.

Із 1970-х аналіз державного боргу потерпав від того, що економісти, можливо, занадто покладалися на так звані моделі репрезентативних агентів, тобто моделі, в яких припускається, що кожен агент заробляє один і той самий дохід і наділяється одним і тим самим обсягом багатства (і, таким чином, має одну й ту саму кількість державних облігацій). Таке спрощення реальності часом може бути корисним для виокремлення логічних відношень, які складно аналізувати в комплексніших моделях. Однак зовсім уникаючи питання нерівності в розподілі багатства та доходу, ці моделі часто приводять до крайніх і нереалістичних висновків і, таким чином, стають джерелами швидше плутанини, аніж ясності. У випадку державного боргу моделі репрезентативних агентів можуть привести до висновку, що державний борг є повністю нейтральним стосовно не лише сукупного обсягу національного капіталу, але й розподілу податкового навантаження. У цій радикальній новій інтерпретації еквівалентності Рікардо, вперше запропонованій американським економістом Робертом Барро16, не вдалося врахувати того факту, що основна сума державного боргу на практиці належить меншості населення (як у Великій Британії ХІХ століття, але не лише там), тож цей борг є засобом важливого внутрішнього перерозподілу, коли він виплачується і так само, коли він не виплачується. З огляду на високий ступінь концентрації, яким завжди характеризується розподіл багатства, вивчати ці питання без порушення проблеми нерівності між соціальними групами означає, по суті, забути про важливі аспекти об’єкта дослідження й про те, що справді поставлено на кін.

Франція: капіталізм без капіталістів у повоєнний період

Зараз я повернуся до історії державного багатства та питання активів, що належать уряду. Порівняно з історією державного боргу історія державних активів видається менш бурхливою.

Щоб спростити тезу, можна сказати, що сукупна вартість державних активів протягом тривалого часу зросла і у Франції, і у Великій Британії: збільшилася від ледь 50 % національного доходу в ХVІІІ та ХІХ столітті до приблизно 100 % наприкінці ХХ-го (див. рисунки 3.3 та 3.4).

У першому наближенні це зростання відображає стабільне розширення ролі держави в економіці протягом перебігу історії, включаючи, зокрема, розвиток дедалі всеосяжніших державних послуг у сферах охорони здоров’я та освіти (що вимагають великих інвестицій у будівлі й обладнання) разом із державними чи напівдержавними інфраструктурними інвестиціями в транспорт і комунікації. Ці державні послуги та інфраструктура у Франції ширші, ніж у Великій Британії: сукупна вартість державних активів у Франції 2010 року становила близько 150 % національного доходу порівнюючи з близько 100 % в країні по інший бік Ла-Маншу.

Та все-таки цей спрощений ідейний погляд на накопичення державних активів протягом тривалого періоду часу залишає поза увагою важливі аспекти історії останнього століття: накопичення значних державних активів у промисловому та фінансовому секторах у 1950–1980 роках, слідом за яким після 1980 року відбулася значна хвиля приватизації тих самих активів. Обидва ці явища різною мірою спостерігаються в більшості розвинутих країн, особливо у Європі, а також у багатьох країнах, що розвиваються.

Приклад Франції символічний. Щоб зрозуміти його, мусимо повернутися назад у часі. Економічна криза 1930-х років та катаклізми, що відбулися після неї, значно похитнули віру в приватний капіталізм не лише у Франції, але й у всьому світі. Велика депресія, спричинена крахом Волл-стріт у жовтні 1929 року, вдарила по заможних країнах із силою, якої світ до сьогодні більше не відчував: чверть працівників різних галузей у США, Німеччині, Великій Британії та Франції втратили роботу. Традиційну доктрину «laissez faire», або невтручання держави в економіку, якої всі країни твердо дотримувалися у ХІХ столітті та значною мірою до початку 1930-х років, було надовго дискредитовано. Багато країн обрали вищий ступінь інтервенціонізму. Досить природно уряди та широка громадськість піддали сумніву мудрість фінансової та економічної еліт, які збагачувалися, але при цьому вели світ до катастрофи. Люди почали думати про різні типи «змішаної» економіки, що включає підприємства державної власності різних ступенів поряд із традиційними формами приватної, або ж хоча б значний рівень державного регулювання та нагляду за фінансовою системою і приватним капіталізмом у цілому.

Більше того, приєднання Радянського Союзу до переможної антифашистської коаліції в Другій світовій війні підвищило престиж економічної системи з високою концентрацією централізованого державного контролю та державної власності, яку впровадили більшовики. Хіба ця система не дала змогу радянській владі форсованим маршем привести надзвичайно відсталу країну, яка 1917 року ледве постала з кріпацтва, до індустріалізації? 1942 року Йозеф Шумпетер був переконаний, що соціалізм неминуче візьме гору над капіталізмом. 1970 року, коли Пол Самуельсон опублікував восьме видання свого відомого підручника, він, як і раніше, прогнозував, що ВВП Радянського Союзу зможе перевищити ВВП США десь між 1990 та 2000 роками.17

У Франції ця загальна атмосфера недовіри до приватного капіталізму після 1945 року поглибилася в зв’язку з тим, що багато представників економічної еліти підозрювалися у співпраці з німецькими окупантами та непристойно збагатилися за час війни. Саме в цих вельми напружених обставинах після Звільнення головні сектори економіки було націоналізовано, включно, зокрема, з банківським сектором, вугільною та автомобільною промисловістю. Після арешту власника заводів Renault Луї Рено як колаборанта у вересні 1944 року відбулася конфіскація підприємств. Тимчасовий уряд націоналізував цю фірму в січні 1945 року.18

У 1950 році, згідно з доступними оцінками, сукупна вартість державних активів у Франції перевищила річний обсяг національного доходу. Оскільки вартість державного боргу різко зменшилася за рахунок інфляції, чисте державне багатство становило близько одного річного обсягу національного доходу, тоді як вартість сукупного приватного багатства становила вже два його річні обсяги (див. рисунок 3.6). Як і зазвичай, не слід вводити себе в оману видимою точністю подібних оцінок: у цей період, коли ціни активів сягнули свого історичного мінімуму і, можливо, державні активи були трохи недооцінені, порівнюючи з приватними, вартість капіталу виміряти складно. Однак масштаб можна вважати достовірним: 1950 року уряд Франції володів 25–30 % національного багатства, а можливо, навіть трохи більше.

Це суттєва частка, особливо з огляду на те, що державна власність не зачепила малих і середніх підприємств, а також агросектору, й держава погоджувалася на меншу частку (менше 20 %) в житловій нерухомості. У промисловому та фінансовому секторах, на які найбезпосередніше вплинула повоєнна націоналізація, частка держави у національному багатстві у 1950–1980 роках перевищила 50 %.

Хоча цей історичний епізод тривав порівняно недовго, він важливий для розуміння складного ставлення французів до приватного капіталізму навіть сьогодні. Протягом Славного тридцятиріччя, під час якого країну було відбудовано, а економічне зростання стало потужним (потужнішим за будь-які інші часи в історії держави), Франція мала змішану економіку, в сенсі капіталізму без капіталістів, або принаймні державного капіталізму, за якого приватні власники не контролювали найбільших підприємств.

Звісно, хвилі націоналізації в той період також відбулися в багатьох інших країнах, включно з Великою Британією, де вартість державних активів 1950 року також перевищила річний обсяг національного доходу, тобто була на тому ж рівні, що й у Франції. Відмінність полягає в тому, що британський державний борг тоді перевищував два річні обсяги національного доходу, тож чисте державне багатство в 1950-х роках мало значну від’ємну величину, а приватне було значно більшим. Чисте державне багатство у Великій Британії не набувало позитивних величин аж до 1960–1970-х років, і навіть тоді воно залишалося на рівні менш ніж 20 % національного доходу (що вже є досить високим показником)19.

Для французького шляху характерно те, що державна власність розросталася у 1950-1980 роках, після 1980 року впала до дуже низького рівня, якраз тоді, коли приватне багатство – і у фінансовому секторі, і у нерухомості – зросло до рівнів, які навіть перевищували британські: близько шести річних обсягів національного доходу в 2010 році, або в 20 разів більше за вартість державного багатства. Після періоду державного капіталізму, що розпочався після 1950 року, Франція стала землею обіцяною для нового капіталізму ХХІ століття, що базувався на приватній власності.

Ця зміна ще більше вражає тому, що вона так і залишилася остаточно не визнаною. Приватизація економіки, включно з лібералізацією ринку товарів і послуг, та дерегуляція фінансових ринків і руху капіталу, яка торкнулася країн в усьому світі в 1980-х роках, походила з різноманітних і складних джерел. Спогади про Велику депресію та подальші катастрофи потьмяніли. «Стагфляція» 1970-х продемонструвала обмеження повоєнного кейнсіанського консенсусу. Із закінченням повоєнної відбудови та високих темпів зростання Славного тридцятиріччя цілком природними видавалися сумніви щодо подальшого розширення ролі держави й зростання її претензій на національний продукт. Рух у напрямку дерегуляції почався з «консервативних революцій» 1979–1980 років у США та Великій Британії, позаяк обидві країни дедалі більше дратувало, що інші їх випереджають (навіть попри те, що процес надолужування у більшості випадків був неминучим, як зазначалося в розділі 2). Тим часом дедалі очевидніший крах радянської та китайської моделей із високою концентрацією централізованого державного контролю й державної власності у 1970-х роках підштовхнув обох комуністичних гігантів до того, щоб у 1980-ті почати поступову лібералізацію своїх економічних систем шляхом упровадження нових форм приватної власності на підприємствах.

Попри цей орієнтований на зближення перебіг міжнародних подій, французькі виборці 1981 року виявили серйозне бажання пливти проти течі. Звісно, кожна країна має власну історію і власний політичний устрій. У Франції коаліція соціалістів і комуністів здобула більшість на основі програми, яка обіцяла продовження націоналізації промислового та банківського секторів, початої 1945 року. Однак виявилося, що це була коротка інтермедія, оскільки в 1986 році ліберальна більшість ініціювала дуже важливу хвилю приватизації в усіх секторах. Далі цю ініціативу підхопила й продовжила в посиленому режимі нова соціалістична більшість у 1988–1993 роках. У 1990 році Renault Company стала акціонерною компанією, як і державне управління телекомунікацій, трансформоване у France Telecom і відкрите акціонерне товариство в 1997–1998 роках. У контексті повільнішого зростання, високого безробіття та значних дефіцитів держбюджету послідовний розпродаж державних часток після 1990 року приніс до скарбниці країни додаткові кошти, хоча й не запобіг постійному зростанню державного боргу. Чисте багатство держави впало до дуже низьких рівнів. Тим часом приватне повільно повернулося до рівнів, не бачених із часів потрясінь ХХ століття. Таким чином у два різні періоди часу Франція, – насправді без виразного усвідомлення мети, – повністю змінила структуру свого національного капіталу.

Розділ 4. Від Старої Європи до Нового світу

У попередніх розділах я вивчав метаморфози капіталу Великої Британії та Франції від ХVІІІ століття. Уроки, які можна винести з історії в кожній країні, як виявилося, співвідносяться та взаємно доповнюють один одного. Природа капіталу повністю змінилася, однак зрештою його загальний обсяг по відношенню до доходу майже залишився незмінним. Щоб краще зрозуміти різноманітні історичні процеси та задіяні в них механізми, тепер слід поширити аналіз на інші країни. Я почну з вивчення Німеччини, яка завершить загальний огляд Європи. Далі звернуся до капіталу в Північній Америці (у США та Канаді). У Новому Світі він набував деяких досить особливих форм, передусім через величезну площу земель і їхню відносно незначну вартість; по-друге – через існування рабства, і врешті, тому, що цей регіон постійного демографічного зростання мав тенденцію до накопичення структурно меншого обсягу капіталу (по відношенню до річного доходу та випуску продукції), ніж Європа. Це викликає запитання: чим фундаментально визначається відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі, що буде предметом розділу 5. Я підійду до цього пункту, коли розширю аналіз спершу на всі заможні країни, а потім – на цілий світ, наскільки це дозволять джерела.

Німеччина: рейнський капіталізм і суспільна власність

Почну з Німеччини. Цікаво порівняти британську та французьку траєкторії з німецькою, особливо з огляду на питання змішаної економіки, що, як зазначалося, стало важливим після Другої світової війни. На жаль, історичні дані щодо Німеччини неоднорідніші через її запізніле об’єднання та численні територіальні зміни, тож немає задовільного способу простежити історію раніше 1870 року. Попри це, оцінки, які маємо щодо періоду після 1870 року, демонструють як очевидну подібність із Великою Британією і Францією, так і низку відмінностей.

Передусім слід зазначити, що загалом еволюція схожа: по-перше, сільськогосподарські угіддя в довготривалій перспективі поступилися житловій і комерційній нерухомості й фінансовому капіталу, по-друге, відношення капіталу до доходу після Другої світової війни стабільно зростає і, схоже, прямує до відновлення рівня, якого сягало до потрясінь 1914–1945 років (див. рисунок 4.1).

Зауважимо, що за значенням сільськогосподарських угідь ситуація в Німеччині кінця ХІХ століття була подібнішою до французької, ніж до британської (сільське господарство на схід від Рейну ще не зникло), а вартість промислового капіталу була вищою, ніж у Франції чи Великій Британії. На відміну від цього, напередодні Першої світової війни Німеччина мала вполовину менше закордонних активів, ніж Франція (приблизно на рівні 50 % національного доходу проти вартості на рівні його річного обсягу в Франції), і лише його чверті – у Великій Британії (вартість закордонних активів якої була на рівні двох річних обсягів національного доходу). Звісно, головна причина цього – те, що Німеччина не мала колоніальної імперії, адже це слугувало за джерело низки дуже потужних політичних і військових конфліктів: згадаймо, наприклад, марокканські кризи 1905 та 1911 років, коли кайзер намагався оскаржити домінування Франції у Марокко. Загострена конкуренція між європейськими державами щодо колоніальних активів, вочевидь, підігрівала атмосферу, яка зрештою влітку 1914 року призвела до оголошення війни. Не обов’язково поділяти всі погляди Леніна, викладені в книзі «Імперіалізм як найвища стадія капіталізму» (1916), щоб погодитися з таким висновком.

Також зауважимо, що Німеччина протягом останніх кількох десятиліть завдяки профіциту торговельного балансу накопичила істотні закордонні активи. На 2010 рік її чиста позиція за цими активами наближалася до 50 % національного доходу (понад половину цього обсягу було накопичено від початку 2000 року), тобто майже такого самого рівня, що й у 1913 році. Це незначний обсяг порівняно з позиціями Великої Британії та Франції за закордонними активами наприкінці ХІХ століття, однак він суттєвий у порівнянні з поточною позицією цих двох колишніх колоніальних держав, близькою до нуля. Співставлення рисунка 4.1 із рисунками 3.1–3.2 показує, наскільки різними були траєкторії Німеччини, Франції та Великої Британії після ХІХ століття: до певної міри вони змінили свої відповідні позиції на протилежні. З огляду на дуже значний поточний профіцит торгівельного балансу Німеччини, можливо, що таке розходження зростатиме. Я повернуся до цього питання.

Що ж до державного боргу та розподілу між державним і приватним капіталом, то траєкторія Німеччини доволі подібна до французької. За умов середньої інфляції на рівні приблизно 17 % у 1930–1950 роках, яка означає, що в цей період ціни зросли в триста разів (порівняно зі зростанням лише в сто разів у Франції). Німеччина більше, ніж інші країни, долала свій державний борг у ХХ столітті за допомогою інфляції. Попри наявність великих дефіцитів протягом обох світових війн (державний борг трохи перевищував 100 % ВВП у 1918–1920 роках та 150 % ВВП у 1943–1944 роках), інфляція в обох випадках дозволила дуже швидко скоротити борг до вкрай низьких рівнів: лише 20 % ВВП у 1930 році та ще раз у 1950 році (див. рисунок 4.2)1. Однак використання інфляції було настільки надмірним і так суттєво дестабілізувало німецькі суспільство й економіку, особливо протягом гіперінфляції 1920-х років, що місцева громадськість вийшла з цього досвіду з сильною антиінфляційною позицією2. Із цієї причини сьогодні склалася така парадоксальна ситуація: Німеччина, країна, яка найбільше використала інфляцію, щоб позбутися свого боргу в ХХ столітті, відмовляється схвалювати будь-яке зростання цін понад 2 % на рік, тоді як Велика Британія, чий уряд завжди виплачував свої борги навіть із перевищенням обґрунтованих сум, гнучкіше ставиться до цього питання й не бачить нічого неприродного в дозволі для свого центрального банку на придбання значної частки державного боргу, навіть якщо в результаті трохи посилиться інфляція.

У тому, що стосується накопичення державних активів, німецький приклад знову подібний до французького: 1950–1980 років уряд отримав значні позиції в банківському та промисловому секторах, потім частково розпродав ці активи 1980–2000 років, але в нього залишаються значні частки. Наприклад, земля Нижня Саксонія сьогодні володіє понад 15 % акцій (і 20 % права голосу, що гарантується законом, попри заперечення з боку Європейського Союзу) компанії Volkswagen, провідного автовиробника в Європі та світі3. У 1950–1980 роках, коли державний борг наближався до нуля, чистий державний капітал Німеччини становив близько одного річного обсягу національного доходу, порівняно з приватним капіталом, який тоді був на дуже низькій позначці – лише двох річних обсягів (див. рисунок 4.3). Так само, як і у Франції, протягом десятиліть повоєнної відбудови та німецького економічного дива уряд володів 25–30 % національного капіталу Німеччини. Так само, як і у Франції, уповільнення економічного зростання після 1970 року та накопичення державного боргу (яке почалося задовго до возз’єднання і з того часу триває) призвели до цілковитої зміни ситуації протягом останніх кількох десятиліть. Чисте державне багатство на 2010 рік майже дорівнювало нулю, а національне мало не цілком складалося з приватного багатства, яке стабільно зростало від 1950 року.

Однак є значна відмінність у вартості приватного капіталу в Німеччині порівняно з Францією і Великою Британією. Після Другої світової війни приватне багатство в Німеччині надзвичайно зросло: 1950 року воно було винятково низьким (ледь на рівні півтора річного обсягу національного доходу), а сьогодні становить понад чотири його річні обсяги. Відновлення приватного багатства в усіх трьох країнах чітко показано на рисунку 4.4. Попри це, німецьке приватне багатство на 2010 рік було помітно нижчим, ніж у Великій Британії та Франції: лише чотири річні обсяги національного доходу в Німеччині порівняно з п’ятьма чи шістьма у Франції та Великій Британії і понад шістьма в Італії та Іспанії (ми побачимо це в розділі 5). Враховуючи високий рівень заощаджень у Німеччині, цей низький рівень багатства порівняно з іншими європейськими країнами певною мірою парадоксальне явище, втім, можливо, тимчасове. Його можна пояснити4.

Перший чинник, який необхідно взяти до уваги, – це низькі ціни на нерухомість у Німеччині порівняно з іншими європейськими країнами. Подібна ситуація частково пояснюється тим, що різке зростання цін, яке спостерігалося в усіх інших країнах після 1990 року, в Німеччині було обмежене наслідками возз’єднання. Останнє вивело на ринок значну кількість дешевих будинків. Однак щоб пояснити це розходження в довготривалій перспективі, нам знадобляться також і чинники тривалішої дії, наприклад суворіше регулювання орендної плати.

У будь-якому разі, найбільшою мірою розрив між Німеччиною, з одного боку, та Францією і Великою Британією з іншого, спричинений не різною вартістю житлового фонду, а радше відмінностями вартості іншого внутрішнього капіталу й передусім капіталу фірм (див. рисунок 4.1). Іншими словами, цей розрив виник не через низьку оцінку німецької нерухомості, а швидше внаслідок низької вартості німецьких фірм на фондовому ринку. Якби під час вимірювання сукупного приватного багатства ми використовували не ринкову вартість, а балансову вартість активів (отриману шляхом віднімання боргу фірми від сумарної величини її капіталовкладень), німецький парадокс міг би зникнути: приватне багатство Німеччини негайно зросло б до рівнів французького чи британського (п’ятьох–шести річних обсягів національного доходу, а не чотирьох). Ці ускладнення можуть видаватися суто питанням обліку, однак, насправді, вони значною мірою політичні.

На цьому етапі достатньо буде зазначити, що нижча ринкова вартість німецьких фірм, вочевидь, відображає характер так званого «рейнського капіталізму» чи «моделі стейкхолдерів», тобто економічної моделі, за якої фірми належать не лише акціонерам, але й певним іншим зацікавленим сторонам, відомим як «стейкхолдери» – представникам працівників фірм (які входять до рад директорів німецьких фірм не лише з правом дорадчого голосу, а також як активні учасники дискусій, навіть попри те, що вони можуть і не бути акціонерами) і до делегатів регіональних урядів, асоціацій споживачів, екологічних об’єднань тощо. Суть не в тому, щоб ідеалізувати цю модель суспільної власності, яка має свої обмеження, а в тому, щоб просто зазначити: вона принаймні може бути настільки ж ефективною економічно, як і англосаксонський ринковий капіталізм, або «модель акціонерів», коли їм теоретично передається вся влада, хоча на практиці ситуація завжди складніша. Особливо ж це потрібно, щоб звернути увагу на модель стейкхолдерів, яка неодмінно передбачає нижчу ринкову вартість, але не обов’язково нижчу вартість суспільну. Дискусія про різні види капіталізму вибухнула на початку 1990-х років, після краху Радянського Союзу5. Далі її інтенсивність почала слабшати, частково, поза сумнівом, через те, що німецька модель, здавалося, в роки після возз’єднання почала втрачати енергію (у 1998–2002 роках Німеччину часто позиціонували як «хвору людину Європи»). З огляду на доволі добре самопочуття Німеччини в розпал світової фінансової кризи (2007–2012) не виключено, що найближчими роками ця дискусія може поновитися6.

Потрясіння, які пережив капітал у ХХ столітті

Тепер, коли зроблено початковий огляд загальної еволюції відношення капіталу до доходу та розподілу між державним і приватним капіталом у довготривалій перспективі, маю повернутися до питання хронології і, зокрема, до спроби зрозуміти причини спочатку руйнування відношення капіталу до доходу протягом ХХ століття, а потім його приголомшливого відновлення.

Передусім слід зазначити, що це явище зачепило всі європейські країни. Усі доступні джерела вказують, що зміни, які спостерігалися у Великій Британії, Франції та Німеччині (котрі сукупно 1910 року й знову 2010-го виробляли понад дві третини ВВП західної Європи та понад половину ВВП усієї Європи) є репрезентативними для всього континенту. Хоча й існують цікаві варіації між країнами, загальна модель однакова. Зокрема, відношення капіталу до доходу в Італії та Іспанії після 1970 року доволі різко зросло, навіть різкіше, ніж у Великій Британії та Франції. Доступні нам історичні дані свідчать, що на рубежі ХХ століття капітал перебував на рівні шести–семи річних обсягів національного доходу. Наявні оцінки щодо Бельгії, Нідерландів та Австрії вказують на схожу модель7.

Далі варто підкреслити, що падіння відношення капіталу до доходу в 1914–1945 роках лише до певної міри пояснюється фізичним руйнуванням капіталу (будівель, заводів, інфраструктури тощо) через дві світові війни. У Великій Британії, Франції та Німеччині вартість національного капіталу 1913 року становила від шести з половиною до семи річних обсягів національного доходу, а 1950 року упала до приблизно двох із половиною: приголомшливе зниження більш ніж на чотири річні обсяги національного доходу (див. рисунки 4.4 та 4.5). Звісно, відбулося значне фізичне руйнування капіталу, особливо у Франції під час Першої світової війни (протягом якої північно-східна частина країни, що перебувала на лінії фронту, була сильно понівечена) та Німеччині під час Другої світової війни через важкі бомбардування 1944–1945 років. Хоча періоди боїв були коротшими, ніж під час Першої світової війни, технології виявилися значно більш руйнівними. У підсумку Франція зазнала знищення капіталу вартістю приблизно на рівні одного річного обсягу національного доходу (що становило від однієї п’ятої до чверті загального зниження відношення капіталу до доходу), а капітал, знищений у Німеччині, коштував півтора річного обсягу національного доходу (приблизно третину загального зниження). Хоча ці втрати були досить значними, вони виразно пояснюють лише частину загального падіння, навіть у цих двох країнах, які найбільше безпосередньо постраждали від конфліктів. У Великій Британії фізичне руйнування було не таким масштабним, – незначним у Першій світовій війні та на рівні 10 % національного доходу внаслідок німецьких бомбардувань під час Другої світової. Однак національний капітал знизився на чотири річні обсяги національного доходу (або більш ніж у 40 разів більше за втрати від фізичного руйнування), так само, як у Франції та Німеччині.

Насправді, бюджетні й політичні потрясіння двох війн виявилися значно більш руйнівними для капіталу, ніж власне бої. На додачу до фізичної руйнації головними чинниками, що пояснюють приголомшливе падіння відношення капіталу до доходу з 1913 до 1950 року, стали, з одного боку, крах закордонних портфелів активів і дуже низька норма заощаджень, характерна для того часу (ці два чинники разом плюс фізичне руйнування пояснюють від двох третин до трьох чвертей падіння відношення), а з іншого – низькі ціни активів, які сформувалися в нових повоєнних політичних обставинах змішаної власності та регулювання (на ці чинники припало від чверті до третини зниження).

Я вже згадував про значні втрати закордонних активів, особливо для Великої Британії, де чистий капітал, вкладений за кордоном, упав із двох річних обсягів національного доходу напередодні Першої світової війни до трохи від’ємного рівня в 1950-х роках. Таким чином, британські втрати міжнародного портфеля активів були значно більшими за французькі чи німецькі, спричинені фізичним руйнуванням внутрішнього капіталу. Вони з надлишком компенсували відносно низький рівень фізичного руйнування на території Великої Британії.

Зниження капіталу, вкладеного за кордоном, частково було обумовлене експропріаціями в зв’язку з революцією і процесом деколонізації (згадаймо російські запозичення, на які підписувалися багато власників заощаджень у Франції в Чудову епоху, а також відмову більшовиків 1917 року від виплат за боргами чи націоналізацію Суецького каналу Насером 1956 року). Остання викликала сум’яття серед британських і французьких акціонерів, які володіли каналом і з 1869 року отримували від нього дивіденди та роялті. Ще більше на зменшення капіталу, вкладеного за кордоном, вплинула дуже низька норма заощаджень, яка спостерігалася в різних європейських країнах у 1914–1945 роках. Це призвело до поступового розпродажу британськими та французькими (і меншою мірою німецькими) власниками заощаджень своїх закордонних активів. Через низьке зростання та повторювані рецесії період 1914–1945 років став темною смугою для всіх європейців, але особливо для заможних, чий дохід значно скоротився порівняно з Чудовою епохою. Отже, норма приватних заощаджень була відносно низькою (особливо, якщо ми віднімемо суму ремонту та заміни пошкодженої війною власності); внаслідок цього частина людей вирішила зберегти свій рівень життя, поступово розпродуючи частину власного капіталу. Крім того, коли у 1930-х роках почалася Велика депресія і фірми банкрутували одна за одною, розорилися багато власників акцій та облігацій.

Більше того, обмежені обсяги приватних заощаджень переважно поглинав надзвичайний дефіцит державного бюджету, особливо протягом війн. У 1914–1945 роках національні заощадження (сума приватних і державних) у Великій Британії, Франції та Німеччині були надзвичайно низькими. Власники заощаджень масово кредитували свої уряди, в деяких випадках продаючи закордонні активи лише для того, щоб зрештою усе з’їла інфляція. Дуже швидко у Франції та Німеччині й повільніше – у Великій Британії це створило ілюзію, що приватне багатство в цій країні 1950 року опинилося в кращому стані, ніж на континенті. Насправді, національне багатство однаково постраждало і там, і там (див. рисунки 4.4 та 4.5). Іноді уряди позичали безпосередньо за кордоном. Саме таким чином США перейшли від від’ємної позиції напередодні Першої світової війни до позитивної у 1950-х роках. Однак наслідки для національних багатств Великої Британії чи Франції були схожими8.

Зрештою, зниження відношення капіталу до доходу в 1913–1950 роках є історією самогубства Європи, і зокрема – евтаназії європейських капіталістів.

Однак ця політична, військова та бюджетна історія була би неповною, якби ми не наполягли на тому, що низький рівень відношення капіталу до доходу після Другої світової війни виявився де в чому позитивним чинником. Наприклад, у тому, що він частково відображав зовсім невипадковий вибір політики, спрямованої на скорочення (більш-менш свідоме й більш-менш ефективне) ринкової вартості активів та економічної влади тих, хто ними володів. Конкретніше, у 1950-х та 1960-х роках вартість нерухомості та акції впали до історично низьких рівнів стосовно цін на товари та послуги, і це частково пояснює низьке відношення капіталу до доходу. Пам’ятаймо, що всі форми багатства оцінюються в ринковій вартості на певний період. Це вносить елемент довільності (ринки часто мінливі), однак це єдиний метод, який маємо для визначення наявного національного капіталу. Як іще реально можна додати гектари сільськогосподарських угідь, квадратні метри нерухомості та доменні печі?

У повоєнні часи ціни на житло перебували на історичному мінімумі, переважно завдяки політиці регулювання орендної плати, яка в періоди високої інфляції, такі як початок 1920-х та, особливо, 1940-ві роки, впроваджувалася майже скрізь. Орендна плата зросла не так різко, як решта цін. Житло подешевшало для осіб, які його винаймали, тоді як домовласники менше заробляли на ньому, тож ціни на нерухомість упали. Так само, вартість фірм, тобто вартість акцій фірм, які котируються на фондовій біржі, та часток у товариствах, котрими володіють двоє чи більше осіб, у 1950–1960-х роках упала до відносно низького рівня. Через Велику депресію та націоналізацію повоєнного періоду не лише було суттєво підірвано довіру до фондового ринку, але й запроваджено нові політики фінансового регулювання та оподаткування дивідендів і прибутків, які посприяли як послабленню влади акціонерів, так і зниженню вартості їхніх акцій.

Детальні оцінки щодо Великої Британії, Франції та Німеччини показують, що на низькі ціни нерухомості й акції після Другої світової війни припадає хоча й доволі значна, але все одно менша частка зниження відношення капіталу до доходу в 1913–1950 роки: від чверті до третини падіння залежно від країни, тоді як кількісний ефект (низька норма національних заощаджень, втрата закордонних активів, руйнування) спричинив від двох третин до трьох чвертей падіння9. У наступному розділі ми побачимо, як надто різке відновлення цін на нерухомість і цін на фондовому ринку в 1970–1980-х роках, особливо в 1990–2000-х роках пояснює значну частину відновлення відношення капіталу до доходу, хоча все одно не настільки значну, як кількісний ефект, пов’язаний цього разу зі структурним зниженням темпів зростання.

Капітал в Америці: більша стабільність, ніж у Європі

Перед тим, як детальніше вивчати поновлення відношення капіталу до доходу в другій половині ХХ століття й аналізувати перспективи на ХХІ, слід вийти за межі Європи й дослідити історичні форми та рівні капіталу в Америці.

Чітко виділяються кілька фактів. По-перше, Америка була своєрідним новим світом, де капітал важив менше, ніж у Старому, тобто в старій Європі. Точніше, в часи, коли США здобули незалежність, у 1770–1810 роках, вартість національного капіталу (якщо виходити з численних тогочасних оцінок, які я зібрав та порівняв, як і для інших країн), навряд перевищувала три річні обсяги національного доходу. Вартість сільськогосподарських угідь становила від одного до півтора річного обсягу національного доходу (див. рисунок 4.6). Попри невизначеність, поза сумнівом, відношення капіталу до доходу в колоніях Нового Світу було значно нижчим, ніж у Великій Британії чи Франції, де вартість національного капіталу становила приблизно сім річних обсягів національного доходу, із яких на сільськогосподарські угіддя припадало приблизно чотири (див. рисунки 3.1 та 3.2).

Важливо те, що кількість гектарів на душу населення Північної Америки була, вочевидь, значно більшою, ніж у старій Європі. Тож за кількісним показником капітал на душу населення в США був вищим. По суті, там оброблялося не так багато землі, щоб її ринкова вартість була дуже низькою: хто завгодно міг володіти великою ділянкою, тож вона не коштувала надто дорого. Іншими словами, ціновий ефект більш ніж урівноважував кількісний:

коли кількість певного типу капіталу перевищує певний поріг, його ціна неминуче опускається до настільки низького рівня, що добуток ціни та кількості, який становить вартість капіталу, нижчий, ніж спостерігався б за меншої кількості.

Значну відмінність у цінах на землю в Новому Світі та Європі наприкінці ХVІІІ – на початку ХІХ століття підтверджують усі доступні нам джерела, пов’язані з її придбанням та успадкуванням (такі, як документи щодо затвердження заповітів та розподілу спадщини).

Більше того, інші типи – житло й решта внутрішнього капіталу – у колоніальну епоху та протягом перших років Американської республіки також були відносно менш значними (порівняно з Європою). Причина тут інша, однак подиву цей факт не викликає. Переселенці, які становили дуже велику частку населення США, не могли везти з собою через Атлантичний океан свій капітал в формі будинків, інструментів чи машинного обладнання, і для того, щоб накопичити нерухомість та капітал підприємств у еквіваленті кількох річних обсягів національного доходу, потрібен був час.

Важливо не помилитися: низьке відношення капіталу до доходу в Америці відображало фундаментальну відмінність у структурі соціальної нерівності поряд із Європою. Той факт, що сукупне багатство в США становило лише три річні обсяги національного доходу порівняно з більш ніж сімома в Європі, дуже чітко вказує, що вплив землевласників і накопиченого багатства в Новому Світі був менш значним. За кілька років роботи переселенці могли подолати первинний розрив між ними та їхніми багатшими попередниками – або принаймні мали можливість ліквідувати нерівність у багатстві швидше, ніж у Європі.

У 1840 році Токвіль досить точно зазначав, що «кількість великих статків [у США] досить незначна, а капітал і досі мізерний». Він розглядав це як очевидну причину демократичного духу, який, на його погляд, домінував у тій країні, а також додавав, що, за його спостереженнями, подібне є наслідком низької ціни на сільськогосподарські угіддя: «В Америці земля коштує мало, і кожен може легко стати землевласником»10. Тут ми бачимо дію джефферсонівського ідеалу суспільства невеликих землевласників, вільних і рівних.

Протягом ХІХ століття ситуація змінилася. Частка сільського господарства у випуску продукції різко знизилася, вартість сільськогосподарських угідь також упала, так само, як і в Європі. Однак США накопичили значний запас нерухомості та промислового капіталу, тож станом на 1910 рік національний капітал був на рівні приблизно п’яти річних обсягів національного доходу проти трьох на 1810 рік. Розбіжність зі старою Європою залишилася, проте за одне століття вона скоротилася на половину (див. рисунок 4.6). США стали капіталістами, однак багатство й далі відігравало меншу роль, ніж у Європі часів Чудової епохи, принаймні якщо ми розглядаємо величезну територію США як ціле. Якщо обмежимося Східним узбережжям США, ця розбіжність усе одно буде меншою. У фільмі «Титанік» режисер Джеймс Кемерон описав структуру суспільства 1912 року. Він вирішив, що багаті американці мають здаватися такими самими заможними й зарозумілими, як їхні європейські колеги, наприклад, огидний Гоклі, який хоче забрати молоду Розу до Філадельфії, щоб одружитися з нею. Вона героїчно відмовляється впокоритись із тим, що до неї ставляться як до власності, та стає Розою Доусон. Романи Генрі Джеймса, де дія розгортається в Бостоні та Нью-Йорку в 1880–1910 роках, також показують соціальні групи, для яких нерухомість та промисловий і фінансовий капітал важать майже так само багато, як і в європейських романах. Після Війни за незалежність, коли США ще були землею без капіталу, часи й справді змінилися.

Потрясіння ХХ століття вдарили по Америці зі значно меншою силою, ніж по Європі, тож відношення капіталу до доходу там залишилося значно стабільнішим: від 1910 до 2010 року воно коливалося між чотирма та п’ятьма річними обсягами національного доходу (див. рисунок 4.6), тоді як у Європі впало з понад семи річних обсягів до менш ніж трьох, перш ніж відновитися до п’яти–шести (див. рисунки 3.1–3.2).

Звісно, кризи 1914–1945 років завдали удару також і по статках у США. Державний борг тут різко зріс через витрати на ведення війни, особливо протягом Другої світової, і це зачепило національні заощадження в період економічної нестабільності. Ейфорія 1920-х років змінилася Великою депресією 1930-х. Кемерон розповідає нам, що одіозний Гоклі наклав на себе руки в жовтні 1929 року. Більше того, під час правління Франкліна Д. Рузвельта США провадили політику, спрямовану на скорочення впливу приватного капіталу, наприклад, регулювання орендної плати, як це було в Європі. Після Другої світової війни ціни на нерухомість та акції перебували на історичному мінімумі. Коли дійшло до прогресивного оподаткування, США пішли значно далі за Європу, по можливості демонструючи, що метою було скорочення нерівності, а не викорінювання приватної власності. Спроб тотальної націоналізації не було, хоча в 1930-х та 1940-х роках започатковано великі державні інвестиції, особливо в інфраструктуру. Інфляція і зростання в 1950-х та 1960-х роках врешті-решт повернули державний борг до помірного рівня, тож 1970 року державне багатство було помітно позитивним (див. рисунок 4.7). У підсумку американське приватне багатство знизилося із рівня майже п’яти річних обсягів національного доходу в 1930 році до менш ніж трьох із половиною у 1970 році, що є значним зменшенням (див. рисунок 4.8).

Попри це, «U-подібна крива» відношення капіталу до доходу в ХХ столітті у США менша за своєю амплітудою, ніж у Європі. Капітал у США, виражений у річних обсягах доходу чи випуску продукції, від початку ХХ століття, схоже, досяг фактичної стабільності – настільки, що стабільне відношення капіталу до доходу чи капіталу до випуску продукції в американських підручниках (наприклад, Пола Самуельсона) часом тлумачиться як універсальний закон. Для порівняння: ставлення Європи до капіталу, а особливо, приватного, в столітті, яке щойно завершилося, було особливо хаотичним. У Чудову епоху капітал був головним. Після Другої світової війни багато людей думали, що капіталізм майже викорінений. Однак на початку ХХІ століття Європа, схоже, стала авангардом нового патримоніального капіталізму, де приватні статки знову перевищують рівень такого ж показника в США. Це доволі добре пояснюється нижчими темпами економічного й особливо демографічного зростання в Європі порівняно з США, які автоматично ведуть до зростання впливу багатства, накопиченого в минулому, як ми побачимо в розділі 5. У будь-якому разі, ключовий факт полягає в тому, що в ХХ столітті в США спостерігалося значно стабільніше відношення капіталу до доходу, ніж у Європі. Це, можливо, пояснює, чому американці, вочевидь, прихильніше ставляться до капіталізму, ніж європейці.

Новий Світ і капітал, вкладений за кордоном

Інша ключова відмінність між історією капіталу в Америці та Європі полягає в тому, що в США капітал, вкладений за кордоном, завжди мав досить обмежене значення. Це зумовлено тим, що США, перша колонізована територія, котра здобула незалежність, сама не стала колоніальною державою.

Протягом ХІХ століття чиста позиція США за закордонними капіталовкладеннями була незначною мірою від’ємною: те, чим володіли їхні громадяни в решті світу, було меншим за те, чим іноземці, переважно британці, володіли в США. Однак різниця була досить мала, максимум 10–20 % національного доходу країни, і, як правило, менш ніж 10 % у 1770–1920 роках.

Наприклад, напередодні Першої світової війни внутрішній капітал США – сільськогосподарські угіддя, житло, інший внутрішній капітал – перебував на рівні 500 % національного доходу. Із цієї суми активи, що належали іноземним інвесторам (мінус закордонні активи, якими володіли американці), становили еквівалент 10 % національного доходу. Таким чином, національний капітал, або чисте національне багатство США становило близько 490 % національного доходу. Іншими словами, США на 98 % належали американцям і на 2 % – іноземцям. Чиста позиція за закордонними активами була майже збалансованою, особливо якщо порівнювати з надмірними закордонними активами, які належали європейцям: від одного до двох річних обсягів національного доходу Франції та Великої Британії і половина річного обсягу в Німеччині. Оскільки 1913 року ВВП США був ледь більший половини ВВП Західної Європи, це також означає, що європейці 1913 року тримали зовсім незначну частку свого портфеля закордонних активів (менш ніж 5 %) у США. У результаті, в світі зразка 1913 року Європа володіла значною частиною Африки, Азії та Латинської Америки, тоді як США – лише самими собою.

Після двох світових війн чиста позиція США за закордонними активами змінилася на протилежну: вона була від’ємною 1913 року, однак стала незначною мірою позитивною 1920-го й залишалася такою в 1970-х та 1980-х роках. США фінансували сторони військового конфлікту й таким чином перестали бути боржником Європи та перетворилися на кредитора. Однак слід наголосити, що чисті закордонні активи США залишилися досить незначними: лише 10 % національного доходу (див. рисунок 4.6).

Зокрема, в 1950–1960-х роках чистий капітал, вкладений за кордоном, яким володіли США, був усе одно доволі обмеженим (ледве сягав 5 % національного доходу, тоді як внутрішній капітал становив близько 400 %, або у 80 разів більше). Інвестиції американських транснаціональних корпорацій у Європу та решту світу сягнули рівнів, які тоді здавалися значними, особливо для європейців, які звикли володіти світом і дратувалися через те, що частково завдячували своєю відбудовою дядькові Сему та плану Маршалла. По суті, попри ці національні травми, інвестиції США в Європу завжди будуть доволі обмеженими порівняно з капіталовкладеннями, якими колишні колоніальні держави володіли по всьому світу за кілька десятиліть до того. Більше того, інвестиції США в Європу та в інші країни врівноважувалися постійними потужними іноземними інвестиціями в США, особливо британськими. У серіалі «Божевільні», дія якого розгортається на початку 1960-х років, Нью-Йоркську рекламну агенцію Sterling Cooper викупили поважні британські акціонери, і цього було достатньо, щоб викликати культурний шок у маленькому рекламному світі Медісон-авеню: завжди нелегко належати іноземцям.

Чиста позиція США за закордонними капіталовкладеннями стала до незначної міри від’ємною у 1980-х, а далі – ще більш від’ємною в 1990-х та 2000-х, що сталося внаслідок накопичення дефіциту торгівельного балансу. Попри це, інвестиції США за кордон і далі приносили значно кращий дохід за той, що надходив від держави, яка платила за своїми борговими зобов’язаннями, котрі перебували у власності іноземців. Цей привілей пов’язаний із довірою до долара, що дало змогу обмежити погіршення негативної позиції США, яка становила близько 10 % національного доходу в 1990-х роках та трохи більш ніж 20 % на початку 2010-х. У підсумку, сьогоднішня ситуація внаслідок усього, зазначеного вище, наблизилася до тієї, що склалася напередодні Першої світової війни. Вартість внутрішнього капіталу США – на рівні близько 450 % національного доходу. Із цієї суми активи, що належать іноземним інвесторам (мінус закордонні активи, що належать інвесторам США) становлять еквівалент 20 % національного доходу. Таким чином, чисте національне багатство США складає близько 430 % національного доходу. Іншими словами, США більш ніж на 95 % належать американцям і менш ніж на 5 % – іноземцям.

Підсумуємо: чиста позиція США за закордонними активами іноді була незначною мірою негативна, іноді – незначною мірою позитивна, однак ці позиції завжди мали відносно обмежене значення порівняно із загальним капіталом, яким володіли громадяни США (завжди менше 5 % і зазвичай менше 2 %).

Канада: тривалий час у власності Корони

Цікаво спостерігати, як у зовсім іншому напрямі розвивалася ситуація в Канаді, де дуже значна частка внутрішнього капіталу – до чверті наприкінці ХІХ – на початку ХХ століття – належала іноземним інвесторам, переважно британським, особливо в секторі природних ресурсів (родовища міді, цинку, алюмінію, а також вуглеводнів). У 1910 році внутрішній капітал Канади оцінювався на рівні 530 % національного доходу. Із цієї суми активи, що належали іноземним інвесторам (зменшені на суму закордонних активів, які належали канадським інвесторам), становили еквівалент 120 % національного доходу, десь від однієї п’ятої до чверті загального обсягу. Таким чином, чисте національне багатство Канади дорівнювало приблизно 410 % національного доходу (див. рисунок 4.9)11.

Дві світові війни значно змінили ситуацію, оскільки європейці були змушені продати багато закордонних активів. Однак це відібрало певний час: від 1950 до 1990 року чистий зовнішній борг Канади становив приблизно 10 % її внутрішнього капіталу. До кінця цього періоду борг зріс, а після 1990 року був консолідований12. Сьогодні ситуація Канади значно наблизилася до ситуації в США. Вартість її внутрішнього капіталу становить приблизно 410 % національного доходу. Із цієї суми активи, які належать іноземним інвесторам (зменшені на суму закордонних активів, якими володіють інвестори канадські), становлять менш ніж 10 % національного доходу. Таким чином, Канада більш ніж на 98 % належить канадцям і менш ніж на 2 % – іноземцям. Однак зазначимо, що такий погляд на чистий капітал, вкладений за кордоном, приховує розміри перехресної власності між країнами, про яку я скажу більше в наступному розділі.

Це порівняння США з Канадою цікаве, оскільки складно знайти суто економічні причини, з яких шляхи цих двох північноамериканських країн мали такі суттєві відмінності. Вочевидь, ключову роль відіграли політичні чинники. Хоча США завжди були досить відкритими для іноземних інвестицій, доволі складно уявити собі, що громадяни США ХІХ століття стерпіли би ситуацію, за якої чверть країни належала б колишньому колонізаторові13. Це не викликало таких проблем у Канаді, яка залишалася британською колонією: тож те, що значна частина країни належала Великій Британії, не надто відрізнялося від того, що лондонці володіли значною частиною землі та багатьма фабриками в Шотландії чи Сассексі. Крім того, чисті закордонні активи Канади довго залишалися від’ємними, що було пов’язано з відсутністю будь-якого насильницького політичного втручання (Канада отримувала незалежність від Великої Британії поступово, однак правив цією державою і далі британський монарх). Унаслідок цього тут була відсутня експропріація такого типу, якою в інших країнах світу зазвичай супроводжувалося здобуття незалежності, особливо в тому, що стосується природних ресурсів.

Новий Світ і Старий: значення рабства

Я не зможу завершити цього дослідження метаморфоз капіталу в Європі та США, якщо не вивчу питання рабства та місця рабів у статках США.

Томас Джефферсон володів не лише землею. Він мав також понад шість сотень рабів, переважно успадкованих від батька й тестя, і його політична позиція щодо питання рабства завжди була вкрай неоднозначною. Його ідеальна республіка невеликих землевласників, які володіють рівними правами, не включала темношкірих, від чиєї примусової праці значною мірою залежала економіка його рідної Вірджинії. У 1801 році, коли Джефферсон завдяки голосам південних штатів став президентом США, він, попри сказане вище, підписав закон, який мав покласти край завезенню на територію країни нових рабів після 1808 року. Природний приріст коштував не так дорого, як транспортування невільників. Проте урядові заходи не запобігли різкому зростанню їх числа, що збільшилося з близько 400 тис. у 1700-х роках до 1 млн за переписом 1800 року. Ця цифра знову зросла більш ніж учетверо з 1800 року до перепису 1860 року, який зафіксував понад 4 млн рабів. Іншими словами, їх число менш ніж за століття удесятеро збільшилося. Рабовласницька економіка швидко зростала, коли 1861 року розгорілася Громадянська війна, яка 1865 року призвела до скасування рабства.

У 1800 році раби становили близько 20 % населення США: приблизно 1 млн рабів із-поміж сукупного населення 5 млн. На півдні, де перебували майже всі невільники14, їхня частка досягала 40 %: 1 млн рабів і 1,5 млн білих у загальному населенні, яке становило 2,5 млн. Не всі білі володіли рабами, й лише крихітна меншість мала таке число невільників, як у Джеферсона: статки, засновані на рабстві, були одними з найсконцентрованіших.

На 1860 рік частка рабів у загальному населенні США впала до близько 15 % (близько 4 млн рабів у загальному населенні 30 млн) – завдяки швидкому зростанню населення на Півночі та Заході. Однак на Півдні їхня частка залишалася на рівні 40 %: 4 млн рабів та 6 млн білих у загальному населенні 10 млн.

Щоб дізнатися про ціну рабів у США в 1770–1865 роках, ми можемо звернутися до численних джерел. Серед них документи про затвердження заповітів і розподіл спадщини, зібрані Еліс Генсон Джонс, дані щодо податків та з переписів населення, які використав Реймонд Голдсміт, а також дані про угоди на ринку рабів, зібрані переважно Робертом Фогелем. Порівнюючи ці різноманітні джерела, які досить добре узгоджуються одне з одним, я виклав оцінки, показані на рисунках 4.10 та 4.11.

Ми бачимо, що наприкінці ХVІІІ – у першій половині ХІХ століття сукупна ринкова вартість рабів становила приблизно півтора річного обсягу національного доходу США, що наближено дорівнює сукупній вартості сільськогосподарських угідь. Якщо ми порахуємо рабів разом із іншими складовими багатства, то побачимо, що сукупне американське багатство від колоніальної епохи до сьогодні залишається відносно сталим – на рівні приблизно чотирьох із половиною річного обсягу національного доходу (див. рисунок 4.10). Додавати таким чином вартість рабів до капіталу – це, вочевидь, сумнівна річ у багатьох відношеннях: це ознака цивілізації, в якій деякі люди розглядались як рухоме майно, а не як особистості, наділені правами, зокрема і правом на власне майно15. Однак це дає нам змогу визначити вартість для рабовласників капіталу, який становлять раби.

Це стає ще зрозумілішим, коли ми відділяємо південні штати від північних і порівнюємо структуру капіталу в цих двох регіонах (враховуючи рабів) у 1770–1810 роках зі структурою капіталу Великої Британії та Франції у той самий період (див. рисунок 4.11). На американському Півдні сукупна вартість рабів коливалася від двох із половиною до трьох річних обсягів національного доходу, тож вартість сільськогосподарських угідь і рабів разом перевищувала чотири річні обсяги національного доходу. Загалом рабовласники Півдня в Новому Світі контролювали більше багатства, ніж землевласники старої Європи. Їхні сільськогосподарські угіддя не коштували дуже дорого, але оскільки їм сяйнула блискуча думка володіти не лише землею, але також і робочою силою, необхідною для обробки цієї землі, їхній сукупний капітал був навіть більшим.

Якщо додати ринкову вартість рабів до інших складових багатства, вартість південного капіталу перевищить шість річних обсягів доходу південних штатів, або приблизно дорівняється до сукупної вартості капіталу Великої Британії та Франції. І навпаки, на Півночі, де майже не було рабів, сукупне багатство було досить невеликим: на рівні лише трьох річних обсягів доходу північних штатів, що становить половину від показника південних штатів або Європи.

Зрозуміло, що США до Громадянської війни були далекі від країни без капіталу, яку ми обговорювали вище. Насправді, Новий Світ поєднав дві діаметрально протилежні реальності. На Півночі ми бачимо відносно егалітарне суспільство, в якому капітал насправді не коштував дуже дорого, оскільки надлишок землі був таким, що хто завгодно міг стати землевласником за доволі незначну ціну, а також через те, що недавні іммігранти не мали часу накопичити великий капітал. На Півдні ми бачимо світ, де нерівність у власності набула крайніх і найжорстокіших форм серед усіх можливих, оскільки одна половина населення володіла іншою. Тут капітал у вигляді рабів значною мірою витіснив і перевищив земельний капітал.

Це складне та суперечливе ставлення до нерівності зберігається в США і до сьогодні: з одного боку, це країна егалітарних перспектив, земля можливостей для мільйонів іммігрантів зі скромним походженням; з іншого – це країна жорстокої нерівності, особливо в тому, що стосується раси, і її наслідки досі дуже помітні. Чорношкірі на Півдні були позбавлені громадянських прав до 1960-х років і підлягали режиму правової сегрегації, який мав деякі спільні риси з системою апартеїду, що зберігалася в ПАР до 1980-х. Із цим, поза сумнівом, пов’язано чимало аспектів розвитку – чи радше недорозвинутості – держави загального добробуту в США.

Рабський і людський капітал

Я не намагався оцінити вартість рабів як виду капіталу в інших рабовласницьких суспільствах. У Британській імперії рабство скасовано в 1833–1838 роках. У Французькій воно скасовувалося в два етапи (перший – 1792 року, далі було відновлення Наполеоном 1803 року, і, нарешті, остаточне скасування відбулося 1848-го). В обох імперіях у ХVІІІ – на початку ХІХ століть частину вкладеного за кордоном капіталу було інвестовано в плантації у Вест-Індії (згадаймо сера Томаса у «Менсфілд-парку») або рабовласницькі маєтки на островах в Індійському океані (острови Бурбон та Іль-де-Франс, які після Французької революції перейменовано в Реюньйон і Маврикій). Серед активів цих плантацій були раби, чию вартість я не намагався порахувати окремо. Оскільки на початку ХІХ століття сукупні закордонні активи не перевищували 10 % національного доходу цих двох країн, частка рабів у сукупному багатстві була, вочевидь, меншою, ніж у США16.

І навпаки, в суспільствах, де раби становили значну частку населення, їхня ринкова вартість могла легко сягати дуже високого рівня, потенційно навіть вищого, ніж це було в США у 1770–1810 роках, і вищого за вартість усіх інших форм багатства. Візьмемо граничний випадок, у якому майже все населення належить крихітній меншості. У межах нашого обговорення припустимо, що дохід від праці (тобто дохід для рабовласників від праці їхніх рабів) становить 60 % національного, дохід від капіталу (мається на увазі дохід від землі та іншого капіталу в формі ренти, прибутків тощо) – 40 %, а дохідність усіх форм капіталу, не пов’язаного з людиною, – 5 % на рік.

За визначенням, вартість національного капіталу (за винятком рабів) дорівнює восьми річним обсягам національного доходу: це перший фундаментальний закон капіталізму (β = α / r), наведений у розділі 1.

У рабовласницькому суспільстві ми можемо застосувати такий самий закон до рабів як виду капіталу: якщо раби приносять дохід на рівні 60 % національного доходу, а дохідність усіх форм капіталу становить 5 % на рік, тоді ринкова вартість рабів дорівнює дванадцяти річним обсягам національного доходу, – або у півтора рази більше, ніж національний капітал, не пов’язаний із людиною, просто через те, що він приносить на половину менше, ніж раби. Якщо ми додамо вартість рабів до вартості капіталу, то, звісно, отримаємо двадцять річних обсягів національного доходу, оскільки сукупний річний потік капіталу й випуску продукції капіталізується за ставкою 5 %.

У випадку США в 1770–1810 роках вартість рабів як виду капіталу була на рівні півтора річного обсягу національного доходу (а не дванадцяти), почасти тому, що відсоток рабів у населенні становив 20% (а не 100 %), а почасти й через те, що середня продуктивність рабської праці була трохи нижчою за середню продуктивність вільної, а норма дохідності на капітал у вигляді рабів була загалом ближчою до 7–8 %, чи навіть вище, ніж до 5 %, що спричинювало нижчу капіталізацію. На практиці в США до Громадянської війни ринкова вартість раба зазвичай трималася на рівні еквівалента десяти–дванадцяти річних зарплат вільного робітника (а не двадцяти річних зарплат, як вимагала б однакова продуктивність і дохідність у 5 %). У 1860 році середня ціна чоловіка-раба найкращого працездатного віку становила приблизно 2000 доларів тоді як середня зарплата вільного сільськогосподарського працівника – близько 200 доларів.17 Утім, зазначимо, що ціна раба дуже варіювалася залежно від різноманітних характеристик та оцінки власника: наприклад, заможний плантатор, якого змальовує Квентін Тарантіно в фільмі «Джанґо вільний», готовий продати красуню Брумгільду лише за 700 доларів, але хоче 12000 доларів за своїх найкращих рабів-бійців.

У будь-якому разі, зрозуміло, що такі підрахунки мають сенс лише в рабовласницькому суспільстві, де людський капітал може продаватися на ринку постійно та незмінно. Деякі економісти, включно з авторами нещодавніх випусків звітів Світового банку щодо «багатства націй», вирішили визначити сукупну вартість «людського капіталу» шляхом капіталізації вартості потоку доходу від праці на основі більш-менш довільної норми дохідності (зазвичай 4–5 %). Ці звіти завершуються несподіваним висновком, що людський капітал є провідною формою капіталу в дивовижному світі ХХІ століття. У реальності цей висновок цілком очевидний і був би так само справедливий у ХVІІІ столітті: щоразу, коли більш ніж половина національного доходу припадає на працю, і ухвалюється рішення капіталізувати потік доходу від праці за такою самою або майже такою самою ставкою, як потік доходу від капіталу, тоді, за визначенням, вартість людського капіталу буде більшою за вартість усіх інших його форм. Нема з чого дивуватись і не варто вдаватися до гіпотетичної капіталізації, щоб дійти цього висновку. (Достатньо порівняти потоки.)18 Присвоювання монетарної вартості людського капіталу має сенс лише в суспільствах, де справді можливе цілковите володіння іншими особами, – суспільствах, які, на перший погляд, повністю припинили своє існування.

Розділ 5. Відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі

У попередньому розділі я вивчав метаморфози капіталу в Європі та Північній Америці від ХVІІІ століття. Протягом тривалого періоду природа багатства повністю змінилася: капітал у формі сільськогосподарських угідь потроху поступився промисловому й фінансовому, а також міській нерухомості. Однак, поза сумнівом, найбільше вражає, що, попри ці зміни, виявляється, сукупна вартість капіталу, оцінена в річних обсягах національного доходу, – це відношення показує загальне значення капіталу в економіці та суспільстві, – за дуже тривалий час залишилася майже незмінною. У Великій Британії та Франції, країнах, щодо яких маємо найповніші історичні дані, національний капітал сьогодні становить близько п’яти–шести річних обсягів національного доходу, що лише трохи менше за рівень багатства, який спостерігався у ХVІІІ та ХІХ століттях і аж до часу напередодні Першої світової війни (близько шести–семи річних обсягів національного доходу). Більше того, з огляду на потужне, стале зростання відношення капіталу до доходу від 1950-х років природно постає запитання, чи триватиме це в найближчі десятиліття та чи відношення капіталу до доходу на кінець ХХІ століття знову сягне колишнього рівня або навіть перевищить його.

Другий промовистий факт стосується порівняння Європи та США. Не дивно, що потрясіння 1914–1945 років ударили по Європі значно сильніше, тож відношення капіталу до доходу тут з 1920-х до 1980-х років було нижчим. Однак якщо виключимо тривалий період війни та її наслідків, то побачимо, що відношення капіталу до доходу в Європі завжди прагнуло до підвищення. Це справедливо для ХVІІІ та початку ХІХ століть (коли відношення капіталу до доходу в Європі становило шість–сім порівняно з чотирма–п’ятьма у США), а далі знову для кінця ХХ та початку ХХІ століття: приватне багатство в Європі знову перевищило рівень США на початку 1990-х, і сьогодні відношення капіталу до доходу становить приблизно шість порівняно з трохи більш ніж чотирма у США (див. рисунки 5.1 та 5.2)1.

Ці факти варто пояснити. Чому відношення капіталу до доходу в Європі повернулося до історичних максимумів, і чому в Європі воно структурно вище, ніж у США? Які магічні сили передбачають, що вартість капіталу в одному суспільстві має становити шість–сім річних обсягів національного доходу, а не три або чотири? Чи може бути оптимальний рівень для відношення капіталу до доходу, і якщо так, то як він визначається, які наслідки це має для норми дохідності капіталу та як співвідноситься з розподілом національного доходу між оплатою праці й капіталом? Щоб відповісти на ці запитання, почну з наведення динамічного закону, який дає нам змогу порівняти відношення капіталу до доходу в економіці з нормою заощаджень і темпами зростання в ній.

Другий фундаментальний закон капіталізму: β = s / g

У довготривалій перспективі відношення капіталу до доходу β просто й зрозуміло співвідноситься з нормою заощаджень s та темпами зростання g у такій формулі:

β = s / g

Наприклад, якщо s = 12 %, а g = 2 %, тоді β = s / g = 600 %2.

Іншими словами, якщо країна заощаджує 12 % свого національного доходу щороку, а темпи його зростання становлять 2 % на рік, тоді в довготривалій перспективі відношення капіталу до доходу дорівнюватиме 600 %: країна накопичить капітал вартістю шість річних обсягів національного доходу.

Ця формула, яку можна вважати другим фундаментальним законом капіталізму, відображає очевидний важливий момент:

країна, яка багато заощаджує і повільно розвивається, за тривалий період накопичить величезний капітал (по відношенню до свого доходу), який, своєю чергою, може мати значний вплив на структуру суспільства та розподіл багатства.

Сформулюймо це інакше: у суспільстві з квазістагнацією багатство, накопичене в минулому, неминуче набуватиме непропорційного розподілу.

Таким чином, повернення в ХХІ столітті структурно високого відношення капіталу до доходу, близького до рівнів ХVІІІ та ХІХ століть можна пояснити поверненням до режиму повільного зростання. Тож за відновлення капіталу відповідальне зниження зростання – особливо демографічного.

Принциповий момент полягає в тому, що незначні відхилення в темпах зростання можуть дуже суттєво вплинути на відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі.

Наприклад, за умови норми заощаджень у 12 %, якщо темпи зростання знизяться до 1,5 % на рік (замість 2 %), тоді довготривале відношення капіталу до доходу β = s / g зросте до восьми річних обсягів національного доходу (замість шести). Якщо темпи зростання впадуть до 1 %, тоді β = s / g зросте до дванадцяти річних обсягів, що є показником удвічі вищої капіталомісткості суспільства, ніж та, що була за темпів зростання у 2 %. З одного боку, це добра новина: капітал є потенційно корисним для кожного, і за умови, що все належним чином організовано, кожен може отримати від цього вигоду. Однак, з іншого боку, це означає, що власники капіталу – за такого розподілу багатства – потенційно контролюють більшу частку сукупних економічних ресурсів. У будь-якому разі, економічні, соціальні та політичні наслідки такої зміни будуть значними.

З іншого боку, якщо темпи зростання збільшаться до 3 %, тоді β = s / g знизиться до всього чотирьох річних обсягів національного доходу. Якщо норма заощаджень одночасно трохи зменшиться до s = 9 %, тоді довготривале відношення капіталу до доходу знизиться до трьох.

Ці наслідки тим більш важливі, позаяк темпи зростання, які фігурують у законі β = s / g, – це загальні темпи зростання національного доходу, тобто суми темпів зростання на душу населення й темпів зростання населення3. Іншими словами, за умови норми заощаджень на рівні 10–12 % та темпів зростання національного доходу на душу населення на рівні 1,5–2 % на рік, із цього відразу випливає, що країна з майже нульовим демографічним зростання (таким чином, темпи загального її зростання – приблизно 1,5–2 %, як у Європі) може сподіватися накопичити капітал вартістю від шести до восьми річних обсягів національного доходу, тоді як країна з демографічним зростанням на рівні 1 % на рік і, таким чином, темпами загального зростання 2,5–3 %, як у США, накопичить капітал вартістю лише три або чотири річні обсяги національного доходу. І якщо друга країна має тенденцію заощаджувати трохи менше за першу, можливо, тому, що її населення не старіє настільки швидко, цей механізм посилиться. Іншими словами, країни з однаковими темпами зростання доходу на душу населення можуть прийти до дуже різних відношень капіталу до доходу просто через те, що темпи їхнього демографічного зростання неоднакові.

Цей закон дає нам змогу з’ясувати історичну еволюцію відношення капіталу до доходу. Зокрема, він дає можливість пояснити, чому відношення капіталу до доходу зараз, – після потрясінь 1914–1945 років та фази винятково швидкого зростання другої половини ХХ століття, – здається, повертається до дуже високого рівня. Завдяки йому ми також зрозуміємо, чому Європа зі структурних причин прагне до накопичення більшого капіталу, ніж США (або принаймні матиме таку тенденцію доти, поки демографічне зростання в США залишається вищим, ніж у Європі, що, ймовірно, буде не завжди). Однак перш ніж я зможу пояснити цей феномен, слід уточнити деякі концептуальні й теоретичні моменти.

Закон, що діє у довготривалій перспективі

Насамперед важливо зрозуміти, що другий фундаментальний закон капіталізму, β = s / g, можна застосувати лише за умови, якщо здійснилися певні ключові припущення. По-перше, це асимптотичний закон, який діє лише в довготривалій перспективі: якщо країна без кінця заощаджує частку s від свого доходу і якщо темпи зростання її національного доходу постійно становлять g, тоді відношення капіталу до доходу матиме тенденцію дедалі більшого наближення до β = s / g і стабілізуватиметься на цьому рівні. Однак це не станеться за день: якщо країна заощаджує частку s від свого доходу лише кілька років, цього замало, щоб досягти відношення капіталу до доходу на рівні β = s / g.

Наприклад, якщо країна починає з нульового капіталу й заощаджує 12 % свого національного доходу на рік, вона, вочевидь, не накопичить капітал вартістю в шість річних обсягів свого доходу. Із нормою заощаджень у 12 % на рік і початковим капіталом на рівні нуля їй знадобиться 50 років, щоб накопичити еквівалент шести річних обсягів доходу, й навіть тоді відношення капіталу до доходу не дорівнюватиме шести, оскільки сам національний дохід за півстоліття значно зросте (лише якщо ми не приймаємо фактично нульових темпів зростання).

Таким чином, перший принцип, який слід мати на увазі, полягає в тому, що накопичення багатства потребує певного часу: знадобиться кілька десятиліть, щоб закон β = s / g почав відповідати дійсності.

Тепер можемо зрозуміти, чому минуло стільки часу, перш ніж перестали бути помітними наслідки потрясінь 1914–1945 років, і чому так важливо розглядати дуже глибоку історичну ретроспективу, вивчаючи подібні питання. На індивідуальному рівні статки іноді накопичуються дуже швидко, однак на рівні країни динаміка відношення капіталу до доходу, описана законом β = s / g, – довготривалий феномен.

Тож існує дуже важлива відмінність між цим законом і законом α = r × β, який я назвав першим фундаментальним законом капіталізму в розділі 1. Згідно з тим законом, частка доходу від капіталу в національному доході, α, дорівнює середній нормі дохідності капіталу, r, помноженій на відношення капіталу до доходу, β. Важливо усвідомлювати, що закон α = r × β є суто обліковою тотожністю, яка за побудовою діє скрізь і в усі часи. Фактично можна розглядати його як визначення частки капіталу в національному доході (або як норми дохідності капіталу, залежно від того, за яким параметром найлегше вимірювати), а не як закон. І навпаки, закон β = s / g є результатом динамічного процесу: це стан рівноваги, до якого прагнутиме економіка, якщо норма заощаджень є s, а темпи зростання – g. Однак цей стан рівноваги ніколи не буде повністю реалізований на практиці.

По-друге, закон β = s / g діє лише за умови, що економіка зосереджується лише на формах капіталу, які можуть накопичити людські істоти.

Якщо значну частку національного капіталу становлять чисті природні ресурси (тобто ресурси, вартість яких не залежить від жодного покращення з боку людини та від жодних інвестицій у минулому), тоді β може бути досить високим без будь-якого внеску шляхом заощаджень.

Пізніше я скажу більше про практичну важливість капіталу, який не накопичується.

Нарешті, закон β = s / g діє лише за умови, якщо ціни на активи в середньому змінюються так само, як споживчі. Якщо ціна на нерухомість чи акції росте швидше, ніж інші ціни, тоді відношення β між ринковою вартістю національного капіталу та щорічним потоком національного доходу знову може бути досить високим без додавання будь-яких нових заощаджень. У короткотривалій перспективі коливання (приріст капіталу чи капітальні збитки) відносних цін активів (тобто цін активів відносно споживчих цін) часто набагато більші за кількісний ефект (тобто ефект, пов’язаний із новими заощадженнями). Проте коли припустимо, що цінові коливання протягом тривалого часу взаємно врівноважуються, тоді закон β = s / g обов’язково є чинним, незважаючи на причини, з яких певна країна вирішила заощаджувати частку s від свого національного доходу.

Слід зазначити такий пункт: закон β = s / g цілком незалежний від причин, з яких жителі окремої країни – або її уряд – накопичують багатство. На практиці люди накопичують капітал із найрізноманітніших причин: наприклад, щоб збільшити майбутнє споживання (або уникнути скорочення споживання після виходу на пенсію), щоб накопичити чи зберегти багатство для наступного покоління, або, знову ж таки, для здобуття влади, безпеки чи престижу, які часто приходять разом із багатством. Загалом одночасно присутні всі мотивації в пропорціях, які варіюються залежно від особи, країни та епохи. Досить часто ці мотивації поєднуються в одній особі, й самі особи, можливо, не завжди здатні чітко їх усвідомити. У частині 3 я детально поговорю про важливі наслідки цих різноманітних мотивацій і механізмів накопичення для нерівності й розподілу багатства, про роль успадкування в структурі нерівності та – загальніше – про соціальне, моральне й політичне виправдання нерівності в багатстві. На цьому етапі я просто пояснюю динаміку відношення капіталу до доходу (питання, яке можна вивчати, принаймні на початку, незалежно від питання, як розподіляється багатство). Хочу наголосити на тому, що закон β = s / g застосовний у будь-яких випадках, незалежно від конкретних причин норми заощаджень у країні.

Це пов’язано з тим простим фактом, що β = s / g – єдине стале відношення капіталу до доходу в країні, яка заощаджує частку s від свого доходу, що збільшується з темпами зростання g.

Це елементарний аргумент. Дозвольте мені проілюструвати його на прикладі. У конкретних термінах:

якщо країна щороку заощаджує 12 % від свого доходу, а її початковий капітал дорівнює шести річним обсягам доходу, тоді запас капіталу зростатиме на 2 % на рік4, відповідно, з таким самим темпом, як і національний дохід, тож відношення капіталу до доходу залишатиметься стабільним.

На відміну від цього, якщо запас капіталу менший за шість річних обсягів доходу, тоді норма заощаджень у 12 % передбачає, що вартість капіталу росте з темпами, вищими за 2 % на рік, і, таким чином, швидше за дохід, тож відношення капіталу до доходу збільшуватиметься, поки не сягне рівня рівноваги.

І навпаки, якщо запас капіталу більший за шість обсягів річного доходу, тоді норма заощаджень у 12 % передбачає, що капітал росте з темпами, меншими за 2 % на рік, тому відношення капіталу до доходу не може залишатися на такому рівні й буде, таким чином, знижуватися, поки не досягне рівноваги.

У будь-якому випадку, відношення капіталу до доходу в межах довготривалого періоду прагне до свого рівня рівноваги β = s / g (ймовірно, збільшеного за рахунок чистих природних ресурсів), за умови якщо середня ціна активів у довготривалій перспективі змінюється з такими самими темпами, що й споживчі ціни5.

Підіб’ємо підсумки: закон β = s / g не пояснює короткочасних потрясінь, під які підпадає відношення капіталу до доходу, так само, як не може пояснити виникнення світових війн чи кризи 1929 року, – подій, які можна брати за приклади надзвичайних потрясінь, – однак він дає нам змогу зрозуміти потенційний рівень рівноваги, якого прагне відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі, коли нівелюються наслідки потрясінь і криз.

Повернення капіталу в заможних країнах після 1970-х років

Для того, щоб проілюструвати відмінність між короткотерміновими та довготривалими змінами відношення капіталу до доходу, корисно вивчити щорічні зміни, які спостерігалися в найбагатших країнах від 1970 до 2010 року, в період, щодо якого маємо надійні та однорідні дані для великої кількості країн. Для початку розглянемо відношення приватного капіталу до національного доходу, еволюцію якого у восьми найбагатших країнах світу (в порядку зменшення ВВП: США, Японія, Німеччина, Франція, Велика Британія, Італія, Канада та Австралія) наведено на рисунку 5.3.

Порівняно з рисунками 5.1 та 5.2, а також із тими, які ілюстрували попередні розділи й демонстрували десятирічні середні показники для фокусування уваги на довготривалих тенденціях, рисунок 5.3 показує щорічну статистику й демонструє, що відношення капіталу до доходу в усіх країнах у дуже короткій перспективі постійно змінювалося. Ці непередбачувані зміни зумовлені тим, що ціни на нерухомість (включно з житлом та комерційною нерухомістю) й фінансові активи (особливо пакети акцій), як загальновідомо, є змінними. Встановити ціну на капітал завжди дуже складно. Почасти це пояснюється тим, що об’єктивно складно передбачити майбутній попит на товари й послуги, пропоновані фірмою чи об’єктом нерухомості, й таким чином, спрогнозувати майбутні потоки прибутку, дивідендів, роялті, доходів від нерухомості тощо, які принесуть певні активи. Друга причина – те, що поточна вартість будівлі чи корпорації залежить не лише від цих фундаментальних чинників, але й від ціни, за якою в разі виникнення потреби ці активи сподіваються продати (тобто від очікуваного приросту капіталу або капітальних збитків).

Фактично очікувані майбутні ціни самі по собі залежать від загального ентузіазму щодо певного типу активів, який може спричинити виникнення так званих переконань, що реалізуються самі по собі. Поки хтось може сподіватися продати актив дорожче, ніж він за нього заплатив, у цьому конкретному випадку, можливо, раціонально платити набагато більше за внутрішню вартість даного активу (особливо з огляду на те, що внутрішня вартість сама по собі невизначена). Такий вплив загального ентузіазму характерний щодо подібного типу активів, навіть попри те, що він може бути перебільшеним. Саме тому спекулятивні націнки в нерухомості й акціях мали місце від початку існування власне капіталу та єдині з його історією.

Як виявилося, найприголомшливішою націнкою в 1970–2010 роках була, безумовно, японська, що лопнула 1990 року (див. рисунок 5.3). Протягом 1980-х років вартість приватного капіталу в Японії стрибнула від трохи більш ніж чотирьох річних обсягів національного доходу на початку десятиліття до майже семи наприкінці. Зрозуміло, що це надзвичайне та вкрай швидке зростання було частково штучним: на початку 1990-х вартість приватного капіталу різко знизилася, а потім, із середини 90-х, стабілізувалася приблизно на рівні шести річних обсягів національного доходу.

Я не повторюватиму історію численних націнок на ринку нерухомості та фондовому ринку, які мали місце в заможних країнах після 1970 року, і не намагатимуся спрогнозувати їх у майбутньому, чого справді не здатен зробити. Попри це, наголошу на різкій корекції щодо італійського ринку нерухомості в 1994–1995 роках та вибуху інтернет-націнки 2000–2001 років, який спричинив особливо різке падіння відношення капіталу до доходу в США й Великій Британії (хоча й не таке різке, як падіння в Японії на десять років раніше). Також зазначу, що наступний бум у США на ринку нерухомості й фондовому ринку тривав до 2007 року, а далі відбулося глибоке падіння в рецесію 2008–2009 років. За два роки приватні статки США скоротилися з п’яти до чотирьох річних обсягів національного доходу; це падіння приблизно такої самої величини, як і корекція в Японії 1991–1992 роках. В інших країнах, особливо європейських, корекції були менш різкими або їх навіть не було: у Великій Британії, Франції та Італії ціна активів, особливо в нерухомості, 2008 року ненадовго стабілізувалася, а потім у 2009–2010 роках знову почала рости, тож на початок 2010-х приватне багатство повернулося до рівня, якого досягло на 2007 рік, якщо не трохи вищого.

Хочу наголосити на важливому моменті: поза межами цих некерованих і непередбачуваних коливань у короткотермінових цінах активів – коливань, амплітуда яких, вочевидь, в останні десятиліття збільшилася (і ми згодом побачимо, що це може бути пов’язане зі зростанням потенційного відношення капіталу до доходу), фактично існує довготривала тенденція, що діє в усіх заможних країнах у 1970–2010 роках (див. рисунок 5.3). На початку 1970-х у всіх багатих країнах і на всіх континентах сукупна вартість приватного багатства (за мінусом боргу) перебувала на рівні від двох до трьох з половиною річного обсягу національного доходу6. Сорок років потому, 2010 року, приватне багатство в усіх досліджуваних країнах становило від чотирьох до семи річних обсягів національного доходу7. Загальна еволюція очевидна: якщо залишити поза увагою націнки, від 1970 року ми спостерігаємо в заможних країнах потужне повернення приватного капіталу, або, іншими словами, побудову нового патримоніального капіталізму.

Структурна еволюція пояснюється трьома групами чинників, які доповнюють і посилюють одна одну, надаючи цьому явищу дуже значного розмаху. Найважливіший чинник у довготривалій перспективі – це сповільнення зростання, особливо демографічного, яке, разом із високою нормою заощаджень, автоматично спричинює структурне зростання в довготривалій перспективі відношення капіталу до доходу завдяки законові β = s / g. Цей механізм у дуже довготривалому періоді є основною силою, однак він не має затьмарити собою два інші чинники, які суттєво посилили його дію протягом останніх кількох десятиліть. Перший – це поступова приватизація та перехід державного багатства у приватну власність у 1970–1980-х роках, а другий – довготривалий процес надолужування, який ударив по цінах на нерухомість і цінах на фондовому ринку та також посилився в 1980–1990-х роках, у політичних обставинах, загалом сприятливіших для приватного багатства, ніж у перші повоєнні десятиріччя.

Поза націнками: низьке зростання, високі заощадження

Почну з першого механізму, що базується на сповільненні зростання в цілому зі збереженням високих заощаджень і динамічним законом β = s / g. У таблиці 5.1 я навів середню величину темпів зростання та норм приватних заощаджень у восьми найбагатших країнах протягом 1970–2010 років. Як зазначено в розділі 2, темпи зростання національного доходу на душу населення (або фактично ідентичні їм темпи зростання внутрішнього продукту на душу населення) протягом останніх кількох десятиліть були практично однаковими в усіх розвинутих країнах. Якщо порівнювати в межах кількох років, відмінності можуть виявитися значними, і це часто стимулює національну гордість або заздрощі. Однак якщо взяти середні показники за триваліші періоди, то виявиться, що всі заможні країни розвиваються з приблизно однаковими темпами. У 1970–2010 роках середні річні темпи зростання національного доходу на душу населення у восьми найбагатших країнах коливалися від 1,6 до 2,0 % і в більшості випадків перебували в діапазоні 1,7–1,9 %. Із огляду на недосконалість доступних нам статистичних підрахунків (особливо індексів цін) зовсім немає впевненості, що такі малі відмінності є статистично значущими8.

У будь-якому разі, ці відмінності дуже незначні порівняно з різницею в темпах демографічного зростання. У 1970–2010 роках населення росло з темпами менш ніж 0,5 % на рік у Європі та Японії (а в 1990–2010 роках темпи наближалися до 0 % або, в Японії, навіть із від’ємною величиною) порівняно з 1,0–1,5 % у США, Канаді та Австралії (див. таблицю 5.1). Отже, темпи загального зростання в 1970–2010 роках у США та інших нових країнах були значно вищими, ніж у Європі чи Японії: близько 3 % на рік у перших (чи, можливо, навіть трохи більше) порівняно з ледь 2 % у других (або навіть лише 1,5 % в останньому підперіоді). Такі відмінності можуть здаватися незначними, однак протягом тривалого часу вони накопичуються, тож насправді мають доволі важливе значення. Тут я хочу наголосити на новому пункті: такі відмінності в темпах зростання справляють надзвичайний вплив на довготривале накопичення капіталу та певною мірою пояснюють, чому відношення капіталу до доходу в Європі та Японії структурно вище, ніж у США.

Тепер повернемося до середніх норм заощаджень у 1970–2010 роках і знову побачимо значні розходження між країнами: норми приватних заощаджень загалом коливаються між 10 % та 12 % національного доходу, однак у США та Великій Британії вони становлять лише 7–8 %, а в Японії та Італії аж 14–15 % (див. таблицю 5.1). Протягом сорока років ці відмінності накопичуються і формують значне розходження. Також зазначимо, що часто найбільше заощаджують ті країни, де населення старіє (що може виправдати заощадження з метою забезпечення пенсії та спадщини), однак цей зв’язок далекий від систематичного. Як зазначалося, є багато причин, через які людина вирішує заощаджувати більше чи менше, й не дивно, що тут відіграють свою роль багато чинників (пов’язаних, серед іншого, з культурою, сприйняттям майбутнього та особливою національною історією), так само, як це відбувається з рішеннями щодо народження дітей та імміграцією, які зрештою сприяють встановленню темпів демографічного зростання.

Якщо зараз поєднати розбіжність у темпах зростання з розбіжністю в нормах заощаджень, легко буде пояснити, чому різні країни накопичують дуже різну кількість капіталу й чому відношення капіталу до доходу з 1970 року різко зросло. Один із особливо очевидних прикладів – Японія: за норми заощаджень близько 15 % на рік і темпів зростання на рівні трохи вище, ніж 2 % не дивно, що вона протягом тривалого періоду часу накопичила капітал вартістю шість–сім річних обсягів національного доходу. Це автоматичний наслідок динамічного закону накопичення, β = s / g. Так само, не дивно, що США, які заощаджують значно менше за Японію та розвиваються швидше, мають значно нижче відношення капіталу до доходу.

Якщо порівняти рівень приватного багатства в 2010 році, прогнозований на основі потоків заощаджень, які спостерігалися від 1970 до 2010 року (разом із початковим багатством, яке фіксувалося в 1970 році), із рівнями багатства, що актуально відстежувалися 2010 року, побачимо таке. Ці дві цифри майже однакові для більшості країн9. Дана відповідність не абсолютна й показує, що інші чинники також відіграють значну роль. Наприклад, у випадку Великої Британії потік заощаджень, вочевидь, зовсім недостатній, щоб пояснити дуже різке зростання приватного багатства в цей період.

Однак якщо вийти за межі конкретних обставин тієї чи іншої країни, результати всюди будуть цілком послідовними: можна пояснити головні особливості накопичення приватного капіталу в заможних країнах з 1970–2010 років, у період кількості заощаджень між цими двома датами (разом із наявним початковим капіталом), не допускаючи значного структурного підвищення відносних цін активів. Іншими словами, зміни цін на нерухомість і на фондовому ринку завжди суттєво впливають у коротко- та навіть середньотерміновій перспективі, однак прагнуть до взаємного врівноваження в довготривалій, де загалом вирішальним виявляється кількісний ефект.

Ще раз наголосимо: символічним є приклад Японії. Якщо намагатися зрозуміти надзвичайне зростання відношення капіталу до доходу в 1980-х та його різке падіння на початку 1990-х, очевидно, що головним явищем було формування націнок на нерухомість і на фондовому ринку, які потім зникли. Однак якщо прагнути зрозуміти еволюцію, що спостерігалася протягом 1970–2010 років, стає зрозуміло, що кількісний результат переважив ціновий. Той факт, що приватне багатство в Японії виросло з трьох річних обсягів національного доходу в 1970 році до шести в 2010 році, майже цілковито прогнозується на основі потоку заощаджень10.

Дві складові приватних заощаджень

Задля повноти мушу роз’яснити, що приватні заощадження складаються з двох компонентів: заощаджень, які роблять безпосередньо приватні особи (це частина наявного доходу домогосподарства, яка не споживається негайно), та заощаджень фірм від імені приватних осіб, які ними володіють безпосередньо (у випадку фірм, що належать окремим особам), або опосередковано (через фінансові інструменти). Друга складова включає в себе прибутки, реінвестовані фірмами (їх також називають «нерозподіленим прибутком»), і в деяких країнах на нього припадає до половини сукупного обсягу приватних заощаджень (див. таблицю 5.2).

Якщо проігнорувати другу складову заощаджень і розглядати лише чітко визначені заощадження домогосподарств, можна було б дійти висновку, що потік заощаджень у всіх країнах, вочевидь, недостатній, щоб слугувати причиною зростання приватного багатства, яке тоді пояснювалося б переважно в термінах структурного підвищення відносних цін активів, особливо пакетів акцій. Такий висновок був би коректним у термінах обліку, але штучним з економічної точки зору. Це правда, що ціни на акції мають тенденцію зростати швидше, ніж споживчі ціни в довготривалій перспективі, однак причина цього, по суті, полягає в тому, що нерозподілений прибуток дає фірмам змогу збільшувати власний розмір і капітал (тож ми швидше дивимося на кількісний результат, а не на ціновий). Утім, якщо включити нерозподілений прибуток до приватних заощаджень, ціновий ефект переважно зникає.

На практиці, якщо поглянути з точки зору акціонерів, прибутки, виплачені безпосередньо як дивіденди, часто оподатковуються більше, ніж нерозподілений прибуток. Тож для власників капіталу може бути вигідно виплачувати лише обмежену частку прибутків як дивіденди (щоб задовольнити свої потреби негайного споживання), а решту залишати для накопичення й реінвестування в фірму та її дочірні підприємства. Згодом частину акцій може бути продано для реалізації приросту капіталу (що зазвичай оподатковується не так сильно, як дивіденди)11. Більше того, розбіжність між країнами щодо частки нерозподіленого прибутку в сукупних приватних заощадженнях можна пояснити переважно відмінностями в правовій і податковій системах; це відмінності в обліку, а не економічні відміності. За таких умов краще трактувати нерозподілений прибуток як заощадження, здійснені від імені власників фірм і, таким чином, як складову приватних заощаджень.

Також маю чітко сказати, що поняття заощаджень відповідно до динамічного закону β = s / g – це заощадження, що не включають амортизації капіталу, тобто справді нові заощадження, або частина сукупних, які відкладаються після того, як ми утримали певну суму, необхідну для відшкодування зносу будівель та обладнання (ремонту даху чи труби або заміни старого автомобіля, комп’ютера, чи що там у нас є). Ця різниця важлива, позаяк щорічна амортизація капіталу в розвинених країнах становить близько 10–15 % національного доходу та використовує близько половини сукупних заощаджень, які зазвичай коливаються на рівні 25–30 % національного доходу. Після цього залишаються чисті заощадження на рівні 10–15 % національного доходу (див. таблицю 5.3). Зокрема, більша частина нерозподіленого прибутку часто витрачається на обслуговування будівель та обладнання, й нерідко сума, що залишається для фінансування чистих інвестицій, доволі незначна – максимум кілька відсотків національного доходу – або навіть від’ємна, якщо нерозподілений прибуток недостатній для покриття амортизації капіталу. За визначенням, лише чисті заощадження можуть збільшувати вартість капіталу: заощадження, використані для покриття амортизації, просто гарантують, що вона не зменшиться.12

Товари тривалого використання та цінності

Нарешті, хочу прояснити, що, за моїм визначенням, приватні заощадження, а значить, і приватне багатство не включають товари тривалого використання, які купуються домогосподарствами, – побутову техніку, автомобілі тощо. У цьому аспекті дотримуюся міжнародних стандартів національного обліку, згідно з якими товари тривалого використання для домогосподарств тлумачаться як предмети негайного споживання (хоча ті самі товари, коли їх купують фірми, враховуються як інвестиції з високим рівнем щорічної амортизації). Однак це не має великого значення для досягнення моєї мети, оскільки товари тривалого використання завжди становлять відносно незначну частку сукупного багатства, яка з плином часу не надто змінилася: доступні нам оцінки показують, що в усіх заможних країнах сукупна вартість товарів тривалого споживання для домогосподарств у 1970–2010 роках становить зазвичай від 30 % до 50 % національного доходу, без певної очевидної тенденції.

Іншими словами, на початку 2010-х років кожен у середньому володіє меблями, холодильниками, автомобілями тощо вартістю від третини до половини річного доходу, або 10–15 тис. євро на душу населення за національного доходу близько 30 тис. євро на душу населення. Це доволі значна сума, і на неї припадає більша частина статків, якими володіє значний прошарок населення. Однак якщо порівняти з сукупним приватним багатством на рівні п’яти–шести річних обсягів національного доходу, або 150–200 тис. євро на людину (за винятком товарів тривалого користування), близько половини яких у формі нерухомості, а інша половина – у вигляді чистих фінансових активів (банківських депозитів, акцій, облігацій, інших інвестицій, за вирахуванням боргу) та капіталу підприємств, то це лише мала додаткова сума. Конкретніше, якби ми включили товари тривалого користування до приватного багатства, єдиним ефектом було би те, що до кривих, показаних на рисунку 5.3, додалися б 30–50 % національного доходу, без значної зміни загальної еволюції13.

Принагідно зауважимо, що, крім нерухомості й капіталу підприємств, єдиним нефінансовим активом, що включається до національних рахунків згідно з міжнародними стандартами (яких я ретельно дотримуюся, щоб забезпечити узгодженість моїх порівнянь приватного та національного багатства між країнами), є «цінності», включно з такими речами, як твори мистецтва, ювелірні вироби й дорогоцінні метали, тобто золото й срібло, які домогосподарства тримають за чистий засіб накопичення вартості (або через їх естетичну цінність) і які в принципі не зношуються (або зношуються дуже мало) з плином часу. Однак, за більшістю оцінок, такі цінності коштують значно менше за товари тривалого користування (від 5 % до 10 % національного доходу, залежно від країни, або від 1500 до 3000 євро на особу за національного доходу на душу населення на рівні 30 тис. євро). Тож їхня частка в сукупному приватному багатстві доволі незначна, навіть після нещодавнього підвищення ціни на золото14.

Цікаво відзначити, що, згідно з доступними нам історичними оцінками, цей ці величини, схоже, не надто змінилися протягом чималого періоду. Оцінки вартості товарів тривалого користування загалом коливаються в діапазоні 30–50 % національного доходу і в ХVІІІ, і в ХІХ столітті. Оцінки Ґреґорі Кінґа щодо національного багатства Великої Британії близько 1700 року показують таку саму ситуацію: сукупна вартість меблів, порцелянових виробів тощо становила близько 30 % національного доходу. Однак розміри багатства, яке включає цінності й коштовні речі, як бачимо, протягом тривалого періоду зменшилися з 10–15 % національного доходу наприкінці ХІХ – на початку ХХ століття до 5–10 % на сьогодні. За даними Кінґа, сукупна вартість таких товарів (включно з металевими монетами) близько 1700 року становила до 25–30 % національного доходу. У будь-якому випадку, це доволі обмежені суми порівняно з сукупним накопиченим у Великій Британії багатством на рівні близько семи річних обсягів національного доходу, переважно в формі сільськогосподарських угідь, житлових будинків та інших капітальних благ (магазинів, фабрик, складів, худоби, кораблів тощо), якими Кінґ не переставав тішитися й захоплюватися15.

Приватний капітал, виражений у річних обсягах чистого доходу

Більше того, зазначимо, що в 2000-х та 2010-х роках у заможних країнах відношення капіталу до доходу могло б досягти й вищого рівня, – поза сумнівом, найвищого з будь-коли зафіксованих, – якби я виразив приватне багатство в річних обсягах чистого доходу, а не національного, як робив це досі. Це, здавалося б, технічне питання потребує додаткового обговорення.

Як передбачає сам термін, чистий дохід домогосподарства (або просто «чистий дохід») визначає грошовий дохід, із яким домогосподарства в певній країні можуть безпосередньо порядкувати6. Щоб перейти від національного доходу до чистого, слід відняти всі податки, збори та інші обов’язкові платежі й додати всі грошові трансферти (пенсії, допомогу на випадок безробіття, допомогу сім’ям, соціальну допомогу тощо). До початку ХХ століття уряди відігравали незначну роль у соціальному та економічному житті (сукупні податкові платежі становили близько 10 % національного доходу, які, по суті, скеровувалися для фінансування таких традиційних функцій держави, як поліція, армія, суди, дороги тощо, тож чистий дохід становив, як правило, близько 90 % національного доходу). Протягом ХХ століття роль держави значно зросла, тож чистий дохід у заможних країнах сьогодні сягає близько 70–80 % національного доходу. Як наслідок, сукупне приватне багатство, виражене в річних обсягах чистого доходу (а не національного) значно вище. Наприклад, у 2000-х роках приватний капітал у заможних країнах становив від чотирьох до семи річних обсягів національного доходу, що відповідало б від п’яти до дев’яти річних обсягів чистого (див. рисунок 5.4).

Обидва способи оцінки відношення капіталу до доходу можна обґрунтувати, залежно від того, як ми хочемо підходити до питання. Виражене в термінах чистого доходу, це відношення наголошує на суто грошових реаліях і показує величину багатства відносно доходу, фактично наявного в домогосподарствах (заощаджень, наприклад). До певної міри це відображає конкретні реалії родинного банківського рахунку, і важливо мати це на увазі. Однак також важливо зазначити, що розбіжність між чистим доходом і національним оцінює, за визначенням, вартість суспільних послуг, від яких отримують користь домогосподарства, переважно послуг охорони здоров’я та освіти, які фінансуються безпосередньо з державного бюджету. Такі «натуральні трансферти» так само цінні, як і грошові, включені до наявного доходу. Вони дають змогу зацікавленим особам уникати витрачання порівнюваних (або навіть більших) сум на приватні заклади, що надають послуги в галузях охорони здоров’я та освіти. Ігнорування таких натуральних трансфертів може цілком спотворити певні картини змін або міжнародні порівняння. Саме тому мені здалося, що перевагу слід надати вираженню багатства в річних обсягах національного доходу. Вчинити так означає прийняти економічний (а не суто грошовий) погляд на дохід. У цій книзі щоразу, коли я посилаюся на відношення капіталу до доходу без подальших застережень, то завжди маю на увазі відношення вартості капіталу до потоку національного доходу16.

Питання фондів та інших власників капіталу

Також зазначимо, що задля повноти я включив до приватного багатства не лише активи й зобов’язання приватних осіб («домогосподарств» у термінології національного обліку), але також активи та зобов’язання, якими володіють фонди й інші неприбуткові організації. Проясню ситуацію: ця категорія включає лише фонди та інші організації, що фінансуються в основному за рахунок подарунків від приватних осіб чи доходу від їхньої власності. Організації, що здебільшого залежать від державних субсидій, класифікуються як державні, а ті, що залежать здебільшого від продажу товарів, класифікуються як корпорації.

На практиці увесь цей розподіл є рухливим і проникним. Це досить легко – враховувати багатство фондів як частину приватного багатства, а не державного, або відводити йому окрему власну категорію, оскільки, по суті, це нестандартна форма власності, проміжна між суто приватною і суто державною. На практиці, коли ми розглядаємо власність, яка протягом століть належала церквам, або ту, якою сьогодні володіють такі організації, як «Лікарі без кордонів» чи фонд Білла й Мелінди Ґейтс, зрозуміло, що маємо справу з широким колом юридичних осіб, які переслідують певну особливу мету.

Однак зазначимо, що ці частки доволі обмежені, позаяк розміри багатства, яким володіють юридичні особи, загалом доволі незначні порівняно з тим, що утримують для себе фізичні особи. Доступні нам оцінки стосовно різних заможних країн за 1970–2010 роки показують, що фонди й інші неприбуткові організації завжди володіють менш ніж 10 % та зазвичай менше 5 % сукупного приватного багатства, хоча існують цікаві розбіжності між країнами: лише 1 % у Франції, близько 3–4 % в Японії та аж 6–7 % у США (без жодної помітної тенденції). Історичні джерела, що є в нас під рукою, свідчать: сукупна вартість власності церкви у Франції ХVІІІ століття сягала близько 7–8 % сукупного приватного багатства, або приблизно 50–60 % національного доходу (дещо з цієї власності було конфісковано та продано під час Французької революції, щоб виплатити борги, які мав уряд Старого режиму)17. Іншими словами, Католицька церква у Франції часів Старого режиму володіла більшою власністю (відносно сукупного приватного багатства тієї доби), ніж сьогодні мають заможні фонди США. Цікаво зауважити, що ці два рівні все-таки досить близькі.

Це доволі суттєві частки багатства, особливо якщо порівняти їх із мізерним (а часом і від’ємним) чистим багатством, що належало державі в різні часи. Однак багатство фондів залишається доволі незначним порівняно з сукупним приватним. Зокрема, не має значення, чи враховуємо ми фонди, коли розглядаємо загальну еволюцію відношення приватного капіталу до національного доходу протягом тривалого періоду часу. Більше того, це включення виправдане, адже завжди складно провести межу між різноманітними юридичними особами, такими як фонди, трастові фонди тощо, та, з іншого – фондами й неприбутковими організаціями, що заявляються як створені в інтересах громадськості. Перші використовуються заможними особами для управління їхніми активами та просування їхніх інтересів (які в принципі враховуються в національних рахунках як індивідуальна частка власності, за умови, що вони так і визначаються). Я повернуся до цього делікатного питання в частині 3, де говоритиму про динаміку нерівності в багатстві (особливо у великому) в світі в ХХІ столітті.

Приватизація багатства в заможних країнах

Таким чином, дуже різке зростання приватних статків, яке спостерігалося в заможних країнах, особливо в Європі та Японії, у 1970–2010 роках, можна пояснити переважно сповільненням зростання разом зі збереженням великих заощаджень, якщо використовувати закон β = s / g. Тепер звернуся до двох інших додаткових явищ, які посилили цей механізм, про що згадувалося раніше: приватизації, або поступового передавання державного багатства у приватну власність, а також «надолужування» в цінах на активи в довготривалій перспективі.

Почну з приватизації. Як зазначалося, протягом останніх десятиліть частка державного капіталу в національному різко знизилася, особливо у Франції та Німеччині, де чисте державне багатство в 1950–1970 роки становило до чверті або навіть третини сукупного національного багатства, тоді як сьогодні воно становить лише кілька відсотків (державних активів рівно стільки, скільки потрібно для збалансування державного боргу). Ця еволюція відображає до певної міри загальний процес, який зачепив усі вісім провідних розвинених країн: поступове зменшення відношення державного капіталу до національного доходу в 1970–2010 роки, яке супроводжувалося збільшенням відношення приватного капіталу до національного доходу (див. рисунок 5.5.). Іншими словами, відродження приватного багатства частково зумовлене приватизацією національного. Звісно, зростання приватного капіталу в усіх країнах було більшим за зниження державного капіталу, тож національний капітал (вимірюваний у річних обсягах національного доходу) справді збільшився. Однак, завдяки приватизації, він збільшився не так швидко, як приватний.

Особливо яскравим прикладом є Італія. Чисте державне багатство було незначною мірою позитивним у 1970-х, далі стало незначною мірою негативним у 1980-х, оскільки накопичився значний дефіцит державного бюджету. В цілому державне багатство в період 1970–2010 років зменшилося на суму, що дорівнювала приблизно одному річному обсягові національного доходу. Водночас приватне багатство збільшилося від лише двох із половиною річних обсягів національного доходу в 1970 році до близько семи в 2010 році, зростання становило близько чотирьох із половиною річного обсягу. Іншими словами, зменшення державного багатства становило від однієї п’ятої до чверті зростання приватного багатства – досить значну частку. Національне багатство Італії й справді значно збільшилося: від близько двох із половиною річного обсягу національного доходу в 1970 році до близько шести в 2010-му. Проте це збільшення було меншим за виняткове зростання приватного багатства певною мірою оманливим, оскільки близько його чверті відбивало зростання боргу однієї частини італійського населення перед іншою. Замість виплати податків для збалансування державного бюджету, італійці, – або принаймні ті, які мали кошти, – позичали гроші уряду, купуючи державні облігації чи державні активи, що збільшило їхнє приватне багатство, не збільшуючи при цьому національного.

Фактично, попри дуже високу норму приватних заощаджень (близько 15 % національного доходу), національні заощадження в Італії у 1970–2010 роках становили менш ніж 10 %. Іншими словами, понад третина приватних заощаджень поглиналася дефіцитом державного бюджету. Схожа модель існує в усіх заможних країнах, однак зазвичай вона менш екстремальна, ніж в Італії: у більшості країн державні заощадження були від’ємними (це означає, що державні інвестиції були меншими за дефіцит держбюджету: уряд інвестував менше, ніж позичав, або використовував позичені кошти для оплати поточних витрат). У Франції, Великій Британії, Німеччині та США в 1970–2010 роках дефіцит держбюджету перевищував державні інвестиції у середньому на 2–3 % національного доходу, порівняно з понад 6 % в Італії (див. таблицю 5.4)18.

У всіх заможних країнах від’ємними державними заощадженнями й зменшенням державного багатства внаслідок цього пояснюється значна частка збільшення приватного багатства (від однієї десятої до чверті, залежно від країни). Це не найголовніша причина зростання приватного багатства, але її не слід ігнорувати.

Більше того, ймовірно, у доступних нам джерелах до певної міри недооцінюються державні активи 1970-х років, особливо у Великій Британії (і, можливо, також в Італії та Франції), що могло би спричинити й неналежну оцінку величини державного багатства, що перейшло у приватний сектор19. Якщо це так, то ми мали б змогу пояснити, чому британське приватне багатство попри вочевидь недостатню норму приватних заощаджень так зросло в 1970–2010 роках, а особливо під час хвиль приватизації державних підприємств у 1980–1990-х роках. Вона часто включала сумнозвісно низькі ціни, які, певна річ, гарантували, що ця політика буде популярною серед покупців.

Важливо зазначити, що ці переходи багатства державного сектору до приватного після 1970 року аж ніяк не обмежилися заможними країнами. Така сама загальна модель існує на всіх континентах. На світовому рівні найвсеосяжніша приватизація за останні десятиліття, і, фактично, за всю історію капіталу, вочевидь, відбулася в країнах колишнього радянського блоку.

Доступні нам дуже недосконалі оцінки показують, що приватне багатство в Росії та країнах колишнього Східного блоку наприкінці 2000-х – на початку 2010 років становило близько чотирьох річних обсягів національного доходу, а чисте державне багатство було вкрай низьким, так само, як і в заможних країнах. Доступні оцінки за 1970-ті та 1980-ті роки, напередодні падіння Берлінської стіни та краху комуністичних режимів, ще недосконаліші, однак усе вказує на те, що цей розподіл був абсолютно протилежним: приватне багатство було незначним (у комуністичних країнах, найменш прихильних до приватної власності – обмеженим індивідуальними земельними ділянками та, можливо, деяким житлом), однак у будь-якому разі меншим за один річний обсяг національного доходу. Державний капітал у цих країнах охоплював увесь промисловий капітал і левову частку національного капіталу, за першого наближення, сягаючи від трьох до чотирьох річних обсягів національного доходу. Іншими словами, на перший погляд, вартість національного капіталу не змінилася, однак розподіл між державним і приватним обернувся на протилежний.

Підіб’ємо підсумки: дуже значне зростання приватного багатства в Росії та Східній Європі від кінця 1980-х і до сьогодні в деяких випадках призвело до приголомшливо швидкого збагачення певних осіб (маю на увазі головним чином російських «олігархів»). Проте воно, вочевидь, не мало нічого спільного із заощадженнями чи динамічним законом β = s / g. Це був результат переходу власності на капітал від держави до приватних осіб. Приватизація національного багатства в розвинутих країнах після 1970 року може розглядатися як дуже пом’якшена форма цього граничного випадку.

Історичне відновлення цін на активи

Останній чинник, який пояснює зростання відношення капіталу до доходу протягом останніх кількох десятиліть, – це історичне відновлення цін на активи. Іншими словами, повний аналіз 1970–2010 років неможливий, поки ми не почнемо розглядати цей період у ширшому історичному діапазоні 1910–2010 років. Не маємо під рукою повних історичних даних для всіх розвинутих країн, однак серії даних, які я уклав для Великої Британії, Франції, Німеччини та США, дають узгоджувані результати, які підсумую нижче.

Якщо подивитися на весь період 1910–2010 років або 1870–2010 років, побачимо, що еволюція відношення капіталу до доходу в світі дуже добре пояснюється динамічним законом β = s / g.

Зокрема той факт, що відношення капіталу до доходу протягом тривалого часу структурно вище в Європі, ніж у США, чудово узгоджується з відмінностями в нормах заощаджень та особливо в темпах зростання протягом минулого століття20. Зниження, яке спостерігаємо в 1910–1950 роках, логічно випливає з низьких національних заощаджень і руйнувань воєнного часу. А те, що відношення капіталу до доходу в 1980–2010 роках зростало швидше, ніж у 1950–1980 роках, добре пояснюється зниженням темпів зростання між цими двома періодами.

Попри це, мінімальна точка 1950-х була нижчою, ніж могла би передбачити проста логіка накопичення, узагальнена законом β = s / g. Щоб зрозуміти глибину падіння середини ХХ століття, нам слід додати той факт, що після Другої світової війни ціни на нерухомість та акції з низки причин (закони щодо регулювання орендної плати, фінансове регулювання, політичні обставини, несприятливі для приватного капіталізму) знизилися до історичних мінімумів. Після 1950 року ціни на ці активи поступово повернулися до високих рівнів, із прискоренням після 1980 року.

Згідно з моїми оцінками, зараз цей процес історичного надолужування завершено. Якщо залишити поза увагою непередбачувані короткотермінові зміни цін, зростання цін на активи в 1950–2010 роках, то зниження 1910–1950 років видається загалом компенсованим. Однак було би ризиковано робити з цього висновок, що етап структурного зростання цін на активи завершився остаточно й що ціни на активи надалі змінюватимуться такими самими темпами, як і споживчі. По-перше, історичні джерела неповні та недосконалі, і порівняння цін за такий тривалий період є в кращому разі приблизними. По-друге, існує багато теоретичних підстав, щоб вважати, що ціни на активи в довготривалій перспективі можуть змінюватися інакше, ніж інші ціни. Наприклад, на деякі види активів, такі як будівлі та інфраструктура, технологічний прогрес впливає іншою мірою, ніж на решту секторів економіки. Більше того, може бути важливим також і те, що деякі природні ресурси не відновлювані.

І останнє, але не менш важливе: слід наголосити, що ціна на капітал – якщо залишити поза увагою незмінні коротко- й середньотермінові націнки та можливі довготривалі структурні розбіжності – завжди є частково соціальним і політичним важелем. Вона відображає уявлення кожного суспільства про власність і залежить від багатьох напрямів політики, а також від інституцій, які регулюють відносини між різними соціальними групами, особливо між тими, хто володіє капіталом, і тими, хто його не має. Наприклад, це очевидно у випадку цін на нерухомість, які залежать від законів, що регулюють відносини між домовласниками й орендаторами та контролюють орендну плату. Закони також впливають і на ціни на фондовому ринку, як я зазначав, коли говорив про те, чому курси акцій у Німеччині відносно низькі.

У зв’язку з цим цікаво проаналізувати співвідношення між ринковою вартістю й обліковою вартістю фірм у 1970–2010 роках у тих країнах, для яких доступні такі дані (див. рисунок 5.6). Читачі, яким ці питання видаються надто професійними, можуть просто перегорнути решту цього параграфа та перейти безпосередньо до наступного.

Ринкова вартість компанії, що котирується на фондовій біржі, – це її ринкова капіталізація. Для компаній, які так не котируються, – чи тому, що дуже малі, чи просто вирішили не фінансувати своєї діяльності за рахунок фондового ринку (можливо, задля збереження родинної власності, що може статись і в дуже великих фірмах), – ринкова вартість визначається з метою національного обліку на основі спостережного курсу акцій максимально подібних фірм (за розміром, сектором діяльності тощо), які котируються на фондовій біржі, та застосування його до фірм, що не котируються, з урахуванням «ліквідності» відповідного ринку21. Досі я використовував ринкову вартість для вимірювання запасів приватного та національного багатства. Облікова вартість фірми, яка також називається балансовою вартістю, чистими активами або власним капіталом, дорівнює накопиченій вартості всіх активів, – будівель, інфраструктури, обладнання, патентів, більших або менших часток у дочірніх підприємствах або інших фірмах, касової готівки тощо, – включених до балансу фірми, за вирахуванням суми усього невиплаченого боргу.

Теоретично, за відсутності будь-якої невизначеності, ринкова та балансова вартості фірми мають бути однаковими, і, таким чином, відношення цих двох показників має дорівнювати 1 (або 100 %). Зазвичай так і є, коли фірма створюється. Якщо акціонери підписуються на акції вартістю 100 млн євро, які фірма використовує для придбання офісів та обладнання за 100 млн євро, тоді як ринкова, так і балансова вартість дорівнюватимуть 100 млн євро. Те саме справедливо й для випадку, якщо фірма позичає 50 млн євро для придбання обладнання за 50 млн євро. Вартість чистих активів, як і раніше, дорівнюватиме 100 млн євро (150 млн в активах мінус 50 млн боргу), як і ринкова капіталізація. Те саме справедливо й для випадку, якщо фірма заробляє 50 млн прибутку та вирішує створити резерв для фінансування нових інвестицій вартістю 50 млн. Курс акцій збільшиться на таку саму суму (оскільки всі знають, що фірма має нові активи), тож і ринкова, й балансова вартість збільшаться до 150 млн.

Труднощі виникають у зв’язку з тим, що прогнозування майбутнього фірми швидко стає складнішим і невизначенішим. Наприклад, після певного часу ніхто насправді не певен, чи дійсно інвестиції в розмірі 50 млн євро кілька років тому були економічно корисними для фірми. Тоді балансова вартість може почати відрізнятися від ринкової. Фірма й далі робитиме інвестиції – у нові офіси, обладнання, інфраструктуру, патенти тощо – на свій баланс за їхньою ринковою вартістю, тож балансова вартість фірми залишиться незмінною22. Ринкова вартість фірми, тобто її ринкова капіталізація, може бути значно нижчою або вищою, залежно від того, якими раптом можуть стати фінансові ринки – більш чи менш оптимістичними або песимістичними щодо здатності цієї фірми використовувати інвестиції для відкриття нового бізнесу чи прибутків. Тому на практиці завжди спостерігаються величезні коливання відношення ринкової вартості до балансової вартості конкретних фірм. Це відношення, відоме також як «Q Тобіна» (за ім’ям економіста Джеймса Тобіна, який першим визначив цей коефіцієнт). Для французьких фірм, які 2012 року входили до CAC 407, воно варіювалося від ледь 20 % до понад 340 %.23

Складніше зрозуміти, чому Q Тобіна, коли воно визначається для всіх фірм у певній країні, узятих разом, має систематично бути більшим чи меншим за 1. Зазвичай дається два пояснення.

Якщо певні нематеріальні інвестиції (наприклад, витрати на підвищення вартості бренду чи на наукові дослідження та розробки) не враховуються в балансі, тоді логічно, що ринкова вартість буде структурно вищою за балансову. Так можна пояснити те, що наприкінці 1990-х та у 2000-х роках цей коефіцієнт спостерігався на рівні трохи більше 1 у США (100–120 %) та особливо у Великій Британії (120–140 %). Однак ці коефіцієнти на рівні понад 1 також відображали націнки на фондовому ринку в обох країнах: Q Тобіна швидко знизилося до 1, коли в 2001–2002 роках зникла інтернет-націнка та під час фінансової кризи 2008–2009 років (див. рисунок 5.6).

І навпаки, якщо акціонери компанії не мають повного контролю, скажімо, через те, що мусять іти на компроміс у довготривалих відносинах із іншими «стейкхолдерами» (такими, як представники працівників, місцеві чи національні уряди, об’єднання споживачів тощо), як ми бачили раніше у випадку з рейнським капіталізмом, тоді логічно, що ринкова вартість має бути структурно нижчою за балансову. Це може пояснити коефіцієнти, трохи нижчі за 1, які спостерігалися у Франції (близько 80 %), а особливо в Німеччині та Японії (близько 50–70 %) у 1990-х і 2000-х, коли англійські й американські фірми досягали рівня 100 % чи вище (див. рисунок 5.6). Також зазначимо, що ринкова капіталізація визначається на основі цін, які спостерігаються в поточних фондових транзакціях, що зазвичай стосуються покупців, які намагаються отримати незначні позиції, а не покупців, що прагнуть отримати контроль над фірмою. В останньому випадку загально прийнято платити ціну, значно вищу за поточну ринкову, як правило, приблизно на 20 %. Цієї різниці може бути достатньо, щоб пояснити Q Тобіна на рівні близько 80 %, навіть коли немає інших стейкхолдерів, крім дрібних акціонерів.

Якщо відкласти цікаві міжнародні розбіжності, які відображають той факт, що ціна капіталу завжди залежить від національних правил та інституцій, можна позначити загальну тенденцію для Q Тобіна – зростання в багатих країнах після 1970 року. Це наслідок історичного відновлення цін на активи. У цілому, якщо ми врахуємо й підвищення курсу акцій, і зростання цін на нерухомість, можна сказати, що на відновлення цін активів припадає від чверті до третини зростання відношення національного капіталу до національного доходу в заможних країнах у 1970–2010 роках (зі значними розбіжностями між країнами)24.

Національний капітал і чисті закордонні активи в заможних країнах

Як зазначалося, величезна кількість закордонних активів, що належала багатим країнам, особливо Великій Британії і Франції, напередодні Першої світової війни, повністю зникла після потрясінь 1914–1945 років, і чисті позиції за закордонними активами не повернулися до своїх попередніх рівнів. Фактично, якщо ми поглянемо на рівень національного та чистого капіталу, вкладеного за кордоном, у заможних країнах в 1970–2010 роках, виникає спокуса зробити висновок, що закордонні активи мали незначну вагу. Чиста позиція за закордонними активами є іноді незначною мірою позитивною, а іноді незначною мірою від’ємною, залежно від країни та року, однак співвідношення зазвичай доволі невелике порівняно з сукупним національним капіталом. Іншими словами, різке зростання рівня національного капіталу в заможних країнах відображає переважно зростання внутрішнього капіталу, і, на перший погляд, здається, що чисті закордонні активи відіграли лише доволі другорядну роль (див. рисунок 5.7).

Однак цей висновок не є цілком точним. Наприклад, Японія та Німеччина накопичили доволі значні обсяги чистих закордонних активів протягом останніх кількох десятиліть, особливо у 2000-х роках (переважно це автоматично відбулося внаслідок їхнього профіциту торгівельного балансу). На початку 2010-х чисті закордонні активи Японії сягали близько 70 % національного доходу, а Німеччини – близько 50 %. Звісно, ці обсяги досі значно нижчі за чисті закордонні активи Великої Британії та Франції напередодні Першої світової війни (близько двох річних обсягів національного доходу Великої Британії та понад один – у Франції). Однак, враховуючи швидкі темпи накопичення, природно постає питання, чи це триватиме й надалі25. До якої міри протягом ХХІ століття деякі країни опиняться у власності інших? Чи ймовірно, що значні чисті позиції за закордонними активами, які спостерігалися в колоніальну епоху, повернуться або навіть виявляться перевищеними?

Щоб правильно з’ясувати це питання, нам потрібно включити до аналізу країни, що є експортерами нафти, а також ті, що розвиваються (почнімо з Китаю). Хоча історичні дані щодо цих країн обмежені (через це я досі небагато говорив про них), наші джерела щодо поточного періоду значно більш задовільніші. Ми маємо також розглянути нерівність усередині країн, а не лише між ними. Тож відкладу це питання, пов’язане з динамікою розподілу капіталу в світі, до частини 3.

На цьому етапі лише зазначу, що логіка закону β = s / g може автоматично спричинити дуже значні міжнародні дисбаланси в капіталі, як це наочно демонструє приклад Японії. За певного рівня розвитку незначні відмінності в темпах зростання (особливо демографічного) чи нормах заощаджень можуть забезпечити одним країнам значно вище відношення капіталу до доходу, ніж іншим, і в цьому випадку природно очікувати, що перші будуть здійснювати масштабні інвестиції у другі. Це може викликати серйозну політичну напругу. Японський приклад також вказує на другий можливий тип ризику – коли рівноважне відношення капіталу до доходу β = s / g збільшується до дуже високого рівня.

Якщо жителі певної країни стабільно надають перевагу внутрішнім активам, – скажімо, японській нерухомості, – це може підштовхнути ціни цих обраних активів до безпрецедентно високих рівнів.

У цьому аспекті цікаво зазначити, що японський рекорд 1990 року нещодавно побила Іспанія, де напередодні кризи 2007–2008 років сукупна величина чистого приватного капіталу сягнула восьми річних обсягів національного доходу, що на один річний обсяг більше, ніж у Японії 1990 року. Іспанська націнка почала досить швидко знижуватися в 2010–2011 роках, так само, як і японська на початку 1990-х.26 Цілком можливо, що зі зростанням потенційного відношення капіталу до доходу β = s / g до нових висот у майбутньому сформуються ще приголомшливіші націнки. Принагідно зазначу, наскільки корисно подавати історичну еволюцію відношення капіталу до доходу в такий спосіб і, відповідно, використовувати запаси й потоки в національних рахунках. Така практика може створити передумови для вчасного виявлення очевидних переоцінок і застосування регулятивної політики та фінансового регулювання, розроблених з метою стримування спекулятивного ентузіазму фінансових інституцій у відповідних країнах27.

Також слід зазначити, що незначні чисті позиції можуть приховувати величезні валові позиції.

По суті, однією з характеристик сьогоднішньої фінансової глобалізації є те, що кожна країна значною мірою належить іншим.

Це не лише спотворює сприйняття світового розподілу багатства, але також обумовлює значну вразливість менших країн і є джерелом нестабільності в світовому розподілі чистих позицій. У загальних рисах, протягом 1970-х та 1980-х років спостерігалася широка «фінансіалізація» глобальної економіки, яка змінила структуру багатства в тому сенсі, що сукупний обсяг фінансових активів і зобов’язань, які належали різноманітним секторам (домогосподарствам, корпораціям, державним органам), зростав швидше за чисте багатство. У більшості країн сукупна величина фінансових активів та зобов’язань на початку 1970-х років не перевищувала чотирьох–п’яти річних обсягів національного доходу. На 2010 рік ця величина зросла до десяти–п’ятнадцяти річних обсягів національного доходу (зокрема у США, Японії, Німеччині та Франції) та до двадцяти річних обсягів національного доходу Великої Британії, яка поставила абсолютний історичний рекорд28. Це відбиває безпрецедентний розвиток перехресних інвестицій, що охопили фінансові й нефінансові корпорації в одній і тій самій країні (та значне інфляційне зростання балансів банків, абсолютно неспіввимірне зі зростанням власного капіталу банків), а також перехресних інвестицій між країнами.

У цьому аспекті зазначимо, що явище міжнародного перехресного інвестування значно поширеніше в європейських країнах, на чолі з Великою Британією, Німеччиною та Францією (де фінансові активи, якими володіють інші країни, становлять від чверті до половини сукупних внутрішніх фінансових активів, що є значним показником), ніж у таких потужних економіках, як США та Японія (де частка активів, що належить іноземцям, не набагато перевищує одну десяту)29. Це викликає відчуття позбавлення прав власності, особливо в Європі, частково небезпідставно, хоча й часто з перебільшенням. Люди швидко забувають, що, хоча вітчизняні компанії та державний борг і належать переважно іншим країнам світу, жителі цієї країни володіють еквівалентними активами за кордоном у формі річної ренти й інших фінансових результатів. Фактично баланси, побудовані в такий спосіб, обумовлюють значну вразливість невеликих країн, особливо в Європі, за якої незначні «похибки» в оцінюванні фінансових активів і зобов’язань можуть призвести до величезних розбіжностей у чистих позиціях за закордонними активами30. Більше того, зміна чистої позиції країни за закордонними активами визначається не лише накопиченням профіцитів або дефіцитів торгівельного балансу, але й дуже значними розбіжностями в дохідності фінансових активів і зобов’язань країни31. Маю також вказати на те, що ці міжнародні позиції значною мірою є результатом фіктивних фінансових потоків, пов’язаних не з потребами реальної економіки, а швидше зі стратегіями оптимізації податків і регуляторним арбітражем8 (що передбачають використання підставних компаній, заснованих у країнах, де податкова система та / або регуляторне середовище особливо привабливі)32. Я повернуся до цих питань у частині 3, де розгляну важливість податкових гаваней у глобальній динаміці розподілу багатства.

Яким буде відношення капіталу до доходу в ХХІ столітті?

Динамічний закон β = s / g також дає нам змогу подумати про те, якого рівня сягне світове відношення капіталу до доходу в ХХІ столітті.

Спершу погляньмо, що ми можемо сказати про минуле. Щодо Європи (чи принаймні провідних економік Західної Європи) та Північної Америки маємо точні оцінки за весь період 1870–2010 років. Для Японії в нас немає всебічних оцінок сукупного приватного чи національного багатства до 1960 року, однак неповні дані, якими володіємо, зокрема японські документи щодо затвердження заповітів і розподілу спадщини, які сягають 1905 року, наочно свідчать, що японське багатство можна описати за допомогою такого самого типу «U-подібної кривої», що й у Європі, та що відношення капіталу до доходу в 1910–1930 роках досягло досить високого рівня – 600–700 % – перш ніж знизитися всього до 200–300 % в 1950-х та 1960-х роках і далі приголомшливо збільшитися знову до близько 600–700 % у 1990-х і 2000-х роках.

Для інших країн і континентів, включно з Азією (крім Японії), Африкою та Південною Америкою, відносно повні оцінки маємо від 1990 року і до сьогодні, й вони показують відношення капіталу до доходу в середньому на рівні приблизно чотирьох річних обсягів. Для 1870–1990 років справді точних оцінок немає, і я просто припустив, що загальний рівень був приблизно таким самим. Оскільки на ці країни протягом цього періоду припадає лише трохи більш ніж одна п’ята світового випуску продукції, їхній вплив на світове відношення капіталу до доходу в будь-якому разі доволі обмежений.

Отримані мною результати наведено на рисунку 5.8. З огляду на частку заможних країн у цьому сукупному обсязі не дивує відкриття, що світове відношення капіталу до доходу змінювалося за таким самим типом «U-подібної кривої». Сьогодні, як бачимо, воно близьке до 500 %, а це приблизно такий самий рівень, якого було досягнуто напередодні Першої світової війни.

Найцікавіше питання пов’язане з екстраполяцією цієї кривої на майбутнє. Тут я використав наведені в розділі 2 прогнози щодо демографічного й економічного зростання, згідно з якими світовий випуск продукції поступово знизиться від поточних 3 % на рік до лише 1,5 % у другій половині ХХІ століття. Я також припускаю, що норма заощаджень стабілізується в довготривалій перспективі на рівні близько 10 %. За таких припущень динамічний закон β = s / g передбачає, що світове відношення капіталу до доходу цілком логічно зростатиме й надалі та до кінця ХХІ століття може сягнути 700 %, або приблизно такого самого рівня, як той, що спостерігався в Європі від ХVІІІ століття до Чудової епохи.

Іншими словами, на 2100 рік увесь світ може бути схожим на Європу початку ХХ століття, принаймні в термінах капіталоємності.

Очевидно, що це лише одна можливість із багатьох. Як зазначалося, ці прогнози зростання є вкрай неточними, так само, як і прогноз щодо норми заощаджень. Попри це, названі моделі вірогідні й важливі як спосіб ілюстрування ключової ролі сповільнення зростання в накопиченні капіталу.

Невизначеність вартості землі

За визначенням, закон β = s / g застосовується лише до тих форм капіталу, які можуть накопичуватися. Він не враховує вартості чистих природних ресурсів, включно з «чистою землею», тобто землею до будь-яких покращень із боку людини. Той факт, що закон β = s / g дає нам змогу пояснити майже всю повноту вартості капіталу, що спостерігався 2010 року (від 80 % до 100 % залежно від країни) передбачає, що чиста земля становить лише незначну частину національного капіталу. Але скільки точно? Доступних нам даних недостатньо, щоб дати точну відповідь на це запитання.

Розглянемо спершу приклад сільськогосподарських угідь у традиційному сільському суспільстві. Дуже складно сказати точно, яку частку її вартості становить «вартість чистої землі», до будь-якої експлуатації людиною, а яка частка співвідноситься з численними інвестиціями в ці угіддя та їх покращеннями протягом століть (включно з розчищанням, осушенням, обгородженням тощо). У ХVІІІ столітті вартість сільськогосподарських угідь у Франції та Великій Британії сягала еквівалента чотирьох річних обсягів національного доходу33. Згідно з тогочасними оцінками, інвестиції та покращення становили як мінімум три чверті цієї вартості, а можливо, й більше. Вартість чистої землі становила максимум один річний обсяг національного доходу, але не виключено, що навіть менше половини річного обсягу. Цей висновок випливає передусім зі значної річної вартості праці, необхідної для розчищання, осушення та інших покращень землі, – на рівні 3–4 % національного доходу. За умов відносно повільного зростання, менш ніж на 1 % протягом року, накопичена вартість таких інвестицій була, поза сумнівом, близькою до сукупної вартості землі (якщо не вищою)34.

Цікаво, що Томас Пейн у своїй відомій «Аграрній справедливості», плані для французьких законодавців 1795 року, також дійшов висновку, що на «непокращену землю» припадає приблизно одна десята національного багатства, або трохи менше за половину річного обсягу національного доходу.

Попри це, оцінки такого типу неминуче виявляються надзвичайно приблизними. Коли темпи зростання низькі, незначні відхилення в нормі інвестицій породжують величезні відмінності у величині відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі β = s / g. Слід пам’ятати ключовий момент – навіть у традиційних суспільствах більша частина національного капіталу вже виникає з накопичення та інвестицій. Насправді, досі нічого не змінилося, крім, можливо, того факту, що амортизація землі була досить незначною порівняно з сучасною нерухомістю або капіталом підприємств, який доводиться ремонтувати чи замінювати значно частіше. Через це може скластися враження, що сучасний капітал «динамічніший». Однак з огляду на те, що дані про інвестиції в традиційних сільських суспільствах, якими володіємо, обмежені й неточні, складно сказати щось більше.

Зокрема, видається неможливим будь-яким чином точно порівняти вартість чистої землі в давні часи з її сьогоднішньою вартістю. Сьогодні принциповим питанням є міська земля: вартість сільськогосподарських угідь становить менш ніж 10 % національного доходу й у Франції, й у Великій Британії. Однак сьогодні вартість чистої міської землі, незалежно не тільки від будівель і споруд, але також і від інфраструктури й інших покращень, необхідних для надання землі привабливості, оцінити не простіше за вартість чистих сільськогосподарських угідь у ХVІІІ столітті. Згідно з моїми оцінками, майже вся вартість багатства на 2010 рік, включно з багатством у нерухомості, може складатися з щорічного потоку інвестицій протягом останніх кількох десятиліть. Іншими словами, зростання відношення капіталу до доходу не можна пояснити в термінах зростання вартості чистої міської землі, яка, на перший погляд, здається цілком співвимірною з вартістю чистих сільськогосподарських угідь у ХVІІІ столітті: в половину річного обсягу національного доходу. Діапазон невизначеності все-таки доволі значний.

Слід згадати ще два пункти.

По-перше, те, що сукупний капітал, особливо в нерухомості, в заможних країнах можна досить добре пояснити в термінах накопичення потоків заощаджень та інвестицій, що, вочевидь, не виключає існування значного локального приросту капіталу, пов’язаного з концентрацією населення в окремих зонах, наприклад, у великих столицях.

Немає особливого сенсу пояснювати зростання вартості будівель на Єлисейських полях або заразом і в будь-якому іншому місці Парижа лише в площині інвестиційних потоків. Однак наші оцінки наводять на думку, що цей значний приріст капіталу в нерухомості в певних зонах значною мірою компенсувався капітальними збитками в інших, які стали менш привабливими, наприклад, у менших містах чи кварталах, що занепадають.

По-друге, той факт, що зростання вартості чистої землі так само не пояснює значної частини історичного відновлення відношення капіталу до доходу в заможних країнах, аж ніяк не передбачає, що це й надалі триватиме.

Із точки зору теорії, ніщо не гарантує довготривалої стабільності вартості землі, не кажучи вже про всі природні ресурси.

Я повернуся до цього пункту, коли аналізуватиму динаміку багатства та часток закордонних активів у країнах-експортерах нафти35.

6 Англ. disposable household income, від dispose – розпоряджатися. – прим. перекл.

7 Найважливіший фондовий індекс Франції. – прим. перекл.

8 Використанням різниці в нормативній базі різноманітних юрисдикцій на свою користь. – прим. перекл.

Розділ 6. Розподіл між капіталом і оплатою праці в ХХІ столітті

Зараз ми доволі добре розуміємо динаміку відношення капіталу до доходу, описану законом β = s / g, й зокрема те, що це відношення в довготривалій перспективі залежить від норми заощаджень s та темпів зростання g. На обидва ці макросоціальні показники, як і на кожен із них окремо, своєю чергою, впливають мільйони індивідуальних рішень, обумовлених численними соціальними, економічними, культурними, психологічними і демографічними чинниками. Тому як s, так і g можуть суттєво змінюватися від періоду до періоду та від країни до країни. Більше того, ці параметри значною мірою незалежні один від одного. Викладені факти дають нам змогу зрозуміти широкі історичні та географічні варіації відношення капіталу до доходу, попри те, що відносна ціна капіталу також може зазнавати масштабних змін протягом тривалого часу так само, як і в короткочасному періоді. Подібне може відбуватися з відносною ціною природних ресурсів.

Від відношення капіталу до доходу – до розподілу між капіталом і оплатою праці

Зараз від аналізу відношення капіталу до доходу повернемося до розподілу національного доходу між оплатою праці й капіталом. Формула α = r × β, яку в розділі 1 я назвав першим фундаментальним законом капіталізму, дає нам змогу спокійно переходити від одного з цих двох понять до іншого. Наприклад, якщо вартість капіталу дорівнює шести річним обсягам національного доходу (β = 6) і якщо його середня дохідність становить 5 % на рік (r = 5 %), тоді частка доходу від капіталу α в національному доході становить 30 % (а частка доходу від оплати праці, таким чином, – 70 %). Тож головне питання: як визначається норма дохідності капіталу? Почну зі стислого огляду еволюції частки капіталу в доході протягом тривалого періоду, а далі перейду до аналізу теоретичних механізмів та економічних чинників, які мають вплив на визначення норми дохідності.

Найповніші історичні дані починаючи з ХVІІІ століття знову маємо про дві країни – Велику Британію і Францію.

Ми бачимо, що загальна еволюція частки капіталу в доході, α, описується такою самою U-подібною кривою, як і відношення капіталу до доходу β, хоча нижня точка цього U менш чітко виражена. Іншими словами, норма дохідності капіталу r, як бачимо, пом’якшила еволюцію його кількості β: r вища, коли β нижча, і навпаки, що є цілком природним.

Якщо точніше, ми бачимо, що наприкінці ХVІІІ та протягом ХІХ століття як у Великій Британії, так і у Франції частка капіталу в доході становила близько 35–40 %, після цього знизилася до 20–25 % у середині ХХ століття, а далі знову зросла до 25–30 % наприкінці ХХ та на початку ХХІ століття (див. рисунки 6.1 та 6.2). Це відповідає середній нормі дохідності капіталу на рівні 5–6 % у ХVІІІ – ХІХ століттях, яка зросла до 7–8 % у середині ХХ століття, а далі знизилася до 4–5 % наприкінці ХХ – на початку ХХІ століття (див. рисунки 6.3 та 6.4).

Описані тут загальну криву й величини можна вважати точними та значними, принаймні на перший погляд. Попри це, слід відразу вказати на обмеження й недоліки цих даних. По-перше, як зазначалося, саме поняття «середньої» норми дохідності капіталу – досить абстрактна концепція.

На практиці норма дохідності коливається в широких межах залежно від типу активу, а також від розмірів індивідуальних статків (зазвичай простіше отримати високу дохідність, якщо починати зі значного капіталу), і це призводить до збільшення нерівності.

Конкретніше, дохідність за найризикованішими активами, включно з промисловим капіталом (у формі партнерства в сімейній фірмі у ХІХ столітті, або в формі частки в акціонерному капіталі в компаніях, які котируються на фондовій біржі в ХХ столітті), часто вища за 7–8 %, тоді як дохідність за менш ризиковими активами значно нижча, на рівні 4–5 % для сільськогосподарських угідь в ХVІІІ та ХІХ століттях і лише 3–4 % для нерухомості на початку ХХІ століття. Незначні суми коштів, відкладених на чорний день, які зберігаються на поточних або ощадних рахунках, часто дають реальну норму дохідності близько 1–2 % або й менше, можливо, навіть від’ємну – коли рівень інфляції перевищує мізерну номінальну відсоткову ставку за такими рахунками. Це дуже важливе питання, про яке поговоримо трохи згодом.

На цьому етапі важливо звернути увагу на те, що частки капіталу та середні норми дохідності, показані на рисунках 6.1–6.4, визначено за допомогою додавання різних сум доходу від капіталу, включених до національних рахунків, незалежно від їхньої юридичної класифікації (доходів від нерухомості, прибутків, дивідендів, відсотків, роялті тощо, за винятком відсотків на державний борг) та до оподаткування, а потім ділення цієї загальної суми на національний дохід (що дає частку доходу від капіталу в національному доході, позначену як α), або на обсяг національного капіталу (що дає середню норму дохідності капіталу, позначену як r)1. За своєю структурою ця середня норма дохідності об’єднує дохідність за дуже різними типами активів та інвестицій: по суті, метою є виміряти середню дохідність капіталу в певному суспільстві в цілому, не зважаючи на відмінності в індивідуальних ситуаціях. Вочевидь, дехто заробляє більше за середню дохідність, а дехто – менше. Перш ніж розглядати розподіл індивідуальних доходів навколо середньої величини, доцільно почати з аналізу положення самої середньої величини.

Потоки оцінити складніше, ніж запаси

Ще одне важливе застереження пов’язане з доходом самозайнятих працівників, що може включати винагороду за капітал, яку складно відділити від іншого доходу.

Звісно, ця проблема зараз менш важлива, ніж у минулому, тому що приватна економічна діяльність сьогодні організована переважно навколо корпорацій, або, загальніше, акціонерних компаній, тож рахунки фірми чітко відділені від рахунків окремих осіб, які вносять капітал (і ризикують лише капіталом, який інвестували, а не своїми персональними статками, завдяки революційній концепції «товариства з обмеженою відповідальністю», впровадженій майже всюди у другій половині ХІХ століття). У бухгалтерських книгах такого товариства чітко розрізняється винагорода за працю (відрядна оплата, оклади, бонуси та інші виплати найманим працівникам, включно з керівниками, які вкладають у діяльність компанії свою працю) та винагорода за капітал (дивіденди, відсотки, прибутки, реінвестовані з метою підвищення вартості капіталу фірми тощо).

Володіння в партнерстві та одноосібне володіння суттєво відрізняються, але рахунки підприємства часом змішуються з персональними рахунками голови фірми, який часто є і власником, і керівником. Сьогодні близько 10 % внутрішнього виробництва в заможних країнах забезпечується самозайнятими працівниками в бізнесі, що перебуває в індивідуальній власності, і це приблизно дорівнює частці самозайнятих працівників у самодіяльному населенні. Самозайнятих працівників переважно можна знайти в малому бізнесі (торгівля, сфера послуг тощо), а також серед лікарів, юристів та представників інших подібних професій. Протягом тривалого часу ці категорії також включали численних незалежних фермерів, однак сьогодні вони переважно зникають. У бухгалтерських книгах цих фірм, які перебувають в індивідуальній власності, як правило, неможливо виділити винагороду за капітал: наприклад, прибутки рентгенолога є винагородою і за його працю, і за обладнання, яке він використовує і яке може дорого коштувати. Те саме стосується власника готелю чи дрібного фермера. Таким чином, ми говоримо, що дохід самозайнятих працівників є «змішаним», оскільки поєднує дохід від оплати праці та дохід від капіталу. Він також називається «підприємницьким доходом».

Щоб розподілити змішаний дохід між капіталом та оплатою праці, я використав такий самий середній розподіл між ними, як і для решти економіки. Це найменш довільна альтернатива, і вона, як бачимо, дає результати, близькі до тих, що отримуються за допомогою двох інших широко використовуваних методів2.

Проте це все одно приблизний показник, оскільки саме поняття чіткої межі між доходом від капіталу та доходом від оплати праці для змішаного доходу чітко не визначене.

Для поточного періоду це фактично не має значення: оскільки частка змішаного доходу в національному невелика, невизначеність щодо частки капіталу в змішаному доході стосується не більш ніж 1–2 % від національного. Раніше, особливо у ХVІІІ та ХІХ століттях, коли змішані доходи могли становити понад половину національного доходу, ця неточність була потенційно вищою3. Саме тому доступні нам оцінки щодо частки капіталу для ХVІІІ та ХІХ століть можуть враховуватися лише як наближені4.

Попри ці недоліки, мої оцінки щодо частки капіталу в національному доході в цей період (як мінімум 40 %), схоже, обґрунтовані: як у Великій Британії, так і у Франції на саму лише ренту, виплачувану землевласникам, у ХVІІІ та на початку ХІХ століття припадало 20 % національного доходу, і це свідчить, що дохідність сільськогосподарських угідь (які становили близько половини національного капіталу) була трохи меншою за середню дохідність капіталу та значно меншою за дохідність промислового капіталу, якщо брати до уваги дуже високий рівень прибутків у промисловості, особливо протягом першої половини ХІХ століття. Однак у зв’язку з недосконалістю доступних нам даних краще давати інтервал, – від 35 % до 40 %, – ніж єдину оцінку.

Для ХVІІІ та ХІХ століть оцінки щодо вартості капіталу, ймовірно, точніші за оцінки потоків доходу від оплати праці та від капіталу. Це переважно залишається справедливим і для сьогодення. Саме тому я вирішив наголосити на еволюції відношення капіталу до доходу, а не на розподілі між капіталом і оплатою праці, як це робили більшість дослідників економіки в минулому.

Поняття чистої дохідності капіталу

Ще одне важливе джерело неточностей, яке змусило мене думати, що середні норми дохідності, наведені на рисунках 6.3 та 6.4, трохи переоцінені, тож я окреслю також поняття, яке можна назвати «чистою» нормою дохідності капіталу. Це той факт, що в національних рахунках не враховується праця, або принаймні увага, яку доводиться приділяти роботі з інвестиціями. Звісно, витрати на управління капіталом та «офіційне» фінансове посередництво (тобто послуги з інвестиційного консультування й управління портфелем, які надаються банком, офіційною фінансовою інституцією, агентством із нерухомості чи партнером-керівником), безумовно, беруться до уваги й віднімаються від доходу на капітал під час підрахунку середньої норми дохідності (як і було тут показано). Однак це не стосується випадків «неофіційного» фінансового посередництва: кожен інвестор витрачає час, – у деяких випадках багато часу, – коли керує власним портфелем і справами та визначає, які з інвестицій, найімовірніше, будуть прибутковішими. Ці зусилля в певних ситуаціях можна порівняти зі справжньою підприємницькою діяльністю або формою ділової активності.

Звісно, будь-який точний підрахунок вартості цієї неофіційної праці – доволі складний (і певною мірою умовний). Це пояснює, чому вона не включається до національних рахунків. Теоретично, слід було б оцінити час, витрачений на діяльність, пов’язану з інвестиціями, і встановити вартість години цього часу, якщо виходити з винагороди за таку саму офіційну працю в секторі фінансів чи нерухомості. Також можна припустити, що ці неформальні витрати вищі в періоди дуже швидкого економічного зростання (або високої інфляції), оскільки такі періоди, певна річ, вимагають частішого перерозподілу інвестицій і більше часу на дослідження найкращих інвестиційних можливостей, ніж за умов стабільної економіки. Наприклад, складно повірити, що середня дохідність капіталу на рівні близько 10 %, яку ми спостерігаємо у Франції (і меншою мірою у Великій Британії) протягом повоєнної відбудови, – це просто чиста дохідність капіталу. Вочевидь, така висока дохідність теж включає досить значну частку винагороди за неофіційну підприємницьку працю. Схожа дохідність спостерігається сьогодні в економіках, які розвиваються, наприклад, у Китаї, де темпи зростання також дуже швидкі.

З ілюстративною метою я вказав на рисунках 6.3 та 6.4 свої оцінки щодо чистої дохідності капіталу у Великій Британії та Франції в різні часи. Я отримав ці оцінки в результаті віднімання імовірної (хоча, можливо, надто високої) оцінки дохідності неофіційних витрат на управління портфелем (тобто вартість часу, витраченого на управління багатством конкретної людини) від середньої спостереженої. Чисті норми дохідності, отримані таким чином, як правило, приблизно на 1–2 відсоткові пункти нижчі за спостережену дохідність і мають, очевидно, розглядатись як мінімальні значення5. Зокрема доступні нам дані щодо норм дохідності, яку приносять статки різних розмірів, свідчать, що в управлінні багатством є важливий ефект економії на масштабі й що чиста дохідність від найбільших статків значно вища за показані тут рівні6.

Дохідність капіталу в історичній перспективі

Із моїх оцінок можна зробити такий висновок. Як у Франції, так і у Великій Британії з ХVІІІ до ХХІ століття чиста дохідність капіталу коливалася близько основного значення на рівні 4–5 % на рік, або, загальніше, в інтервалі від 3 % до 6 % на рік. Жодної різко вираженої довготривалої тенденції – ні висхідної, ні спадної – не виявлено. Після масштабного руйнування власності та численних потрясінь для капіталу протягом двох світових війн чиста дохідність зросла значно вище за 6 %, однак далі вона доволі швидко повернулася до нижчих рівнів, які спостерігалися в минулому. Однак можливо, що чиста дохідність капіталу трохи знизилася протягом тривалого періоду. Вона часто перевищувала 4–5 % у ХVІІІ та ХІХ столітті, тоді як на початку ХХІ століття, – з поверненням високого рівня відношення капіталу до доходу, тобто до того, що спостерігався в минулому, – як бачимо, наближається до 3–4 %.

Попри це, нам бракує дистанції, необхідної, щоб впевнитися щодо останнього пункту.

Ми не можемо виключати можливості, що чиста дохідність капіталу зросте до вищого рівня протягом наступних кількох десятиліть, особливо з огляду на зростання міжнародної конкуренції щодо капіталу й так само – на розвиток технологій і методик, які застосовуються фінансовими ринками та інституціями для отримання високих доходів від комплексних, диверсифікованих портфелів.

У будь-якому разі ця фактична стабільність чистої дохідності капіталу протягом дуже тривалого періоду (або, ймовірніше, це незначне зниження приблизно на чверть чи одну п’яту, від 4–5 % у ХVІІІ – ХІХ століттях до 3–4 % сьогодні) має дуже важливе значення в цьому дослідженні.

Щоб подивитися на вказані цифри в перспективі, згадаймо передусім, що традиційний коефіцієнт переведення капіталу в ренту у ХVІІІ – ХІХ століттях для найбільш загальноприйнятих і найменш ризикових його форм (зазвичай землі та державних боргових зобов’язань), як правило, становив близько 5 % на рік: вартість капітального активу, за оцінками, дорівнювала двадцяти річним обсягам річного доходу, який приносив цей актив. Іноді цей показник зростав до двадцяти п’яти річних обсягів (що відповідало дохідності на рівні 4 % на рік)7.

У класичних романах початку ХІХ століття, наприклад, Бальзака та Джейн Остін, еквівалентність між капіталом і рентою на рівні 5 % (або, рідше, 4 %) приймається як норма. Романісти часто навіть не згадували про тип капіталу і, як правило, тлумачили його в формі землі та державних боргових зобов’язань як майже абсолютних замінників, згадуючи лише дохід у формі ренти. Наприклад, нам кажуть, що головний герой має 50 тис. франків або 2 тис. фунтів ренти, але не уточнюють, що їх приносить – земля чи державні облігації. Це не має значення, оскільки в обох випадках дохід був конкретним, стабільним і достатнім для фінансування дуже чітко визначеного способу життя та передавання від покоління до покоління високого й добре зрозумілого соціального статусу.

Природно, що ні Остін, ні Бальзак не вважали за потрібне точно вказувати норму дохідності, необхідну для перетворення певного обсягу капіталу на щорічний дохід: кожен читач дуже добре знав, що для забезпечення річної ренти 50 тис. франків слід володіти капіталом на рівні 1 млн франків (або капіталом у 40 тис. фунтів для забезпечення доходу в 2 тис. фунтів на рік), незалежно від того, в що його було інвестовано: в державні облігації, у землю чи щось зовсім інакше. Для романістів ХІХ століття та їхніх читачів тотожність між багатством і річним доходом залишалася очевидною, і в них не виникало ускладнень із переходом від однієї оцінки до іншої так, ніби вони були абсолютно ідентичними.

Також для романістів і їхніх читачів було очевидним, що деякі види інвестицій вимагали більших зусиль, хоч би що то було – макаронні фабрики батька Горіо чи плантації сера Томаса у Вест-Індії («Менсфілд-парк»). Крім того, дохідність таких інвестицій, природно, була вищою, зазвичай на рівні 7–8 % чи навіть більше, якщо вдавалося укласти вигідну угоду, чого сподівався досягти Цезар Біротто, коли інвестував у нерухомість в паризькому кварталі Мадлен після попередніх успіхів у парфумерному бізнесі. Однак усім також було абсолютно зрозуміло, що коли час та енергію, витрачені на такі справи, відняти від прибутків (згадаймо довгі місяці, які сер Томас мусив проводити у Вест-Індії), отримана в підсумку чиста дохідність не завжди набагато перевищувала 4–5 %, зароблених на інвестиціях у землю та державні облігації. Іншими словами, додатковий дохід переважно був винагородою за працю, присвячену бізнесу, а чиста дохідність капіталу, включно з премією за ризик, як правило, не надто перевищувала 4–5 % (що, у будь-якому разі, було непоганою нормою дохідності).

Дохідність капіталу на початку ХХІ століття

Як визначається чиста дохідність капіталу (тобто що є його річною дохідністю після віднімання всіх адміністративних витрат, включно з вартістю часу, витраченого на управління портфелем)? Чому вона знизилася протягом тривалого періоду від орієнтовно 4–5 % в часи Бальзака та Остін до близько 3–4 % сьогодні?

Перш ніж спробувати відповісти, необхідно з’ясувати інші важливі питання. Деякі читачі можуть сприйняти твердження, що середня дохідність капіталу сьогодні становить 3–4 %, як доволі оптимістичне з огляду того малого доходу, який вони отримують на свої мізерні заощадження. Тут слід висловити низку міркувань.

По-перше, доходи, вказані на рисунках 6.3 та 6.4, – це доходи до оподаткування. Іншими словами, це дохідність, яку капітал міг би приносити, якби не було податків на капітал чи на дохід. У частині 4 я розгляну роль, яку такі податки відігравали в минулому і можуть відіграти в майбутньому з посиленням фіскальної конкуренції між державами. На цьому етапі просто скажу, що податкового тиску в ХVІІІ та ХІХ століттях фактично не існувало. Він різко зріс у ХХ столітті й залишається значно вищим сьогодні, тож середній дохід від капіталу після оподаткування за тривалий період знизився значно більше, ніж середній дохід до оподаткування.

Сьогодні рівень оподаткування капіталу та доходу від нього може бути досить низьким, якщо застосувати правильну стратегію податкової оптимізації (а деяким особливо переконливим інвесторам навіть вдається отримати субсидії), однак у більшості випадків податок є суттєвим.

Зокрема важливо пам’ятати, що, крім податку на доходи фізичних осіб, слід брати до уваги багато інших податків: наприклад, податки на нерухомість зменшують дохід від інвестування в неї, а податки на дохід від підприємств так само впливають на дохід від фінансового капіталу, вкладеного в фірми. Лише якби ці податки анулювали (що може статися колись, однак ми досі ще далекі від цього), тоді доходи від капіталу, фактично отримувані його власниками, досягли би рівнів, указаних на рисунках 6.3 та 6.4. Якщо врахувати всі податки, середня ставка оподаткування доходу від капіталу в більшості заможних країн сьогодні становить близько 30 %. Це головна причина значного розриву між чистою економічною віддачею капіталу та дохідністю, яку реально мають окремі власники.

Другий важливий момент, на який слід зважати, полягає в тому, що чиста дохідність на рівні близько 3–4 % – це середній показник, який приховує величезні нерівності. Для осіб, чиїм єдиним капіталом є незначний залишок на поточному рахунку, дохідність від’ємна, оскільки такі залишки не приносять відсотків і з’їдаються інфляцією. Ощадні рахунки часто приносять дохід, трохи більший за рівень інфляції8. Однак важливо те, що навіть якщо таких осіб чимало, їхнє сукупне багатство відносно низьке. Згадаймо, що багатство в заможних країнах сьогодні поділене на дві приблизно рівні (або порівнювані) частини: нерухомість і фінансові активи. Фінансові активи майже повністю складаються з акцій, облігацій, фондів взаємних інвестицій і довготривалих фінансових контрактів, таких, як ануїтети чи пенсійні фонди. Безвідсоткові поточні рахунки нині становлять лише близько 10–20 % національного доходу, або максимум 3–4 % сукупного багатства (яке, як пам’ятають читачі, становить 500–600 % національного доходу). Якщо ми додамо ощадні рахунки, то збільшимо загальний показник до трохи більш ніж 30 % національного доходу, або трохи більш ніж 5 % сукупного багатства9. Той факт, що поточні та ощадні рахунки приносять лише дуже мізерні відсотки, поза сумнівом, трохи турбує вкладників, однак у термінах середньої дохідності капіталу він не надто важливий.

У контексті середньої дохідності значно важливіше зазначити, що річна розрахункова орендна плата за житло, яке становить половину сукупного національного багатства, як правило, сягає 3–4 % вартості майна. Наприклад, помешкання вартістю 500 тис. євро приноситиме 15–20 тис. орендної плати на рік (або близько 1500 євро на місяць). Ті, хто надає перевагу володінню своєю власністю, можуть заощадити цю суму на оренді. Це також справедливо й для скромнішого житла: помешкання вартістю 100 тис. євро приносить 3–4 тис. орендної плати на рік (або дає власникові змогу уникнути сплати цієї суми). І, як зазначалося, дохідність від здавання в оренду невеликого помешкання становить до 5 %. Дохідність фінансових інвестицій, які є головним активом у великих статках, ще вища. Усі разом ці види інвестицій (у нерухомість і фінансові активи) становлять основну суму приватного багатства, й це підвищує середню норму дохідності.

Реальні та номінальні активи

Третій момент, який необхідно з’ясувати, – це те, що норми дохідності, наведені на рисунках 6.3 та 6.4, – реальні. Іншими словами, було би серйозною помилкою намагатися віднімати від цієї дохідності рівень інфляції (який зазвичай сьогодні в заможних країнах становить 1–2 %).

Причина проста, і ми її згадували раніше: значна частка статків домогосподарств складається з «реальних активів» (тобто активів, безпосередньо пов’язаних із реальною економічною діяльністю, – таких, як будинки або певні частки в корпораціях, ціна котрих, таким чином, розвивається з розвитком співвіднесених з нею активів), а не з «номінальних» (тобто активів, чия вартість зафіксована на рівні номінальної початкової вартості – таких, як суми коштів, покладені на поточні чи ощадні рахунки або інвестовані в державні облігації, що не індексуються за інфляцією).

Номінальні активи підпадають під суттєві інфляційні ризики: якщо ви вкладаєте 10 тис. євро на поточний чи ощадний рахунок або не індексовані державні чи корпоративні облігації, тоді десять років потому ця інвестиція так само коштуватиме 10 тис. євро, навіть якщо споживчі ціни за цей час виростуть удвічі. У такому разі ми кажемо, що реальна вартість інвестиції знизилася наполовину: ви можете купити лише половину того обсягу товарів і послуг, який могли придбати за суму початкового капіталовкладення, тож ваша дохідність після десяти років становить −50 %, які можуть або не можуть компенсуватися відсотками, отриманими протягом цього проміжку часу. В періоди різкого зростання цін «номінальна» відсоткова ставка, тобто відсоткова ставка до того, як від неї відняли рівень інфляції, зросте до високої позначки, зазвичай вищої за рівень інфляції. Однак результати інвесторів залежать від того, коли було здійснено інвестицію, як учасники угоди передбачали майбутню інфляцію на той момент тощо: «реальна» відсоткова ставка, тобто дохідність, яка реально отримується після вирахування інфляції, може мати суттєву від’ємну чи позитивну величину, залежно від конкретного випадку10. В будь-якому разі, якщо ми хочемо знати реальну дохідність номінального активу, від відсоткової ставки слід відняти рівень інфляції.

Із реальними активами все інакше. Ціна нерухомості, як і ціна часток в акціонерному капіталі або часток компаній чи внесків у фонди взаємного інвестування, зазвичай росте майже так само швидко, як індекс споживчих цін. Іншими словами, ми не тільки не мусимо віднімати інфляцію від річної орендної плати або дивідендів, отриманих за такими активами, але часто маємо додавати до річної дохідності капіталу його приріст, коли актив продається (або, залежно від ситуації, віднімати капітальні збитки).

Ключовий момент полягає в тому, що реальні активи значно репрезентативніші за номінальні: на них зазвичай припадає понад три чверті сукупних активів домогосподарств, а в деяких випадках – до дев’яти десятих11.

Коли я в розділі 5 вивчав накопичення капіталу, то дійшов висновку, що ці різні ефекти мають тенденцію до взаємного врівноваження в довготривалій перспективі. Конкретніше, якщо ми поглянемо на всі активи протягом 1910–2010 років, то побачимо, що їхня середня ціна, вочевидь, збільшувалася приблизно з таким самим темпом, як індекс споживчих цін, принаймні на перший погляд. Звісно, в певних категоріях активів могли спостерігатися значні прирости капіталу чи капітальні збитки (зокрема номінальні активи дають капітальні збитки, які компенсуються приростом капіталу за реальними активами), що значно змінюються від періоду до періоду. Відносна ціна капіталу різко знизилася в 1910-1950 роках, а далі тенденція змінилася на висхідну в 1950–2010 роках. За таких умов найраціональніший підхід – дотримуватися погляду, що середня дохідність капіталу, вказана на рисунках 6.3 та 6.4, яку я отримав діленням річного потоку доходів від капіталу (доходів від нерухомості, дивідендів, відсотків, прибутків тощо) на вартість капіталу, таким чином, залишаючи поза увагою і приріст капіталу, і капітальні збитки, – це гарна оцінка середньої дохідності капіталу в довготривалій перспективі12. Звісно, це не означає, що коли ми вивчаємо дохідність окремого активу, то не маємо додавати будь-який приріст капіталу чи віднімати будь-які капітальні збитки (і, зокрема, віднімати інфляцію у випадку номінальних активів). Однак немає сенсу віднімати інфляцію від дохідності всіх форм капіталу без додавання його приросту, який у середньому достатньо компенсує наслідки інфляції.

Мушу застерегти від помилки: безумовно, я не заперечую, що інфляція в деяких випадках може мати реальний вплив на багатство, його дохідність і розподіл. Однак цей вплив переважно з розряду перерозподілу багатства між категоріями активів, а не довготривалих структурних ефектів. Наприклад, я показав раніше, що інфляція відіграла ключову роль у фактичному списанні вартості державного боргу в заможних країнах після двох світових війн. Проте коли інфляція залишається високою протягом тривалого періоду, інвестори намагатимуться захистити себе, вкладаючи капітал у реальні активи. Це достатня підстава для того, щоб вірити: найбільшими статками часто є найкраще індексовані та найбільше диверсифіковані в довготривалій перспективі, тоді як меншими – зазвичай поточні чи ощадні рахунки, що найдужче потерпають від інфляції.

Звісно, можна заперечити, що перехід від фактично нульової інфляції в ХІХ столітті до інфляції на рівні 2 % наприкінці ХХ – на початку ХХІ століття призвів до незначного зниження чистої дохідності капіталу, в тому сенсі, що легше бути рантьє за умов нульової інфляції (де немає ризику, що зростання цін зведе нанівець накопичене в минулому), тоді як нинішні інвестори мають витрачати більше часу, перерозподіляючи своє багатство між різними категоріями активів, щоб вибудувати найкращу інвестиційну стратегію. Однак, знову ж таки, немає впевненості, що саме найбільші статки найдужче потерпають від інфляції, чи що покладатися на інфляцію задля зменшення впливу багатства, накопиченого в минулому, – найкращий спосіб досягнення мети. Я повернуся до цього ключового питання в наступних частинах – у частині 3, де розглядатиму, як змінюються реальні доходи, отримувані різними інвесторами, залежно від розміру статків, та в частині 4, коли порівнюватиму різні інституції та політики, що можуть впливати на розподіл багатства, включно з податками та інфляцією. На цьому етапі просто зазначу, що інфляція насамперед відіграє роль – часом бажану, часом ні – в перерозподілі багатства між тими, хто його має. У будь-якому разі, потенційний вплив інфляції на середню дохідність капіталу доволі обмежений і значно менший за наочний номінальний результат13.

Для чого застосовується капітал?

Я використав найкращі доступні нам історичні дані, щоб показати, як змінювалася дохідність капіталу протягом певного часу. Тепер спробую пояснити зміни, які ми спостерігали. Як визначається норма дохідності капіталу в певному суспільстві та в конкретний момент? Якими є економічні та соціальні чинники? Чому вони змінюються з плином часу, та як ми можемо прогнозувати розвиток норми дохідності капіталу в ХХІ столітті?

Згідно з найпростішими економічними моделями, які допускають «чисту й досконалу» конкуренцію як на ринку капіталу, так і на ринку праці, норма дохідності капіталу має точно дорівнювати його «граничній продуктивності» (тобто додатковому випуску продукції, що виникає внаслідок використання однієї додаткової одиниці капіталу).

У складніших моделях, які є водночас реалістичнішими, норма дохідності капіталу також залежить від відносних ринкових позицій різних учасників, залучених до процесу. Залежно від ситуації, вони можуть бути кращими або гіршими за граничну продуктивність капіталу (особливо в зв’язку з тим, що цю величину не завжди можна точно виміряти).

У будь-якому разі, норма дохідності капіталу визначається двома такими показниками: по-перше, технологією (для чого використовується капітал?), а по-друге, надлишковістю обсягу капіталу (надлишок капіталу знищує дохідність капіталу).

Технологія, природно, відіграє провідну роль. Якщо капітал не використовується як чинник виробництва, тоді, за визначенням, його гранична продуктивність дорівнює нулю. У теорії можна уявити суспільство, в якому капітал не використовується в процесі виробництва: жодна інвестиція не може підвищити продуктивність сільськогосподарських угідь, жоден інструмент чи обладнання не може збільшити випуску продукції, а наявність даху над головою ніяк не поліпшує добробут порівняно з умовами, коли ти ночуєш на вулиці. Однак капітал все ж таки може відігравати в таких суспільствах важливу роль чистого засобу заощадження: наприклад, люди можуть вирішити накопичувати запаси харчових продуктів (якщо є умови для тривалого зберігання), побоюючись голоду в майбутньому або, можливо, із суто естетичних спонукань додавати до запасів харчових продуктів ювелірні вироби та інші цінності. Теоретично, ніщо не заважає нам уявити суспільство, в якому відношення капіталу до доходу β доволі високе, проте дохідність капіталу r точно дорівнює нулю. У такому разі частка капіталу в національному доході α = r × β, також дорівнюватиме нулю. У цьому суспільстві весь національний дохід і випуск продукції припадатимуть на оплату праці.

Ніщо не заважає нам уявити таке суспільство, однак усі відомі людські суспільства, включно з найпримітивнішими, інакше влаштовані. В усіх цивілізаціях капітал виконує дві економічні функції: по-перше, забезпечує житлом (точніше, капітал породжує «житлові послуги», вартість яких вимірюється в еквіваленті розрахункової орендної плати за житлові приміщення, визначеної як приріст добробуту за рахунок проживання під дахом), а по-друге, він слугує за фактор виробництва у виготовленні товарів і послуг (у процесах виробництва, які можуть вимагати землі, знарядь, будівель, офісів, обладнання, інфраструктури, патентів тощо). Історично перші форми накопичення капіталу включали і знаряддя для праці на землі та її покращення (обгороджування, зрошування, осушування тощо), й елементарні форми житла (печери, накриття, хатини). Форми промислового капіталу й капіталу підприємств згодом ускладнювалися; так само постійно вдосконалювалися й форми житла.

Поняття граничної ефективності капіталу

Якщо конкретніше, то гранична ефективність капіталу визначається вартістю додаткової продукції, виробленої завдяки використанню однієї його додаткової одиниці. Припустимо, наприклад, що в певному аграрному суспільстві особа, яка володіє додатковою землею чи знаряддями вартістю в еквіваленті 100 євро (якщо виходити з найпоширенішої ціни землі та знарядь), може підвищити виробництво харчових продуктів у еквіваленті 5 євро на рік (усе інше залишається в рівній кількості, зокрема кількість використаної праці). Тоді ми кажемо, що гранична ефективність капіталу становить 5 євро від інвестиції в 100 євро, або 5 % на рік. За умов чистої та досконалої конкуренції це річна норма дохідності, яку власник капіталу (землі чи знарядь) має отримати від сільськогосподарського працівника. Якщо власник прагне отримати більше, ніж 5 %, цей працівник орендує землю та знаряддя в іншого капіталіста. А якщо працівник хоче платити менше за 5 %, тоді ця земля й знаряддя перейдуть до іншого працівника. Очевидно, можливі ситуації, в яких землевласник займає монопольну позицію, коли йдеться про оренду землі та знарядь або купівлю праці (в другому випадку можна говорити швидше про монопсонію, а не монополію), у разі чого власник капіталу може нав’язувати норму його дохідності, вищу за граничну ефективність.

У складнішій економіці, де існує значно більше різноманітних способів використання капіталу, – можна інвестувати 100 євро не лише в сільське господарство, але й у житло чи промислову фірму або підприємство сфери послуг, – визначити граничну ефективність капіталу може бути складно. Теоретично, це функція системи фінансового посередництва (банків і фінансових ринків): знайти найкращі можливі способи використання капіталу, щоб кожна його наявна одиниця інвестувалася туди, де вона виявиться найефективнішою (якщо потрібно, то й на протилежних кінцях світу), і виплачувати інвесторові найвищий можливий дохід. Вважається, що ринок капіталу «досконалий», якщо він дає змогу інвестувати кожну одиницю в максимально ефективний спосіб та отримати максимальну граничну ефективність, припустиму в економіці, якщо можливо – в складі досконало диверсифікованого інвестиційного портфеля, задля того, щоб отримати середній дохід без ризику та водночас мінімізувати витрати на посередництво.

На практиці фінансові інституції та фондові ринки загалом далекі від цього ідеалу. Часто вони є джерелом хронічної нестабільності, хвиль штучних націнок. Звісно, це непросте завдання – знайти найкраще можливе застосування для кожної одиниці капіталу в усьому світі або навіть у межах однієї країни. Більше того, часом найкоротшим шляхом до максимізації невідкладно отримуваної дохідності капіталу приватної особи є «політика отримання короткострокових доходів» і «креативний облік»9. Однак хоч би які інституційні недоліки ми спостерігали, зрозуміло, що системи фінансового посередництва відіграли центральну й незамінну роль в історії економічного розвитку. Цей процес завжди включав дуже значне число гравців, а не лише банки та офіційні фінансові ринки: наприклад, у ХVІІІ та ХІХ століттях провідну роль посередника між інвесторами й підприємцями, які потребували фінансування (наприклад, батько Горіо з його макаронними фабриками та Цезар Біротто з його бажанням інвестувати в нерухомість) відігравали нотаріуси14.

Важливо чітко констатувати, що поняття граничної продуктивності капіталу визначається незалежно від інституцій і правил (або їх відсутності), які обумовлюють розподіл між капіталом і оплатою праці в певному суспільстві.

Наприклад, якщо власник землі та знарядь використовує власний капітал, він, можливо, не розраховує окремо на дохід від капіталу, який інвестує в себе. Однак цей капітал все-таки корисний, і його гранична ефективність така сама, як і в тому випадку, коли цей дохід буде виплачуватися сторонньому інвесторові. Це справедливо і в разі, якщо економічна система вирішує колективізувати весь запас капіталу або його частину, а в крайніх випадках (наприклад, у Радянському Союзі) ліквідувати всі приватні доходи від капіталу. У такому випадку приватна дохідність капіталу менша за «суспільну», проте друга, як і раніше, визначається як гранична ефективність додаткової одиниці капіталу. Чи заслуговують власники капіталу на отримання цього кінцевого доходу як плати за власність на майно (чи то будуть їхні власні заощадження, зроблені в минулому, чи заощадження їхніх предків), навіть якщо вони не вклали в це жодної нової праці? Вочевидь, це вкрай важливе питання, але тут я порушую не його.

Надлишок капіталу знищує дохідність капіталу

Надлишок капіталу є нищівним для дохідності: хоч би якими були правила й інституції, що структурують розподіл між капіталом та оплатою праці, природно очікувати, що гранична ефективність капіталу знижуватиметься зі зростанням його вартості.

Наприклад, якщо кожен працівник сільського господарства вже має тисячі гектарів для обробки, ймовірно, додатковий дохід на додатковий гектар землі буде обмеженим. Так само, якщо країна вже побудувала величезну кількість нового житла, так що кожен житель володіє сотнями квадратних футів житлової площі, тоді приріст добробуту за рахунок однієї додаткової будівлі (виміряний на основі додаткової орендної плати, яку особа готова була би вносити, щоб жити в цьому будинку), поза сумнівом, виявиться дуже незначним. Те саме стосується й машин та обладнання будь-яких типів: із переходом певного порогу в кількості гранична ефективність знижується. Хоча можливо, що певна мінімальна кількість засобів потрібна для початку виробництва, але зрештою настає насичення. І навпаки, в країні, де величезне населення змушене ділити обмежений запас землі, недостатню кількість житла та невеликий запас засобів виробництва, гранична ефективність додаткової одиниці капіталу природно буде доволі високою, і щасливі власники цього капіталу не втратять нагоди отримати з неї зиск.

Таким чином, нас цікавить не те, чи знижується гранична ефективність капіталу з його збільшенням (це очевидно), а радше – як швидко вона знижується. Зокрема, ключове питання полягає в тому, наскільки зменшується дохідність капіталу r (за умови, якщо вона дорівнює його граничній ефективності), коли зростає відношення капіталу до доходу β. Можливі два варіанти.

Якщо за умови зростання відношення капіталу до доходу β дохідність капіталу r падає більш ніж пропорційно (наприклад, якщо r знижується більш ніж наполовину, тоді як β подвоюється), тоді частка доходу від капіталу в національному α = r × β знижується за умови зростання β.

Іншими словами, зниження дохідності капіталу з надлишком компенсує збільшення відношення капіталу до доходу. І навпаки, якщо за умови зростання β дохідність r падає менш ніж пропорційно (наприклад, якщо r зменшується менше, ніж наполовину, при тому що β подвоюється), тоді частка капіталу α = r × β збільшується за умови зростання β. У цьому випадку ефект від зниження дохідності капіталу полягає в пом’якшенні та стримуванні зростання частки капіталу порівняно зі зростанням відношення капіталу до доходу.

Історична еволюція, яка спостерігалася у Великій Британії та Франції, показує, що другий випадок видається релевантнішим у довготривалій перспективі: частка капіталу в доході, α, розвивається за тією самою U-подібною кривою, що й відношення капіталу до доходу β (демонструючи високий рівень у ХVІІІ та ХІХ століттях, падіння в середині ХХ століття й відновлення наприкінці ХХ – на початку ХХІ століття). Однак еволюція норми дохідності капіталу r значною мірою зменшує амплітуду цієї U-подібної кривої: після Другої світової війни, коли капітал був у дефіциті, його дохідність виявилася особливо високою, що узгоджується з принципом зменшення граничної продуктивності. Проте цей ефект не був настільки значним, щоб перевернути U-подібну криву відношення капіталу до доходу β та перетворити її на перевернуту U-подібну криву частки капіталу α.

Попри це, важливо наголосити, що обидва випадки теоретично можливі. Усе залежить від технологічних можливостей або, точніше, від розширення спектру доступних технологій поєднання капіталу і праці з метою виробництва різноманітних видів товарів і послуг, які суспільство хоче споживати. Обмірковуючи ці питання, економісти часто використовують концепцію «виробничої функції», яка є математичною формулою, що відображає технологічні можливості, котрі існують в певному суспільстві. Одна з характеристик виробничої функції полягає в тому, що вона визначає еластичність заміщення між капіталом і працею: тобто вона вимірює, наскільки легко замістити працю капіталом або капітал працею для виробництва необхідних товарів і послуг.

Наприклад, якщо коефіцієнти виробничої функції цілком сталі, тоді еластичність заміщення нульова: потрібен рівно один гектар і одне знаряддя на одного сільськогосподарського працівника (або одна машина на промислового працівника), ні більше ні менше. Якщо кожен працівник має хоча б зайву одну соту гектара чи один зайвий інструмент, гранична ефективність додаткового капіталу буде нульовою. Так само, якщо в загальній кількості працівників, що припадають на існуючий капітал, один буде зайвим, додаткового працівника не можна задіяти в роботі у жоден ефективний спосіб.

І навпаки, якщо еластичність заміщення нескінченна, гранична ефективність капіталу (та праці) повністю незалежна від їх доступної кількості. Зокрема, дохідність капіталу є сталою і не залежить від кількості капіталу: завжди можна накопичити й збільшити ефективність на фіксований відсоток, наприклад, на 5 % чи 10 % протягом року на одиницю додаткового капіталу. Подумаймо про цілковито автоматизовану економіку, в якій можна підвищувати ефективність на свій розсуд, простим додаванням більшого капіталу.

Жоден із цих двох граничних випадків насправді не є обґрунтованим: перший грішить браком уяви, а другий – надлишком технологічного оптимізму (або песимізму щодо роду людського, залежно від точки зору). Обґрунтоване таке запитання: еластичність заміщення між працею і капіталом більша чи менша за одиницю? Якщо вона знаходиться між нулем та одиницею, тоді зростання відношення капіталу до доходу β веде до зниження його граничної продуктивності, достатньо значного для зменшення частки капіталу α = r × β (за умови, що його дохідність визначається граничною ефективністю)15. Якщо еластичність вища за одиницю, зростання відношення капіталу до доходу β натомість веде до збільшення граничної ефективності капіталу, тож частка капіталу α = r × β зростає (знову ж таки за умови, що його дохідність дорівнює граничній ефективності)16. Якщо еластичність чітко дорівнює одиниці, тоді ці два ефекти нейтралізують один одного: дохідність капіталу знижується в такій самій пропорції, в якій зростає відношення капіталу до доходу β, тож добуток α = r × β не змінюється.

За межами функції Кобба – Дугласа: питання стабільності розподілу між капіталом та оплатою праці

Випадок, коли еластичність заміщення точно дорівнює одиниці, описується так званою виробничою функцією, що носить імена економістів Чарльза Кобба та Пола Дугласа, які 1928 року запропонували її вперше. Згідно з виробничою функцією Кобба – Дугласа, не має значення, що відбувається, зокрема байдуже, яка вартість капіталу та праці доступна, – частка капіталу в доході завжди дорівнює сталому коефіцієнту α, який можна прийняти як суто технологічний показник17.

Наприклад, якщо α = 30 %, тоді незалежно від значення відношення капіталу до доходу дохід від капіталу становитиме 30 % від національного (а дохід від праці – 70 %). Якщо норма заощаджень і темпи зростання такі, що довготривале відношення капіталу до доходу β = s / g відповідає шести річним обсягам національного доходу, тоді норма дохідності капіталу становитиме 5 %, тож його частка в доході – 30 %. Якщо довгострокова вартість капіталу становить лише три річні обсяги національного доходу, тоді його дохідність зросте до 10 %. А коли норма заощаджень і темпи зростання такі, що вартість капіталу становить десять річних обсягів національного доходу, тоді дохідність капіталу впаде до 3 %. В усіх випадках частка капіталу в доході становитиме 30 %.

Виробнича функція Кобба – Дугласа стала дуже популярною в підручниках з економіки після Другої світової війни (її популяризував Пол Самуельсон), почасти небезпідставно, однак також не зовсім обґрунтовано, зокрема й через простоту (економісти люблять прості речі, навіть коли вони лише приблизні), та головним чином через те, що стабільність розподілу між капіталом і працею створює цілком стабільну та гармонійну картину суспільного ладу. Насправді стабільність частки капіталу в доході, – за умови, що це правда, – жодним чином не гарантує гармонії: вона сумісна з надзвичайною і необґрунтованою нерівністю у власності на капітал та розподілі доходу. Більше того, всупереч широко розповсюдженій ідеї, стабільність частки капіталу в національному доході жодним чином не передбачає стабільності відношення капіталу до доходу, яке може легко набувати різної величини в різний час і в різних країнах, тож, у певних випадках, може спостерігатися значний міжнародний дисбаланс у власності на капітал.

Однак хочу наголосити: історичні реалії складніші за те, що передбачає ідея повної стабільності розподілу між капіталом і оплатою праці. Часом гіпотеза Кобба – Дугласа є наближеною відповіддю для певних підперіодів або секторів і в кожному разі – корисною відправною точкою для подальших роздумів. Однак ця гіпотеза не дає задовільного пояснення розмаїттю історичних моделей, які ми спостерігаємо у довго-, коротко- або середньотривалій перспективі, як показують зібрані мною дані.

Тим більше це не дивує, коли врахуємо, що економісти мали дуже мало історичних даних для висновків тоді, коли Кобб і Дуглас уперше висунули свою гіпотезу. У початковій статті, опублікованій 1928 року, ці два американські економісти використали дані щодо промислового виробництва в США 1899–1922 років, які справді показали певну стабільність частки доходу, що припадала на прибутки18. Цю ідею, як виявилося, вперше було подано британським економістом Артуром Боулі, який 1920 року опублікував важливу книгу про розподіл національного доходу Великої Британії у 1880–1913 роках, і його перший висновок був таким, що розподіл між капіталом і оплатою праці залишався відносно стабільним протягом цього періоду19. Однак очевидно, що періоди, аналізовані названими вище авторами, доволі короткі: вчені не намагалися порівняти свої результати з оцінками щодо початку ХІХ століття (не кажучи вже про ХVІІІ).

Більше того, як зазначалося, ці питання спровокували дуже значну політичну напругу наприкінці ХІХ – на початку ХХ століть і під час холодної війни, тобто в періоди, надто несприятливі для спокійного розгляду фактів. Як консервативні, так і ліберальні економісти прагнули показати, що від зростання вигравали всі, тому схилялися до ідеї, що розподіл між капіталом і оплатою праці абсолютно стабільний, навіть якщо це переконання часом було причиною ігнорування даних або періодів, які демонстрували зростання частки доходу, що припадала на капітал. Своєю чергою економісти-марксисти любили показувати, що частка капіталу завжди зростала, тоді як зарплати не змінювалися, навіть якщо задля цього доводилося перекручувати дані. У 1899 році Едуард Бернштейн, який необачно насмілився стверджувати, що зарплати підвищуються, а робітничий клас може багато що отримати від співпраці з чинним режимом (він навіть готувався стати віце-президентом Рейхстагу), зазнав цілковитої поразки під час голосування на конгресі демократичної партії Німеччини в Ганновері. У 1937 році молодий німецький історик та економіст Юрген Кучинський, який став згодом відомим професором економічної історії в університеті Гумбольдта в Східному Берліні та у 1960-1972 роках видав монументальну тридцятивосьмитомну загальну історію зарплат, розкритикував Боулі й інших буржуазних економістів. Кучинський стверджував, що частка оплати праці в національному доході постійно знижувалася від настання промислового капіталізму до 1930-х років. Так і було в першій половині – насправді в перших двох третинах – ХІХ століття, однак це некоректно щодо всього періоду20. У наступні роки ці дебати точилися на сторінках академічних журналів. У 1939 році у журналі Economic History Review, де нормою були спокійніші дискусії, Фредерік Браун недвозначно підтримав Боулі, якого він охарактеризував як «видатного вченого» та «серйозного статистика», тоді як Кучинський, із його точки зору, був ніким іншим, як «маніпулятором». Утім таке обвинувачення далеке від істини21. Того ж таки 1939 року Кейнс став на бік буржуазних економістів, коли назвав стабільність розподілу між капіталом і оплатою праці «однією з найстійкіших закономірностей усієї економічної науки». Це твердження було, м’яко кажучи, необачним, оскільки Кейнс, по суті, покладався на статистику щодо британської переробної промисловості у 1920-х, а цього було недостатньо для встановлення загальних закономірностей22.

У підручниках, виданих у 1950–1970 роках (та, по суті, навіть 1990 року) стабільний розподіл між капіталом і оплатою праці зазвичай подано як незаперечний факт, однак, на жаль, період, до якого застосовується згаданий закон, не завжди чітко окреслено. Більшість авторів задовольняються використанням статистики не раніше, ніж від 1950 року, уникають порівнянь із міжвоєнним періодом або початком ХХ століття, не кажучи вже про ХVІІІ та ХІХ століття. Однак від 1990-х і до сьогодні численні дослідження наголошують на значному зростанні частки доходу, що припадає на прибутки та капітал у заможних країнах після 1970 року, й це водночас супроводжується зменшенням частки на зарплати й оплату праці. Таким чином, теза щодо загальної стабільності почала піддаватися сумнівам, і в 2000-х роках на це явище звернули увагу в кількох офіційних звітах, опублікованих Організацією економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР) і Міжнародним валютним фондом (МВФ). Це свідчить, що до цього питання почали підходити серйозно23.

Новизна дослідження полягає в тому, що, наскільки я знаю, це перша спроба розглянути питання розподілу між капіталом і оплатою праці та недавнього зростання частки капіталу в національному доході в ширшому історичному контексті, зосередившись на еволюції відношення капіталу до доходу від ХVІІІ століття до сьогодні. Слід визнати, що це завдання має свої обмеження, з огляду на недосконалість доступних історичних джерел, однак я переконаний, що воно дає нам краще бачення названих головних проблем і висвітлює це питання у зовсім іншому ракурсі.

Заміщення між капіталом і працею у ХХІ столітті: еластичність більша за одиницю

Для дослідження еволюції в довготривалій перспективі розпочну з вивчення невідповідності моделі Кобба – Дугласа. Протягом тривалого періоду еластичність заміщення між капіталом і працею, вочевидь, була більшою за одиницю: зростання відношення капіталу до доходу β, імовірно, призвело до незначного зростання α, частки капіталу в національному доході, й навпаки. Можна здогадатися, що це відповідає ситуації, коли відомо багато способів різного застосування капіталу протягом тривалого періоду. Насправді спостережена історична еволюція передбачає, що завжди можна – принаймні до певного моменту – знаходити нові та корисні способи застосування капіталу: наприклад, нові методи будівництва й обладнання будинків (згадаймо сонячні батареї на дахах або цифрове управління освітленням), дедалі складніших роботів та інші електронні пристрої, медичні технології, що вимагають дедалі більших капіталовкладень. Не обов’язково уявляти повністю автоматизовану економіку, в якій капітал сам себе відтворюватиме (що відповідає нескінченній еластичності заміщення), щоб оцінити численні застосування капіталу в диверсифікованій розвинутій економіці, еластичність заміщення якої більша за одиницю.

Очевидно, доволі складно прогнозувати, наскільки більшою за одиницю буде еластичність заміщення праці капіталом у ХХІ столітті. На основі історичних даних можна припустити еластичність на рівні між 1,3 та 1,624. Однак ця оцінка не лише непевна й неточна. І цього ще замало: відсутні підстави для того, щоб технології майбутнього демонстрували таку саму еластичність, як технології минулого. Схоже, єдине, що більш-менш точно встановлено, – це те, що тенденція до зростання відношення капіталу до доходу β, яка спостерігалася протягом останніх десятиліть у заможних країнах і може поширитися на інші країни в усьому світі, – якщо зростання (особливо демографічне) у ХХІ столітті сповільниться, – цілком може супроводжуватися сталим збільшенням частки капіталу в національному доході α. Звісно, цілком можливо, що зі зростанням β дохідність капіталу r знижуватиметься. Однак, якщо виходити з історичного досвіду, найвірогідніше, що результат буде таким: кількісний ефект переважить ціновий, а це означає, що ефект накопичення домінуватиме над зниженням дохідності капіталу.

Фактично, доступні нам дані вказують, що в 1970–2010 роках у більшості заможних країн частка капіталу в доході зростала тією мірою, якою зростало відношення капіталу до доходу (див. рисунок 6.5).

Однак зазначимо, що ця висхідна тенденція співвідноситься не лише з еластичністю заміщення, вищою за одиницю, але й зі зростанням ринкової переваги капіталу над оплатою праці протягом останніх кількох десятиліть, у які спостерігалося зростання мобільності капіталу та посилення конкуренції між державами, що прагнуть привабити інвестиції.

Вочевидь, ці два чинники останніми роками посилили один одного, і також можливо, що це триватиме в майбутньому.

Хоч би там як, важливо зазначити, що не існує жодного саморегульованого механізму запобігання постійному зростанню відношення капіталу до доходу β разом із постійним зростанням частки капіталу в національному доході α.

Традиційні аграрні суспільства: еластичність менша за одиницю

Щойно я показав, що важливою характеристикою сучасних економік є існування численних можливостей заміщення праці капіталом. Цікаво, що це було зовсім не так у традиційних економіках, які базувалися на сільському господарстві, де капітал існував переважно у формі землі. Доступні нам історичні дані дуже чітко засвідчують, що еластичність заміщення в традиційних аграрних суспільствах була значно нижчою за одиницю. Зокрема це єдина можливість пояснити, чому в ХVІІІ та ХІХ століттях вартість землі в США, оцінена на основі відношення капіталу до доходу та земельної ренти, була значно нижчою, ніж у Європі, й це при тому, що в Новому Світі землі було значно більше.

Більше того, це абсолютно логічно: якщо ми хочемо, щоб капітал слугував готовим замінником для праці, тоді він має існувати в різних формах.

Для будь-якої конкретної форми капіталу (наприклад, землі, як у цьому випадку) неминуче, що за межами конкретної ситуації ціновий ефект неодмінно переважить кількісний. Якщо кілька сотень осіб порядкують на цілому континенті, цілком очевидно, що ціна на землю та земельна рента знизяться до рівня, наближеного до нуля. Нема кращої ілюстрації для сентенції «завеликий капітал знищує власну дохідність», ніж відносна вартість землі та земельна рента в Новому й Старому Світах.

Людський капітал – ілюзія?

Настав час звернутися до дуже важливого питання: чи справді ілюзорне помітне зростання важливості людського капіталу протягом історичного розвитку? Перефразую це питання точніше. Багато з нас переконані, що процес розвитку та економічного зростання характеризується зростанням важливості людської праці, кваліфікації та вмінь у процесі виробництва. Хоча ця гіпотеза не завжди детально формулюється, однією з її обґрунтованих інтерпретацій буде така: технології змінилися настільки, що чинник праці нині відіграє важливішу роль25. Саме так можна пояснити зниження частки капіталу в доході протягом тривалого періоду, від 35–40 % у 1800–1810 роках до 25–30 % у 2000–2010 роках, та відповідне зростання частки оплати праці від 60–65 % до 70–75 %. Ця частка зросла просто через те, що праця стала важливішою в процесі виробництва. Таким чином, саме зростання потужності людського капіталу вможливило зниження частки доходу, що припадає на землю, будівлі та фінансовий капітал.

Якщо ця інтерпретація правильна, тоді трансформація, на яку вона вказує, справді була досить значною. Однак тут не завадить і певна обережність. По-перше, як зазначалося раніше, у цей період історії ми не маємо достатньо глибокої перспективи, щоб сформувати адекватне судження про дуже довготривалу еволюцію частки капіталу в доході. Цілком можливо, що найближчими десятиліттями ця частка зросте до рівня, якого сягнула на початку ХІХ століття. Це може статися, навіть якщо структурна форма, технології та відносне значення капіталу й праці не зміняться (хоча відносні ринкові переваги праці й капіталу можуть змінитися), або якщо технологія зміниться не набагато (що здається мені найімовірнішою альтернативою). Однак зростання відношення капіталу до доходу підніме частку капіталу в доході до історичних піків або, можливо, вище, оскільки довготривала еластичність заміщення праці капіталом, вочевидь, вища за одиницю. Це, напевне, поки найважливіший урок цього дослідження: сучасні технології досі використовують значну кількість капіталу. І, що навіть важливіше: завдяки тому, що капітал має багато застосувань, можна накопичити його у величезній кількості й при цьому не звести дохідність до нуля. За таких умов немає підстав, зниження частки капіталу в довготривалій перспективі, навіть якщо технології зміняться у спосіб, доволі сприятливий для праці.

Друга причина обачного підходу – ймовірне зниження частки капіталу в національному доході від 35–40 % до 25–30 %, на мою думку, цілком переконливе та, безумовно, значне, проте не дорівнює зміні цивілізації. Зрозуміло, що за останні два століття рівень кваліфікації помітно підвищився. Однак вартість промислового фінансового капіталу та капіталу в формі нерухомості також надзвичайно збільшилася.

Декому здається, що капітал утратив своє значення й що ми магічним чином перейшли від цивілізації, заснованої на капіталі, успадкуванні та спорідненості, до цивілізації на основі людського капіталу й таланту.

Передбачається, що «ситих котів-акціонерів» лише завдяки змінам технологій замінили талановиті менеджери. Я повернуся до цього питання в частині 3, коли звернуся до вивчення індивідуальної нерівності в розподілі доходу та багатства: правильна відповідь на цьому етапі неможлива. Однак я вже надав достатньо аргументів для застереження від невиправданого оптимізму: капітал не зник з однієї простої причини – він досі корисний (можливо, майже такий само корисний, як у часи Бальзака й Остін) і цілком може залишитися таким у майбутньому.

Середньострокові зміни в розподілі між капіталом і оплатою праці

Щойно ми переконалися: гіпотеза Кобба – Дугласа про абсолютно сталий розподіл між капіталом і оплатою праці не може дати цілком задовільного пояснення еволюції розподілу між ними в довготривалій перспективі. Те саме, очевидно, навіть наполегливіше можна стверджувати й щодо змін у коротко- та середньостроковій перспективі, які в деяких випадках можуть поширитися на доволі тривалі періоди, особливо з точки зору сучасників, які будуть їх свідками.

Найважливіший приклад, який стисло обговорюється у вступі, – це, поза сумнівом, зростання частки капіталу в доході протягом ранніх етапів промислової революції, від 1800 до 1860 року. У Великій Британії, щодо якої маємо найповніші дані, історичні дослідження, зокрема праці Роберта Аллена (який назвав тривалу стагнацію зарплат «паузою Енгельса»), свідчать, що частка капіталу зросла приблизно на 10 % від національного доходу, з 35–40 % наприкінці ХVІІІ – на початку ХІХ століття до близько 45–50 % в середині ХІХ-го, коли Маркс написав «Маніфест комуністичної партії» та взявся до роботи над «Капіталом». Джерела також свідчать, що це зростання загалом компенсувалося співвимірним зниженням частки капіталу в 1870–1900 роках, після якого відбулося незначне зростання у 1900–1910 роках, тож на початку ХХ століття частка капіталу, напевно, не надто відрізнялася від цього показника під час Французької революції та в наполеонівську добу (див. рисунок 6.1). Тож можемо говорити радше про «середньострокові» зміни, ніж про сталу довготривалу тенденцію. Попри це, слід уважати важливим такий перехід: 10 % національного доходу до капіталу протягом першої половини ХІХ століття. Якщо говорити конкретніше, то значна частка економічного зростання в цей період припадала на прибутки, тоді як зарплати – об’єктивно жалюгідні – не змінювалися. За даними Аллена, головне пояснення для цього – відтік робочої сили з села до міст разом із технологічними змінами, що підвищили ефективність капіталу (це відобразилося на структурній зміні виробничої функції); одним словом, особливості технологій26.

Історичні відомості щодо Франції, якими ми володіємо, демонструють аналогічну хронологію. Усі джерела вказують на істотну стагнацію зарплат у 1810–1850 роках попри потужне зростання промисловості. Дані, зібрані Жаном Був’є та Франсуа Фюре з бухгалтерської звітності провідних французьких промислових підприємств, підтверджують цю хронологію: частка прибутків зростала до 1860 року, далі знижувалася від 1870 до 1900 року й знову зростала в 1900–1910 роках.27

Дані, які маємо щодо ХVІІІ століття й періоду Французької революції, також вказують на зростання частки доходу, що припадав на земельну ренту, протягом десятиліть напередодні революції (що, вочевидь, узгоджується зі спостереженнями Артура Юнґа щодо бідності французьких селян) 28 та значне зростання зарплат від 1789 до 1815 року, (що, вірогідно, можна пояснити перерозподілом землі та мобілізацією робочої сили для задоволення військових потреб)29. Напевне, нижчі класи періоду Реставрації та Липневої монархії згадували роки революції та наполеонівську добу як добрі часи.

Щоб нагадати собі, як відбуваються ці коротко- та середньострокові зміни в розподілі між капіталом і оплатою праці в численні й різні періоди, я показав річні зміни у Франції від 1900 до 2010 року на рисунках 6.6–6.8, на яких відділив еволюцію розподілу доданої вартості фірм між зарплатою і прибутком від еволюції частки ренти в національному доході30. Зокрема зазначу, що розподіл між зарплатою і прибутком після Другої світової війни пройшов три окремі фази – після різкого зростання прибутків у 1945–1968 роках сталося різко виражене падіння їхньої частки в 1968–1983 роках, а далі, після 1983 року, відбулося дуже швидке зростання, що призвело до стабілізації на початку 1990-х років. Детальніше про цю значною мірою політизовану хронологію поговоримо в наступних розділах, де розглядатиметься динаміка нерівності в доходах. Зверніть увагу на стале зростання частки національного доходу, що припадає на рентні платежі після 1945 року. Це означає, що частка, яка припадає на капітал, в цілому й далі зростала в 1990–2010 роках, попри стабілізацію частки прибутку.

Повернення до Маркса та до зниження норми прибутку

Оскільки ми підходимо до завершення розгляду історичної динаміки відношення капіталу до доходу й розподілу між капіталом і оплатою праці, варто звернути увагу на зв’язок між моїми висновками й тезами Карла Маркса.

Для Маркса головний механізм, за допомогою якого «буржуазія копає собі могилу», відповідає тому, що я назвав у вступі «принципом нескінченного накопичення»: капіталісти накопичують дедалі більші розміри капіталу, що в підсумку неухильно призводить до падіння норми прибутку (тобто дохідності капіталу) та зрештою до їхнього краху. Маркс не використовував математичних моделей, а його мова не завжди була прозорою, тож нема остаточної впевненості в тому, що саме він мав на увазі. Однак один із логічно послідовних способів тлумачення думок Маркса – це розгляд динамічного закону β = s / g на спеціальному прикладі, де темпи зростання g дорівнюють нулю або дуже близькі до нуля.

Нагадаю, що g оцінює темпи довготривалого структурного зростання, які є сумою зростання продуктивності та зростання населення. У свідомості Маркса, як і в ідеях усіх економістів ХІХ та початку ХХ століття, до того, як Роберт Солоу написав свою працю щодо зростання 1950-х, самої ідеї структурного зростання, рушійною силою котрої є довготривале і стале збільшення продуктивності, не було чітко визначено й сформульовано31. У ті дні потенційна гіпотеза полягала в тому, що зростання виробництва, а особливо промислового випуску продукції, пояснювалося переважно накопиченням промислового капіталу. Іншими словами, випуск продукції збільшувався лише тому, що кожного працівника підкріплювали більшою кількістю машин та обладнання, а не тому, що зростала сама продуктивність (для даного обсягу праці й капіталу). Сьогодні ми знаємо, що довготривале структурне зростання можливе лише завдяки зростанню продуктивності. Однак це не було очевидно в часи Маркса через брак розгляду в історичній перспективі та необхідних статистичних даних.

Там, де немає структурного зростання, а темпи зростання продуктивності й населення g дорівнюють нулю, ми зустрічаємося з логічною суперечністю, дуже близькою до описаної Марксом.

Якщо норма заощаджень s позитивна (це означає, що капіталісти наполягають на накопиченні щороку дедалі більшого капіталу, щоб посилити свою владу й увічнити переваги, або просто через те, що їхній рівень життя вже й без того надзвичайно високий), – тоді відношення капіталу до доходу безмежно зростатиме.

Загальніше: якщо g наближається до нуля, то довготривале відношення капіталу до доходу β = s / g прагне до нескінченності. А якщо β надзвичайно високе, тоді дохідність капіталу r має дедалі меншати й наближатися до нуля; або інакше: частка капіталу в доході α = r × β зрештою поглине увесь національний дохід.32

Таким чином, ця динамічна суперечність, яку відзначив Маркс, співвідноситься з реальною складністю, єдиним логічним виходом із якої буде структурне зростання як єдиний спосіб збалансування процесу накопичення капіталу (до певної міри). Тільки постійне зростання продуктивності й населення може компенсувати постійне додавання нових одиниць капіталу, як пояснює закон β = s / g. Інакше капіталісти й справді копають собі могилу: або розоряють один одного у відчайдушних спробах зупинити падіння норми прибутку (наприклад, вести війну за найкращі колоніальні капіталовкладення, як це робили Франція та Німеччина під час марокканських криз 1905 й 1911 років), або змушують робітників погоджуватися на дедалі меншу частку національного доходу, що зрештою призвело б до пролетарської революції та загальної експропріації. У будь-якому разі, капітал підривається власними внутрішніми суперечностями.

Те, що Маркс насправді мав на увазі подібну модель (тобто модель на основі нескінченного накопичення капіталу), підтверджується використаною ним у кількох випадках бухгалтерською звітністю промислових підприємств із дуже високою ємністю капіталу. У першому томі «Капіталу», наприклад, він використовує бухгалтерські книги текстильної фабрики, надані, як він каже, «власником», і, вочевидь, демонструє надзвичайно високе відношення загального обсягу постійного та змінного капіталу, застосовуваного в процесі виробництва, до вартості річного випуску продукції – вище за десять. Такий рівень відношення капіталу до доходу справді доволі загрозливий. Якщо норма дохідності капіталу становить 5 %, тоді понад половина вартості випущеної фірмою продукції припадає на прибутки. Для Маркса та багатьох інших сучасних йому стривожених дослідників було природно порушувати питання, куди це може привести (особливо у зв’язку з тим, що зарплати від початку ХІХ століття залишалися незмінними) та який тип довготривалої соціально-економічної рівноваги може спричинити подібний розвиток промисловості з гіпертрофованою ємністю капіталу.

Маркс також старанно читав звіти британського парламенту за 1820–1860 роки. Він використав їх для документального підтвердження мізерної зарплати робітників, нещасних випадків у виробничих приміщеннях, ганебних санітарних умов та, загальніше, жадібності власників промислового капіталу. Він також використав статистику, що випливала з податків на прибутки, та з різних джерел, які показали дуже швидке зростання промислових прибутків у Великій Британії протягом 1840-х років. Маркс навіть спробував – звісно, в дуже імпресіоністській манері – використати статистику затвердження заповітів, щоб показати, що найбільші британські статки різко зросли від часів наполеонівських війн33.

Проблема полягає в тому, що попри ці важливі інтуїтивні знання, Маркс зазвичай обирав доволі випадковий і несистематичний підхід до статистики, яку мав у власному доступі. Зокрема, він не намагався з’ясувати, чи була дуже висока ємність капіталу, яку він спостерігав у бухгалтерській звітності окремих фабрик, показником британської економіки в цілому чи хоча б її певного окремого сектору. Він міг би це з’ясувати, якби зібрав буквально кілька десятків аналогічних бухгалтерських документів. З огляду на те, що його книгу присвячено переважно питанню накопичення капіталу, найбільше дивує, що він не згадує численних спроб дати оцінку вартості капіталу Великої Британії, здійснених від початку ХVІІІ століття, які тривали й у ХІХ-му: спочатку в роботах Патрика Колкхауна у 1800–1810 роках і далі в Гіффена у 1870-х.34 Схоже, Маркс зовсім не помітив роботи з національного обліку, яка розвивалася навколо нього, і це ще більше засмучує, бо у нього з’явилася б можливість певною мірою підтвердити власні інтуїтивні знання щодо масштабного накопичення приватного капіталу в той період, а, крім іншого, – увиразнити свою модель пояснень.

За межами «двох Кембриджів»

Однак важливо визнати, що національні рахунки й інші статистичні дані, доступні наприкінці ХІХ та на початку ХХ століття, цілком непридатні для правильного розуміння динаміки відношення капіталу до доходу. Зокрема, існувало набагато більше оцінок щодо національного капіталу, ніж оцінок національного доходу чи внутрішнього продукту. На середину ХХ століття, після потрясінь 1914–1945 років, склалася протилежна ситуація. Це, поза сумнівом, пояснює, чому питання накопичення капіталу та можливої динамічної рівноваги так довго не переставало викликати суперечки й значне збентеження. Гарний приклад – відома «Кембриджська дискусія про капітал» 1950–1960-х років (її називали також «Дискусією двох Кембриджів», оскільки в ній англійський Кембридж протистояв Кембриджу з Массачусетса).

Коротко нагадаємо головні пункти цієї дискусії: коли формулу β = s / g було вперше детально представлено економістами Роєм Харродом і Євсеєм Домаром наприкінці 1930-х років, її зазвичай інвертували як g = s / β. Зокрема Харрод 1939 року стверджував, що β зафіксоване наявними технологіями (як у випадку виробничої функції з постійними коефіцієнтами та відсутністю можливого заміщення між працею і капіталом), тож темпи зростання повністю визначаються нормою заощаджень. Якщо норма заощаджень становить 10 %, а технології встановлюють відношення капіталу до доходу на рівні 5 (так що для випуску однієї одиниці продукції необхідно рівно п’ять одиниць капіталу, ні більше ні менше), тоді темпи зростання виробничої потужності економіки становлять 2 % на рік. Однак оскільки ці темпи зростання також мають дорівнювати темпам зростання населення (та продуктивності, яку тоді було ще недостатньо визначено), з цього випливає, що зростання насправді нестійкий процес, який балансує «на лезі ножа». Капіталу завжди або забагато, або замало, тож це породжує чи то надлишкові потужності та спекулятивні націнки, чи безробіття, а можливо, те й інше одночасно, залежно від галузі й року.

Інтуїтивні висновки Харрода не були цілком неправильними, й він писав у розпал Великої депресії, що унаочнювала значну макроекономічну нестабільність. По суті, описаний ним механізм, безумовно, дає змогу пояснити, чому процес зростання завжди надзвичайно хисткий: приведення заощаджень у відповідність до інвестицій на національному рівні, коли рішення щодо заощаджень та інвестування загалом ухвалюються різними особами з різних причин, – це структурно складне, навіть хаотичне явище, особливо з огляду на те, що часто складно в короткостроковій перспективі змінити капіталоємність чи організацію виробництва35. Попри це, відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі доволі гнучке, як це однозначно демонструють дуже значні історичні варіації в статистичних даних, а також той факт, що еластичність заміщення праці капіталом протягом тривалого періоду була, вочевидь, вищою за одиницю.

У 1948 році Домар розробив оптимістичнішу та гнучкішу за пропоновану Харродом версію закону g = s / β. Домар наголосив на тому, що норма заощаджень і відношення капіталу до доходу можуть певною мірою пристосовуватися одне до одного. Ще важливішою була представлена Солоу 1956 року виробнича функція із замінними коефіцієнтами, яка дала змогу перевернути формулу й писати β = s / g. У довготривалій перспективі відношення капіталу до доходу пристосовується до норми заощаджень і темпів структурного зростання економіки, а не навпаки. Однак у 1950–1960-х роках тривала дискусія між економістами, що працювали переважно в Кембриджі штату Массачусетс (включно із Солоу та Самуельсоном, які захищали виробничу функцію із замінними коефіцієнтами), та економістами з англійського Кембриджа (до групи входили Джоан Робінсон, Ніколас Калдор і Луїджі Пазінетті), які (часом не без певного збентеження) вбачали в моделі Солоу твердження, що зростання завжди ідеально збалансоване й, таким чином, ігнорували те, якого важливого значення надавав Кейнс короткочасним коливанням. І лише 1970 року так звана неокласична модель зростання Солоу остаточно взяла гору.

Якщо перечитати обмін думками в цій суперечці, спираючись на минулий досвід, стає зрозуміло, що дискусія, яка часом застосовувала помітний постколоніальний вимір (оскільки американські економісти прагнули позбутися історичного піклування з боку британських колег, які головували в професії з часів Адама Сміта, тоді як англійці прагнули захистити пам’ять лорда Кейнса, котрого, на їхню думку, американські економісти зрадили), більше заплутала економічну думку, аніж дала відповідь на питання. Насправді британці не мали жодних реальних підстав для своїх підозр. Солоу та Самуельсон були глибоко переконані, що процес зростання є нестабільним у короткочасній перспективі та що макроекономічна стабілізація вимагає кейнсіанської політики. Вони розглядали β = s / g лише як довготривалий закон. Попри це, американські економісти, дехто з яких (наприклад, Франко Модільяні) народилися в Європі, часом були схильні до перебільшення значення «траєкторії збалансованого зростання», відкритої ними36. Звісно, закон β = s / g описує траєкторію зростання, в якій усі макроекономічні величини – вартість капіталу, потоки доходу та випуску продукції – у довготривалій перспективі розвиваються в однаковому темпі. Та все-таки, крім питання короткочасної нестабільності, таке збалансоване зростання не гарантує гармонійного розподілу багатства й аж ніяк не передбачає зникнення чи навіть скорочення нерівності в розмірі капіталу. Більше того, на противагу донедавна поширеній ідеї, закон β = s / g ніяк не перешкоджає дуже значному варіюванню відношення капіталу до доходу в різні періоди часу та між країнами. Цілком навпаки. На мій погляд, помилковість – і часом безпідставність – кембриджської дискусії щодо капіталу частково пояснюється тим, що її учасникам з обох боків бракувало історичних даних, необхідних для з’ясування термінів. Просто вражає, наскільки незначною мірою кожна зі сторін скористалася оцінками щодо національного капіталу, зробленими напередодні Першої світової війни; можливо, вони були переконані, що ці дані несумісні з реаліями 1950-х та 1960-х років.

Дві світові війни так сильно порушили неперервність як концептуального, так і статистичного аналізу, що протягом певного часу вивчення цього питання в довготривалій перспективі здавалося неможливим, особливо з точки зору європейців.

Повернення капіталу в умовах низького зростання

Правда в тому, що лише з кінця ХХ століття ми маємо статистичні дані та, що найголовніше, необхідний історичний проміжок часу, щоб коректно аналізувати довготривалу динаміку відношення капіталу до доходу й розподілу між оплатою праці та капіталом. Зокрема дані, зібрані мною, та проміжок часу, яким нам пощастило користуватися (звісно, досі недостатній, однак за визначенням більший, ніж той, який могли досліджувати попередні автори), приводять до таких висновків.

По-перше, повернення до історичного режиму низького зростання й зокрема нульового або навіть від’ємного демографічного зростання логічно веде до повернення капіталу.

Ця існуюча в суспільствах із низьким зростанням тенденція до відновлення дуже великих розмірів капіталу виражається законом β = s / g та може бути узагальнена таким чином: у суспільствах, які переживають стагнацію, багатство, накопичене в минулому, природно набуває значної ваги.

У Європі сьогодні відношення капіталу до доходу вже зросло до близько п’яти–шести річних обсягів національного доходу; це трохи нижче за рівень, який спостерігався у ХVІІІ та ХІХ століттях і аж до часу напередодні Першої світової війни.

У глобальному масштабі цілком можливо, що відношення капіталу до доходу сягне цього рівня чи навіть перевищить його в ХХІ столітті. Якщо норма заощаджень зараз становить близько 10 %, а зростання стабілізувалося на рівні близько 1,5 % в дуже довготривалій перспективі, тоді світовий капітал логічно зросте до шести–семи річних обсягів доходу. А якщо зростання впаде до 1 %, капітал може вирости аж до десяти річних обсягів доходу.

Щодо частки капіталу в національному та світовому доході, яка обумовлюється законом α = r × β, досвід підказує, що прогнозоване зростання відношення капіталу до доходу не обов’язково призведе до значного зниження дохідності капіталу.

Існує багато способів застосування капіталу в дуже довготривалій перспективі, тож цей факт можна зафіксувати, але при цьому зазначити, що довготривала еластичність заміщення праці капіталом, імовірно, вища за одиницю. Таким чином, найвірогідніший результат такий: зниження норми дохідності буде меншим за зростання відношення капіталу до доходу, тож частка капіталу зростатиме. За умови відношення капіталу до доходу на рівні семи–восьми річних обсягів та норми дохідності 4–5 % частка капіталу в світовому доході сягне 30 % чи 40 %, тобто рівня, близького до того, який спостерігався у ХVІІІ та ХІХ століттях, і може зрости навіть більше.

Як зазначалося, також можливо, що технологічні зміни протягом тривалого періоду трохи посприяють людській праці на противагу капіталу й таким чином знизять дохідність капіталу та його частку. Проте обсяги цього довготривалого ефекту здаються обмеженими, і можливо, що він буде з надлишком компенсований іншими силами, що діють у протилежному напрямі, скажімо, створенням дедалі передовішої системи фінансового посередництва та міжнародною боротьбою за капітал.

Розвиток технологій

Головний урок із частини 2 цієї книги, безумовно, полягає в тому, що не існує природних сил, які б історично й невідворотно знижували значення капіталу та доходу, що надходить від власності на капітал. У десятиліття після Другої світової війни багатьом почало здаватися, що тріумф людського капіталу над капіталом у традиційному розумінні (землею, будівлями та фінансами) був природним і незворотним процесом, можливо, завдяки технологіям і суто економічним чинникам. Однак насправді дехто вже починав говорити, що головними були чинники політичні. Мої результати повністю підтверджують цей погляд. Поступ у напрямі економічної та технологічної раціональності не повинен передбачати розвитку раціональності демократичної та меритократичної. Головна причина цього проста: технології, як і ринок, не мають ані обмежень, ані моралі. Еволюція технологій однозначно підвищила потребу в кваліфікації працівників та їхній компетентності. Проте вона також підвищила потребу в будівлях, житлових будинках, офісах, обладнанні всіх видів, патентах тощо, тож в підсумку сукупна вартість цих форм капіталу, не пов’язаного з людиною (нерухомості, капіталу підприємств, промислового та фінансового капіталу) зросла майже так само швидко, як і сукупний дохід від праці.

Якщо ми справді хочемо знайти справедливіший і раціональніший суспільний устрій, недостатньо покладатися на розвиток технологій.

Підіб’ємо підсумки: сучасне зростання, яке базується на зростанні продуктивності та поширенні знань, дало можливість уникнути апокаліпсису, пророкованого Марксом, і збалансувати процес накопичення капіталу. Однак воно не змінило глибинної структури капіталу – або, в усякому разі, реально не знизило макроекономічної ваги капіталу по відношенню до праці. Зараз я маю дослідити, чи стосується те саме нерівності в розподілі доходу та багатства. Наскільки насправді змінилася структура нерівності (як щодо праці, так і щодо капіталу) з ХІХ століття?

9 Використання різних нетрадиційних засобів у стандартах обліку для покращення показників компанії. – прим. перекл.

Частина третя. СТРУКТУРА НЕРІВНОСТІ

Розділ 7. Нерівність і концентрація: попередні підходи

У частині 2 ми вивчали динаміку відношення капіталу до доходу на рівні країни та загальний розподіл національного доходу між капіталом і оплатою праці, проте не розглядали безпосередньо нерівності в доході чи багатстві на індивідуальному рівні. Зокрема я проаналізував значення потрясінь 1914–1945 років, щоб зрозуміти зміни у відношенні капіталу до доходу та розподілі між капіталом і оплатою праці, що відбулися протягом ХХ століття. Той факт, що Європа (і певною мірою цілий світ) насилу здолала ці потрясіння, створив уявлення, нібито патримоніальний капіталізм (який процвітає в ці перші роки ХХІ століття) – щось нове, тоді як значною мірою він є повторенням минулого й характерною рисою середовища низького зростання, як у ХІХ столітті.

Тут починається моє дослідження нерівності й розподілу на індивідуальному рівні. У наступних кількох розділах я покажу, що дві світові війни та державні політичні системи повоєнного періоду відіграли ключову роль у скороченні нерівності в ХХ столітті. На відміну від оптимістичних прогнозів теорії Кузнеця, в цьому процесі не було нічого природного чи спонтанного. Я також продемонструю, що з 1970–1980-х років нерівність знову почала різко зростати, хоча й зі значними розбіжностями між країнами, а також наголошу, що здебільшого на це вплинули інституційні та політичні відмінності. Також проаналізую – як із історичної, так і з теоретичної точки зору – еволюцію відносного значення успадкованого багатства на противагу доходу від оплати праці в довготривалій перспективі. Багато людей вважають, що сучасне зростання природним чином надає перевагу праці перед успадкуванням і компетентності перед походженням. Що є джерелом цього поширеного переконання і наскільки воно відповідає дійсності? Нарешті, в розділі 12 розглянемо можливу еволюцію розподілу багатства в світі протягом найближчих десятиліть. Чи виявиться ХХІ століття ще менш егалітарним за ХІХ, якщо вже зараз є певна тенденція? У яких аспектах структура нерівності в нинішньому світі насправді відрізняється від тієї, що існувала в часи промислової революції або в традиційних сільських суспільствах? У частині 2 вже наведено деякі цікаві думки, котрі необхідно розвинути, проте єдиний спосіб відповісти на це головне запитання – проаналізувати структуру нерівності на індивідуальному рівні.

Перш ніж рухатися далі, в цьому розділі маю спершу надати певні поняття й величини. Почну з того, що в усіх суспільствах нерівність доходів можна розкласти на три складові: нерівність у доходах від оплати праці; нерівність у власності на капітал і доходах, які вона приносить; та взаємодія між цими двома елементами. Відомі настанови Вотрена Растіньякові у романі Бальзака «Батько Горіо» – це, можливо, найточніший вступ до даної проблематики.

Настанови Вотрена

Роман «Батько Горіо», опублікований 1835 року, – річ однозначна. Удівець, колишній виробник макаронів, у часи Революції та в наполеонівську добу заробив статки на цьому бізнесі та на торгівлі зерном. Він пожертвував усім, що мав, щоб серед найкращих представників паризького вищого світу 1810-х років знайти чоловіків для своїх дочок Дельфіни й Анастазі. У старого залишилися кошти лише на те, щоб сплачувати за кімнату й стіл у бідному пансіоні, де він знайомиться з Еженом де Растіньяком, незаможним молодим дворянином, який прибув із провінції, щоб вивчати в Парижі право. Сповнений амбіцій і принижений своєю бідністю, Ежен користується допомогою далекої родички, кузини, щоби пробратися до розкішних салонів, де збираються аристократія, велика буржуазія та власники значних фінансових капіталів Реставрації. Він швидко закохується в Дельфіну, залишену чоловіком, бароном де Нусінгеном, банкіром, який уже скористався її посагом у численних ризикових спекуляціях. Незабаром Растіньяк, відкриваючи для себе цинізм суспільства, цілковито розбещеного грішми, позбувається ілюзій. Він із жахом дізнається, що старого Горіо залишили дочки, по суті, стурбовані лише власним успіхом у світських салонах. Вони соромляться батька й майже не бачили його відтоді, як отримали від нього свій посаг. Старий помирає в страшних злиднях і в самоті. На його похорон приходить лише Растіньяк. Проте відразу за огорожею цвинтаря Пер-Лашез, вражений виглядом паризького багатства, виставленого на загальний огляд уздовж берегів Сени, він вирішує розпочати завоювання столиці: «А тепер, хто переможе – я чи ти?», – звертається Растіньяк до міста. Його соціальну освіту звершено. Від сьогодні й надалі він буде таким само безжальним.

Найнапруженіший момент розповіді – той, коли перед Растіньяком уперше постала гостро відчутна й очевидна соціальна та моральна дилема. Це в романі кульмінаційна точка. Підозрілий тип Вотрен пропонує йому урок щодо майбутніх перспектив1. Вотрен мешкає в тому самому вбогому пансіоні, де й Растіньяк та Горіо. Це жвавий балакун і спокусник, який приховує темне минуле каторжника, подібно до Едмона Дантеса із «Графа Монте-Крісто» чи Жана Вальжана зі «Знедолених». На відміну від цих двох персонажів, які загалом є гідними людьми, Вотрен глибоко аморальний і цинічний. Він намагається підштовхнути Растіньяка до скоєння вбивства задля того, щоби прибрати до рук великий спадок. Але спочатку Вотрен дає Растіньякові цинічні детальні застереження щодо різних нещасть, які могли спіткати молоду людину в тогочасному французькому суспільстві.

По суті, Вотрен пояснює, що не варто плекати ілюзій, нібито успіху в світі можна досягти за рахунок навчання, таланту й зусиль. Він змальовує різноманітні детальні картини можливих варіантів кар’єри свого молодого друга, якщо той і далі вивчатиме право чи медицину, в яких професійна компетентність важить більше за успадковане багатство. Вотрен дуже чітко пояснює Растіньякові, якого річного доходу він може очікувати в кожній із цих професій. Вердикт однозначний: навіть якщо він посяде чільне місце серед колег і швидко зробить блискучу кар’єру в юриспруденції, яка вимагатиме багатьох компромісів, то й надалі муситиме жити з посереднім доходом і полишити всі надії на справжнє багатство:

«У тридцять років ви будете суддею та отримуватимете 1200 франків на рік, якщо до того часу не викинете своєї мантії. Після досягнення сорокарічного віку одружитеся з дочкою мірошника, що має дохід приблизно 6 тисяч ліврів. Велике щастя! Якщо вам поталанить і ви знайдете покровителя, то в тридцять станете королівським прокурором із платнею в тисячу екю [5000 франків] та одружитеся з дочкою мера. Якщо ж ви готові виконувати дрібну й брудну політичну роботу, то в сорок уже будете генеральним прокурором.…Однак дозвольте звернути вашу увагу на те, що у Франції лише двадцять генеральних прокурорів, а претендують на цю посаду двадцять тисяч; серед них є кілька клоунів, які продали б свої родини, щоб піднятися на один щабель. Якщо ця професія вам огидна, розгляньмо іншу. Чи не хоче барон де Растіньяк стати адвокатом? О, чудово! Треба скніти десять років, витрачати по тисячі франків на місяць, мати бібліотеку та приймальню, часто бувати в світському товаристві, цілувати поділ чиновника, щоб отримувати справи, й вилизувати язиком підлогу в суді. Якби ця професія кудись вела, я б не відмовляв вас від неї. Однак чи можете ви назвати п’ятьох адвокатів у Парижі, які заробляють понад 50 тисяч франків на рік у п’ятдесят років?».2

І навпаки, стратегія успіху в суспільстві, яку Вотрен пропонує Растіньякові, значно ефективніша. Якщо він одружиться з мадемуазель Вікториною, сором’язливою молодою дівчиною, яка живе в тому самому пансіоні й не зводить очей з вродливого Ежена, то відразу матиме в руках статки в мільйон франків. Це дасть йому змогу в двадцять років мати річний дохід у 50 тис. (5 % від капіталу) і, таким чином, мати вдесятеро більше за той рівень комфорту, якого міг сподіватися лише за багато років, животіючи на зарплатню королівського прокурора (і стільки ж, скільки найзаможніші паризькі адвокати того часу заробляли в п’ятдесят після десятиліть величезних зусиль та інтриг).

Висновок очевидний: він має негайно одружитися з Вікториною, не зважаючи на те, що її не можна назвати не те що вродливою, а навіть і привабливою. Ежен уважно слухає настанови Вотрена й дотримується їх аж до останнього смертельного удару: щоб заможний батько визнав свою позашлюбну дочку Вікторину й вона стала спадкоємицею мільйона франків, про які говорить Вотрен, спершу слід убити її брата. Колишній каторжник ладен узяти це на себе за комісійну винагороду. Хоча Растіньяк значною мірою сприймає аргументи Вотрена як доволі слушні, він не готовий скоїти вбивство.

Ключове питання: праця чи успадкування?

Найбільше в настановах Вотрена лякає те, що змальована ним жива картина суспільства часів Реставрації містить такі точні цифри. Як я покажу далі, структура доходів та ієрархія багатства у Франції ХІХ століття була такою, що рівень життя найбагатших французів значно перевищував той, на який можна було претендувати, розраховуючи на самі лишень доходи від оплати праці. Навіщо працювати за таких умов? І навіщо взагалі дотримуватися приписів моралі? Оскільки сама по собі соціальна нерівність аморальна та несправедлива, чому тоді окремому індивіду не можна поводитися як заманеться й здобувати капітал у будь-який доступний спосіб?

Детальні цифри доходів, які називає Вотрен, не мають значення (хоч і є доволі реалістичними): головне, що у Франції ХІХ століття, а заразом і початку ХХ-го, самих лише роботи й навчання було недостатньо для досягнення того рівня комфорту, який давало успадковане багатство й дохід від нього. Це було настільки очевидно для кожного, що Бальзак не потребував жодної статистики для доведення своєї думки, жодних детальних цифр щодо найбагатшої категорії населення в ієрархії доходів. Більше того, такі самі умови характерні й для Великої Британії ХVІІІ – ХІХ століть. Перед героями Джейн Остін взагалі не поставало питання праці: все, що мало значення, – розміри статків тієї чи іншої особи, набуті шляхом успадкування або завдяки шлюбу. Насправді дійсність була такою майже скрізь аж до Першої світової війни, яка поклала край існуванню патримоніальних суспільств минулого. Одним із небагатьох винятків із цього правила були США, або принаймні різноманітні «піонерські» мікросуспільства, що виникали в північних і західних штатах. Там успадкований капітал у ХVІІІ та ХІХ століттях майже впливу не мав, – утім, така ситуація протрималася недовго. У південних штатах, де переважав капітал у вигляді рабів і землі, успадковане багатство мало таке саме значення, як і в старій Європі. У «Віднесених вітром» залицяльники Скарлетт О’Хара не більше за Растіньяка можуть розраховувати на своє навчання чи таланти, щоб забезпечити собі комфорт у майбутньому. Значно вагоміші розміри плантацій їхніх батьків (або тестів). Вотрен, щоб показати, наскільки мало він думає про мораль, чесноти чи соціальну справедливість, запевняє юного Ежена, що волів би закінчити свої дні як рабовласник на півдні США, в багатстві, заробленому його рабами3. Вочевидь, Америка, що приваблює колишнього французького каторжанина, – зовсім не та, яка вабила Токвіля.

Звісно, дохід від оплати праці не завжди розподіляється справедливо, й було би неправильно звести питання соціальної справедливості до значення доходу від оплати праці на противагу доходу, який дає успадковане багатство. Попри це, сучасна демократія базується на переконанні, що нерівність на основі індивідуальних талантів і зусиль виправданіша за всі інші види нерівності, – або принаймні сподіваємося, що рухаємось у цьому напрямку. Справді, настанови Вотрена до певної міри втратили актуальність для Європи ХХ століття, хоча лише на певний час. Протягом десятиліть після Другої світової війни успадковане багатство в переважній більшості випадків не мало значної ваги. Можливо, уперше в історії праця й навчання стали найпрямішим шляхом до вершини. Сьогодні, попри те, що знову постали всі види нерівності, а багато переконань щодо суспільного й демократичного прогресу похитнулися, більшість із нас досі вважають, що з часів, коли Вотрен повчав Растіньяка, світ докорінно змінився. Хто сьогодні порадить молодому студентові факультету правознавства покинути навчання та прийняти стратегію просування в суспільстві, запропоновану колишнім каторжником? Звісно, можливі поодинокі випадки, коли доречно порадити людині зосередитися на успадкуванні значних статків4. Однак здебільшого не лише з моральної точки зору, а й з огляду на звичайну вигоду краще все-таки покладатися на навчання, роботу й професійний успіх.

Настанови Вотрена звертають нашу увагу на два питання, на які спробую відповісти в кількох наступних розділах за допомогою тих недосконалих даних, що маю під рукою. По-перше, чи можемо ми бути певні, що відносне значення доходу від оплати праці порівняно зі значенням доходу від успадкованого багатства змінилося з часів Вотрена, і якщо так, то до якої міри? По-друге (і це навіть важливіше), якщо припустимо, нібито подібна трансформація певною мірою відбулася, чому відбулася саме вона й чи може ситуація змінитися на протилежну?

Нерівність у праці та в капіталі

Щоб відповісти на ці запитання, спершу маю подати певні базові поняття і фундаментальні моделі нерівності в доходах і багатстві у різних суспільствах в різні часи. У частині 1 я показав, що дохід завжди може бути виражений як сума доходу від оплати праці та доходу від капіталу. Однією з форм доходу від оплати праці є зарплати, і щоб спростити опис, часом говоритиму про нерівність у зарплатах, маючи на увазі загальнішу нерівність у доходах від оплати праці. Звісно, дохід від оплати праці також включає дохід від самозайнятої праці, який тривалий час відігравав важливу роль і так само відіграє її сьогодні. Дохід від капіталу також може набувати різних форм: він включає всі доходи від власності на капітал, незалежно від будь-якої праці та від їхньої юридичної класифікації (доходи від нерухомості, дивіденди, відсотки, роялті, прибутки, приріст капіталу тощо).

За визначенням, в усіх суспільствах нерівність у доходах – це сума двох складових: нерівності в доходах від оплати праці та нерівності в доходах від капіталу. Що нерівномірніше розподілена кожна з цих двох складових, то більша сукупна нерівність. У теорії цілком можна уявити суспільство, в якому нерівність, пов’язана з оплатою праці, висока, тоді як нерівність, пов’язана з капіталом, – низька, або навпаки, так само, як і суспільство, де обидві складові дуже нерівні чи дуже егалітарні.

Третій вирішальний чинник – це відношення між цими двома оцінками нерівності: якою мірою особи, котрі мають високий дохід від оплати праці, також отримують високий дохід від капіталу? З формальної точки зору, це відношення є статистичною кореляцією, і що вища кореляція, то вища й сукупна нерівність за всіх інших рівних умов. На практиці така кореляція часто низька чи від’ємна в суспільствах, у яких нерівність в капіталі настільки висока, що власникам капіталу не потрібно працювати (наприклад, герої Джейн Остін зазвичай цураються будь-якої професії). Яка ситуація складається сьогодні та якою вона буде в майбутньому?

Також зазначу, що нерівність у доходах від капіталу може бути вищою за нерівність у капіталі як такому, якщо особам зі значними статками якимось чином вдається отримати вищу дохідність, ніж особам із малими й середніми статками.

Такий механізм може бути потужним мультиплікатором нерівності, й це особливо стосується століття, яке щойно почалося. У простому випадку, коли середня норма дохідності однакова на всіх рівнях ієрархії багатства, від початку ці два рівні нерівності збігатимуться.

Аналізуючи нерівномірний розподіл доходу, важливо чітко розрізняти ці різні аспекти й складові нерівності, по-перше, з нормативних і моральних причин (обґрунтування нерівності досить різне для доходу від оплати праці, від успадкованого багатства та від різниці в дохідності капіталу), а по-друге, у зв’язку з тим, що економічні, соціальні й політичні механізми, спроможні пояснити еволюцію, яку ми спостерігаємо, теж дуже відрізняються. У випадку нерівних доходів від оплати праці такі механізми включають пропозицію і попит щодо різноманітних кваліфікацій, стан системи освіти та всілякі правила й усталені практики, що впливають на функціонування ринку праці й визначення зарплат. У випадку нерівності доходів від капіталу найважливіші процеси включають поведінку щодо заощаджень та інвестування, закони, які регулюють дарування й успадкування, функціонування ринку нерухомості й фінансового ринку.

Статистичними критеріями нерівності доходу, наданими в працях економістів, а також у публічних дискусіях, найчастіше є синтетичні індекси, як, наприклад, коефіцієнт Джині, котрий об’єднує дуже різні поняття: нерівність у праці та нерівність у капіталі.

Тому не вдається чітко розмежувати численні оцінки нерівності й різноманітні механізми, які на неї впливають. Тож спробуємо розрізнити ці поняття настільки точно, наскільки це можливо.

Капітал завжди розподіляється нерівномірніше, ніж оплата праці

Перша закономірність, яку бачимо, коли намагаємося оцінити нерівність у доходах на практиці: нерівність, пов’язана з капіталом, завжди більша за ту, яка визначається оплатою праці.

Розподіл власності на капітал (і доходу від капіталу) завжди концентрованіший, ніж розподіл доходу від оплати праці.

Одразу слід з’ясувати два моменти. По-перше, ми бачимо цю закономірність у всіх країнах і в усі періоди, щодо яких володіємо доступними даними, без винятків, а величина цього явища завжди вражає. Зауважимо: верхні 10 % у шкалі розподілу доходу від оплати праці зазвичай отримують 25–30 % її сукупного доходу, тоді як верхні 10 % шкали розподілу доходів від капіталу завжди володіють понад 50 % всього багатства (а в деяких суспільствах – аж 90 %). Можливо, ще більше вражає те, що нижні 50 % у розподілі зарплат завжди отримують значну частку сукупного доходу від оплати праці (як правило, від чверті до третини, або приблизно стільки ж, скільки й верхні 10 %), тоді як нижні 50 % у розподілі багатства не мають взагалі нічого або майже нічого (завжди менш ніж 10 % і в більшості випадків менш ніж 5 % від сукупного багатства, або одну десяту від того, що мають найбагатші 10 %).

Нерівність щодо оплати праці зазвичай вважається помірною, середньою та майже справедливою (наскільки нерівність може бути справедливою – цей пункт не слід перебільшувати). Порівняно з цим нерівність щодо капіталу завжди надмірна.

По-друге, ця закономірність аж ніяк не є наперед визначеною, і саме її існування – це доказ особливої природи економічних і соціальних процесів, які формують динаміку накопичення капіталу та розподілу багатства.

Справді, нескладно уявити собі механізми, які призвели б до розподілу багатства, егалітарнішого за розподіл доходів від оплати праці. Наприклад, припустимо, що в певний період доходи від неї відображають не лише постійну нерівність у зарплатах серед різних груп працівників (яка базується на рівні кваліфікації та ієрархічній позиції кожної групи), але й короткочасні потрясіння (наприклад, зарплати й тривалість робочого дня в різних секторах можуть сильно коливатися із року в рік або протягом кар’єри окремої особи). Тоді в короткочасній перспективі доходи від оплати праці були би вкрай нерівними, хоча ця нерівність зменшилася б, якби її оцінили за тривалий період (скажімо, за десять років, а не за рік, або навіть протягом життя окремої особи, хоча це рідко робиться через брак даних за великі проміжки часу). Довготермінова перспектива була б ідеальною для вивчення реальної нерівності можливостей і суспільного становища, які були предметом Вотренових настанов. Проте, на жаль, їх часто доволі складно оцінити.

У світі зі значними короткочасними коливаннями зарплат головною підставою для накопичення багатства може бути запобіжний захід (створення резерву на випадок можливого потрясіння, що негативно вплине на дохід), і в такому разі нерівність у багатстві буде меншою за нерівність у зарплатах. Наприклад, нерівність у багатстві може сягати того самого рівня, що й постійна нерівність у зарплаті (оціненій протягом тривалої кар’єри окремої особи), і, таким чином, виявитися значно нижчою за періодичну нерівність у зарплатах (оцінену в певний період). Це теоретично можливо, але не надто відповідає реальному світу, оскільки нерівність у багатстві завжди і скрізь вища за нерівність у доходах від оплати праці. Хоча запобіжне заощадження в очікуванні короткочасних потрясінь реально існує, воно, вочевидь, не є найголовнішим поясненням накопичення та розподілу багатства, яке ми спостерігаємо.

Також можемо уявити собі механізми, які передбачали б нерівність у багатстві, порівнювану за величиною з нерівністю в доходах від оплати праці. Сформулюємо конкретніше: якщо багатство накопичується передусім із причин життєвого циклу (скажімо, заощадження для пенсії), як доводив Модільяні, тоді очікувалося б, що кожен накопичить капітал, більш-менш пропорційний рівневі своєї зарплати, щоб підтримувати приблизно однаковий рівень життя (або однакову його частину) після виходу на пенсію. У такому разі нерівність у багатстві була би просто переміщенням у часі нерівності в доході від оплати праці й сама по собі мала би лише невелике значення, оскільки єдиним реальним джерелом соціальної нерівності виявилася б нерівність, пов’язана з оплатою праці.

Наголосимо ще раз: такий механізм теоретично можливий, і його роль у реальному світі має певне значення, особливо в суспільствах, які старіють. Однак у кількісних оцінках він не є головним діючим механізмом. Заощадження протягом життєвого циклу, так само як і запобіжне заощадження, не може пояснити дуже високої концентрації власності на капітал, яку ми спостерігаємо на практиці. Звісно, старші особи в середньому однозначно багатші за молодших. Проте насправді рівень концентрації багатства всередині кожної вікової категорії майже такий само високий, як і для населення в цілому.

Іншими словами, всупереч поширеному переконанню, класова боротьба не змінилася боротьбою між поколіннями. Дуже висока концентрація капіталу пояснюється переважно значенням успадкованого капіталу та його кумулятивним ефектом: наприклад, простіше заощаджувати, якщо ти успадкував помешкання і не повинен платити орендну плату.

Той факт, що дохідність капіталу часто набуває надзвичайної величини, також відіграє важливу роль у цьому динамічному процесі. Далі в частині 3 я проаналізую ці різноманітні механізми детальніше та розгляну, як їхнє відносне значення змінювалося у часі й просторі. На цьому етапі просто зазначу, що величина нерівності в багатстві, як у широкому розумінні, так і відносно нерівності в доходах від оплати праці, – більше вказує на одні конкретні механізми, ніж на інші.

Нерівність і концентрація: деякі цифри

Перш ніж аналізувати історичну еволюцію, яку можемо спостерігати в різних країнах, корисно детальніше описати цифри, які в цілому відображають нерівність щодо оплати праці та щодо капіталу. Маю за мету ознайомити читача, серед іншого, з такими поняттями, як багаті й бідні. Декому ці визначення можуть видатися трохи формальними й навіть неприємними, однак насправді вони потрібні для аналізу й розуміння змін у структурі нерівності в різних суспільствах (за умови, що ми коректно їх використовуємо).

Із цією метою я описав у таблицях 7.1–7.3 розподіл, який реально спостерігався в різних країнах у різний час. Зазначені там цифри приблизні та навмисне округлені, проте вони дають нам попереднє уявлення про нинішнє значення термінів «низька», «середня» та «висока» нерівність. Ми можемо зрозуміти, що вони означали в минулому, стосовно як доходу від оплати праці та власності на капітал, так і, врешті, сукупного доходу (суми доходу від оплати праці та доходу від капіталу).

Наприклад, щодо нерівності в доходах від оплати праці, ми бачимо, що в найбільш егалітарних суспільствах, таких як скандинавські країни, в 1970-х та 1980-х роках (із того часу нерівність у північній Європі зросла, однак, попри це, країни названого регіону залишаються найменш неегалітарними), розподіл приблизно такий. Розглядаючи все доросле населення, бачимо, що 10 %, які отримують найвищі доходи від оплати праці, претендують трохи більш ніж на 20 % сукупного доходу від неї (а на практиці це означає, по суті, зарплати); 50 %, яким платять найменше, отримують близько 35 %; а 40 %, які опинилися посередині, таким чином, отримують близько 45 % (див. таблицю 7.1)5. Це не ідеальна рівність, оскільки в такому разі кожна група мала б отримувати еквівалент тієї частки, яку вона становить у населенні (високооплачувані 10 % мали б отримувати рівно 10 % від доходу, а низькооплачувані 50 % – 50 %). Однак нерівність, яку ми тут бачимо, не надмірна, принаймні порівняно з тим, що бачимо в інших країнах або в інші часи. Особливо помірною вона видається порівняно з тим, що спостерігається у власності на капітал майже скрізь, навіть у країнах Скандинавії.

Щоб краще зрозуміти справжнє значення наведених цифр, потрібно співвіднести розподіл, виражений у відсотках сукупного доходу, із зарплатою, яку справді отримують реальні працівники, а також зі статками в нерухомості та фінансових активах, якими володіють люди, котрі реально складають цю ієрархію багатства.

Конкретно, якщо 10 % високооплачуваних працівників отримують 20 % від сукупних зарплат, тоді математично з цього випливає, що кожна особа в названій групі заробляє в середньому вдвічі більше за середню зарплату в країні, яка досліджується. Так само, якщо 50 % низькооплачуваних отримують 35 % від сукупних зарплат, це значить, що кожна особа в цій групі заробляє в середньому 70 % від середньої зарплати. І якщо 40 % середньооплачуваних отримують 45 % від сукупних зарплат, доходимо висновку, що середня зарплата цієї групи трохи вища за середню заробітну платню в суспільстві в цілому (у середньому, якщо бути точним, – 45 / 40).

Наприклад, якщо середня заробітна платня по країні становить 2000 євро на місяць, тоді цей розподіл передбачає, що багаті 10 % заробляють у середньому по 4000 євро на місяць, бідні 50 % – по 1400, а 40 %, які складають середньооплачувані працівники – по 2250 євро на місяць6. Ця проміжна група може розглядатись як великий «середній клас», рівень життя котрого визначається середньою зарплатою аналізованого суспільства.

Найбідніший, середній і найбагатший класи

Поясню: позначення «найбідніший клас» (що визначається як бідні 50 %), «середній клас» (середні 40 %) та «найбагатший клас» (багаті 10 %), які я використовую в таблицях 7.1–7.3, цілком очевидно, довільні та відкриті для оскарження. Я вводжу ці терміни суто як ілюстрації до своїх думок, проте насправді вони, по суті, не відіграють жодної ролі в аналізі, і я можу так само назвати їх «клас А», «клас Б» і «клас В». Однак у політичних дебатах такі термінологічні питання, як правило, аж ніяк не безневинні. Спосіб поділу населення зазвичай відображає відкриту або приховану позицію щодо справедливості й законності обсягів доходу чи багатства, на які претендують окремі групи.

Наприклад, деякі люди використовують термін «середній клас» дуже широко, охоплюючи ним осіб, які, вочевидь, мали би потрапити до багатшої категорії населення (тобто 10 % багатих) суспільної ієрархії та можуть навіть наближатися до найбагатшої категорії (1 % найбагатших). Загалом мета такого широкого визначення середнього класу – довести: навіть попри те, що такі особи володіють ресурсами, значно більшими за обсягом, ніж середній показник у цьому суспільстві, вони все-таки зберігають певну наближеність до середнього рівня. Іншими словами, суть у тому, що такі особи не є привілейованими й цілковито заслуговують на поблажливість із боку уряду, зокрема в частині оподаткування.

Інші коментатори заперечують будь-яке поняття «середнього класу» та воліють описувати структуру суспільства як таку, що складається лише з двох груп: «народу», який становить переважну більшість, і крихітної частки «еліти», або «вищого класу». Такий опис може бути точним для деяких суспільств або застосовуватися у певних політичних або історичних контекстах. Наприклад, у Франції 1789 року, за загальними оцінками, аристократія становила 1–2 % населення, духовенство – менш ніж 1 %, а «третій клас», що означало (у політичній системі Старого режиму) всіх інших, від селянства до буржуазії, – понад 97 %.

Я не маю на меті критикувати словники чи регулювати слововживання. Коли йдеться про позначення соціальних груп, усі мають рацію й водночас помиляються. Усі мають ґрунтовні підстави для використання певних термінів, однак не варто називати неправильними терміни, використані іншими.

Моє визначення «середнього класу» (як «середніх» 40 %) дуже суперечливе, оскільки дохід (або багатство) кожного в цій групі за структурою перевищує середній показник для суспільства, що піддається аналізу7.

Можна так само спокійно обрати поділ суспільства на три частини й назвати середню третину «середнім класом». Попри це, моє визначення, здається мені таким, що точніше відповідає загальновживаному поняттю: вислів «середній клас» зазвичай використовується на позначення людей, яким живеться помітно краще, ніж основній масі населення, однак їм ще далеко до справжньої «еліти». І все одно наведені означення відкриті для заперечень, і я не бачу потреби займати певну позицію з цього делікатного питання, не лише лінгвістичного, але й політичного.

Правда полягає в тому, що будь-яке подання нерівності, базоване на незначній кількості категорій, приречене на грубу схематичність, позаяк у його основі завжди лежить така суспільна реалія, як безперервний розподіл. На будь-якому конкретному рівні багатства чи доходу завжди перебуває певна кількість реальних осіб, і їхня кількість змінюється повільно та поступово відповідно до моделі розподілу в аналізованому суспільстві. Між суспільними класами, або між «народом» і «елітою», ніколи немає дискретного розриву. З цієї причини мій аналіз цілковито базується на таких статистичних поняттях, як категорії населення (10 % багатих, 40 % середніх і 50 % найбідніших), які визначаються в один і той самий спосіб у різних суспільствах. Це дає мені змогу здійснювати ретельні та об’єктивні порівняння в часі та просторі без заперечення складності, притаманної кожному окремому суспільству, або фундаментально безперервної структури соціальної нерівності.

Класова боротьба чи боротьба різних категорій населення?

Моя основна мета – порівняти структуру нерівності в суспільствах, віддалених одне від одного в часі й просторі, суспільствах, апріорі дуже різних, зокрема тих, які використовують зовсім різні слова та поняття на позначення соціальних груп, із яких вони складаються. Поняття категорії населення доволі абстрактне, та, поза сумнівом, йому бракує певної милозвучності. Більшості людей легше ідентифікувати себе зі знайомими їм групами: селян чи знаті, пролетарів чи буржуа, офісних працівників чи топ-менеджерів, офіціантів або торговців. Однак перевага словосполучення «категорії населення» полягає саме в тому, що воно дає змогу зіставляти нерівності, які в інших випадках не надаються до порівняння, користуючись зрозумілою для кожного мовою.

За необхідності ми розбиватимемо наші групи ще дрібніше, використовуючи десяті чи навіть тисячні частки, щоб точніше передати безперервність соціальної нерівності. Конкретніше, в кожному суспільстві, навіть у найбільш егалітарному, найбагатша категорія населення справді є особливим закритим суспільством. Воно об’єднує людей, чий дохід лише вдвічі або втричі перевищує середній, і людей із десяти- чи двадцятикратним його перевищенням, якщо навіть не більшим. Для початку, завжди потрібно розбити найбагатшу категорію населення на дві підгрупи: 1 % – «вершки суспільства» (які ми задля конкретизації можемо назвати «панівним класом», не претендуючи на те, що цей термін кращий за інші) та решту 9 % (які назвемо «багатим» або «заможним класом»).

Наприклад, якщо розглядаємо випадок наведений у таблиці 7.1 (20 % зарплат припадають на 10 % високооплачуваних працівників), де нерівність у доходах від оплати праці є відносно низькою (згадаймо Скандинавію), то побачимо, що частка, яка припадає на 1 % найвище оплачуваних, зазвичай сягає рівня 5 % від сукупних зарплат. Це означає, що цей 1% найвище оплачуваних одержувачів зарплати має в середньому в 5 разів більше за середню зарплату, або 10 тис. євро на місяць у суспільстві, де середня місячна зарплата становить 2 тис. євро. Іншими словами, високооплачувані 10 % заробляють у середньому 4 тис. євро на місяць, однак усередині цієї групи найвище оплачуваний 1% працівників заробляє в середньому 10 тис. євро на місяць (а наступні 9 % – у середньому 3330 євро). Якщо ми розіб’ємо це на ще менші підгрупи й подивимося на найвищу тисячну (0,1 % найвище оплачуваних) у найбагатшій категорії населення, то побачимо осіб, які заробляють десятки тисяч євро на місяць, і серед них кількох із заробітками в сотні тисяч, навіть у cкандинавських країнах 1970–1980-х років. Звісно, таких людей буде небагато, тож їхня вага в загальній сумі всіх зарплат виявиться відносно незначною.

Таким чином, щоб оцінити нерівність у суспільстві, недостатньо зазначити, що деякі особи отримують дуже високі доходи. Наприклад, якщо ми скажемо, що «шкала доходів містить від 1 до 10», або навіть «від 1 до 100», насправді це мало що пояснить. Також маємо знати, як багато людей отримують доходи кожного рівня. Частка доходу (або багатства), що припадає на найбагатшу категорію населення, – корисний індекс для оцінки того, наскільки нерівним є суспільство, позаяк він відображає не лише наявність надзвичайно високих доходів чи надзвичайно великих статків, але й кількість осіб, які їх отримують.

Найбагатша категорія населення – особливо цікава для вивчення група в контексті цього історичного дослідження. Хоча вона становить (за визначенням) дуже незначну меншість населення, але є чимось значно більшим за супереліту, що складається з кількох десятків або сотень людей. І саме на них часом сконцентровано всю увагу (наприклад, «200 родин» Франції, якщо використовувати означення, широко розповсюджене в міжвоєнні роки до двохсот найбільших акціонерів Банку Франції, або «400 найбагатших американців» чи аналогічні рейтинги, започатковані журналами на кшталт Forbes. У країні з майже 65-мільйонним населенням, як Франція 2013 року, із яких близько 50 млн – дорослі, найбагатша категорія становить близько 500 тис. осіб. У країні з населенням 320 млн, як США, із яких 260 млн – дорослі, ця категорія становить 2,6 млн. Це доволі чисельні групи, які неминуче вирізняються в суспільстві, особливо коли особи, які до них входять, воліють жити в одних і тих самих містах і навіть оселятися в одних і тих самих кварталах. У кожній країні найбагатша категорія населення посідає помітне місце в соціальній структурі, й не лише в розподілі доходів.

Таким чином, у кожному суспільстві, чи то буде Франція 1789 року (де 1–2 % населення належали до аристократії), чи США 2011 року (коли рух «Захопи Волл-стріт» спрямував свою критику проти одного відсотка найбагатших), ця категорія населення є групою, достатньо потужною для того, щоб суттєво впливати як на соціальну структуру, так і на політичний та економічний устрій.

Це пояснює, чому різні категорії населення настільки цікаві для дослідження. Яким чином зіставляти нерівність у настільки різних суспільствах, як Франція 1789 року та США 2011 року, якщо не шляхом ретельного вивчення різних категорій населення та оцінки часток національного багатства й доходу, які припадають на кожну з цих груп? Звісно, ця процедура не дасть змоги ліквідувати всі проблеми чи з’ясувати складні питання, але принаймні ми зможемо дещо сказати – й це значно краще, ніж взагалі не могти сказати нічого. Тож спробуємо визначити, коли «1%» мав більше влади: за Людовіка XVI, за Джорджа Буша чи за Барака Обами.

Повернімося на хвильку до руху «Захопи Волл-стріт». Він показав, що хоч на перший погляд поняття «найбагатша категорія населення» може здатися абстрактним, використання загальної термінології такого типу знадобиться для увиразнення процесу приголомшливого зростання нерівності й, таким чином, слугуватиме за корисний інструмент суспільної інтерпретації та критики. Навіть масові суспільні рухи можуть скористатися цим інструментом для розробок нових мобілізаційних течій, наприклад, «Ми – 99 %!». Спочатку це може дивувати, поки не згадаємо, що відомий памфлет абата Сієса, опублікований у січні 1789 року, називався «Що таке третій клас?»8.

Мушу також уточнити, що ієрархії (і, відповідно, різні категорії населення) за доходом не такі самі, як ієрархії за багатством. 10 % найбагатших чи 50 % найбідніших щодо розподілу доходу від оплати праці – це не ті самі люди, які становлять найбагатші 10 % чи найбідніші 50 % у розподілі багатства. «1 %», який заробляє найбільше, – це не те саме, що «1 %», який володіє найбільшими статками.

Категорії населення визначаються окремо для доходу від оплати праці, власності на капітал та сукупного доходу (як від оплати праці, так і від капіталу), де третє є поєднанням перших двох оцінок і, таким чином, визначає комбіновану соціальну ієрархію. Завжди важливо точно розуміти, про яку ієрархію ідеться. У традиційних суспільствах кореляція між згаданими двома оцінками часто була від’ємною (оскільки люди з великими статками не працювали і внаслідок цього перебували в нижній частині ієрархії доходів від оплати праці). У сучасних суспільствах кореляція зазвичай позитивна, але ніколи не абсолютна (коефіцієнт кореляції завжди менший за одиницю). Наприклад, багато людей належать до найбагатшого класу в категорії доходу від оплати праці, однак до найбіднішого в категорії багатства, і навпаки. Соціальна нерівність багатовимірна, як і політичний конфлікт.

Нарешті, зазначимо, що розподіл доходу й багатства, описаний у таблицях 7.1–7.3 та аналізований у цьому і наступних розділах, – у всіх випадках «первинний», а саме – до оподаткування. Залежно від того, чи є система оподаткування (та державні послуги й трансфертні платежі, які вона фінансує), «прогресивною» чи «регресивною» (отже, більше чи менше обтяжує різні групи залежно від того, стоять вони на високих чи низьких щаблях в ієрархії доходів чи багатства), розподіл після оподаткування може бути більш чи менш егалітарним за розподіл до оподаткування. Я повернуся до цього в частині 4, як і до багатьох інших питань, пов’язаних із перерозподілом. На цьому етапі потрібен розгляд лише розподілу до оподаткування9.

Нерівність у оплаті праці: помірна нерівність?

Повертаємося до питання кількісних показників нерівності. Якою мірою нерівність у доходах від оплати праці є сьогодні помірною, справедливою або й взагалі більше не становить проблеми? Це правда, що нерівність в оплаті праці завжди значно менша за нерівність у капіталі. Однак було би цілком неправильно нехтувати нею, по-перше, з огляду на те, що дохід від оплати праці зазвичай становить від двох третин до трьох чвертей національного доходу, а по-друге, тому, що існують доволі суттєві відмінності між країнами в розподілі доходу від оплати праці, які свідчать, що державні політичні системи й національні відмінності можуть мати істотні наслідки для нерівності та умов життя багатьох людей.

У країнах, де дохід від оплати праці розподіляється найрівномірніше, таких як cкандинавські країни з 1970 до 1990 року, 10 % найбагатших отримують близько 20 % сукупної зарплати, а 50 % найбідніших – близько 35 %. У країнах, де нерівність у зарплатах середня, включно з більшістю європейських країн (наприклад, Франція та Німеччина) сьогодні перша група претендує на 25–30 % сукупної зарплати, а друга – приблизно на 30 %. А в найбільш неегалітарних країнах, таких як США на початку 2010-х років (де, як з’ясується згодом, розподіл доходу від оплати праці нерівномірний настільки, що подібного не спостерігалося більше ніде й ніколи), найбагатша категорія населення отримує 35 % від сукупної зарплати, тоді як найбідніші – лише 25 %. Іншими словами, рівновага між цими двома групами майже цілком зворотна. У найбільш егалітарних країнах 50 % найбідніших отримують приблизно вдвічі більше сукупного доходу за 10 % найбагатших (чого, як скаже дехто, все одно замало, позаяк перша група п’ятикратно переважає другу), тоді як у найбільш неегалітарних країнах 50 % найбідніших отримують на третину менше за найбагатшу групу. Якби зростання концентрації доходу від оплати праці, яке спостерігалося в США протягом кількох останніх десятиліть, продовжилося, то 50 % найбідніших на 2030 рік могли б отримувати лише половину сукупної винагороди, що мають 10 % найбагатших (див. таблицю 7.1). Вочевидь, немає певності, що така еволюція справді триватиме, однак цей приклад ілюструє той факт, що недавні зміни в розподілі доходу аж ніяк не минули безболісно.

Наведемо конкретні цифри: якщо середня зарплата становить 2 тис. євро на місяць, егалітарний (скандинавський) розподіл відповідає 4 тис. євро на місяць для 10 % багатих (і 10 тис. для 1 % найбагатших), 2250 євро на місяць для 40 % середнього класу і 1400 – для 50 % найбідніших, тоді як більш неегалітарний (США) розподіл відповідає помітнішій ієрархії: 7 тис. євро на місяць для багатих 10 % (і 24 тис. для найбагатшого 1 %), 2 тис. – для 40 % середнього класу та лише 1 тис. євро – для 50 % найбідніших.

Таким чином, для цієї найменш привілейованої половини населення різницю між цими двома розподілами доходів зовсім не можна назвати не надто важливою. Якщо особа заробляє 1400 євро на місяць замість 1000, – 40 % додаткового доходу, – навіть якщо не брати до уваги податки й трансферти, наслідки для вибору способу життя, житла, можливостей проведення відпустки, коштів, витрачених на плани, дітей тощо, доволі значні. І цього ще замало: в більшості країн серед 50 % найбідніших фактично надмірно представлені жінки, тож ці значні відмінності між країнами частково відображають відмінності в розриві між зарплатами чоловіків і жінок, який у країнах Північної Європи менший, ніж деінде.

Розрив між цими двома розподілами також значний і для групи з найвищими заробітками: людина, яка протягом життя заробляє 7 тис., а не 4 тис. євро на місяць (або, ще краще, 24 тис. замість 10 тис.), не витрачатиме гроші на ті самі речі й матиме більший вплив не тільки на те, що вона купує, але й на інших. Наприклад, ця особа може найняти нижче оплачуваних осіб для обслуговування своїх потреб. Якби тенденція, що спостерігається в США, тривала, на 2030 рік багаті 10 % мали б 9 тис. євро на місяць (а 1 % найбагатших – 34 тис.), 40 % середнього класу заробляли б 1750 євро, а 50 % найбідніших – лише 800 євро на місяць. Тож 10 % багатих могли б використати незначну частину своїх доходів для найму численних осіб із 50 % найбідніших за домашніх слуг10.

Тож зрозуміло, що одна й та сама середня зарплата сумісна з надто різним розподілом доходу від оплати праці, що може вилитися в дуже неспіввимірні соціальні та економічні реалії для різних соціальних груп. У деяких випадках ця нерівність здатна призвести до конфлікту. Тож важливо розуміти економічні, соціальні та політичні чинники, які визначають ступінь нерівності в доходах від оплати праці в різних суспільствах.

Нерівність у капіталі: надмірна нерівність

Хоча нерівність у доходах від оплати праці часом неправильно розглядається як помірна й така, що більше не призводить до конфліктів, це переважно наслідок порівняння її з розподілом власності на капітал, який всюди украй неегалітарний (див. таблицю 7.2).

У суспільствах, де багатство розподіляється найрівномірніше (знову ж таки, cкандинавських країнах 1970–1980-х років), 10 % найбагатших володіють приблизно 50 % національного багатства чи навіть трохи більше, десь між 50 % та 60 %, якщо належним чином враховано найбільші статки. Нині, на початку 2010-х років, найбагатші 10 % у більшості європейських країн, зокрема у Франції, Німеччині, Великій Британії та Італії, володіють приблизно 60 % національного багатства.

Поза сумнівом, найбільше вражає те, що в усіх цих суспільствах половина населення не володіє фактично нічим: найбідніші 50 % незмінно володіють менш ніж 10 % національного багатства, а зазвичай – менш ніж 5 %. У Франції, згідно з найсвіжішими даними (за 2010–2011 роки), найбагатші 10 % володіють 62 % сукупного багатства, тоді як найбідніші 50 % – лише 4 %. У США найновіше опитування Федеральної резервної системи, що охоплює ті самі роки, вказує, що найбагатша категорія населення володіє 72 % багатства Америки, тоді як найбідніші орендують лише на 2 %. Однак зазначимо, що це джерело, як і більшість опитувань, де дані про багатство надаються самими опитуваними, недооцінює найбільші статки11. І цього ще замало: як зазначалося, важливо також додати, що ми бачимо однакову концентрацію багатства в межах кожної вікової категорії12.

Зрештою, нерівність у багатстві в країнах, які є найбільш егалітарними в цьому аспекті (наприклад, у Скандинавських країнах 1970–1980-х років), є значно більшою за нерівність зарплат у тих, що є найбільш неегалітарними щодо зарплат (наприклад, США на початку 2010-х: див. таблиці 7.1 та 7.2). Наскільки я знаю, ніколи не існувало суспільства, де власність на капітал можна було б обґрунтовано назвати «помірно» неегалітарною. Маю на увазі розподіл, за якого найбідніша половина суспільства володіла б значною часткою (скажімо, від однієї п’ятої до чверті) сукупного багатства13. Утім, оптимізм не заборонений, тож я навів у таблиці 7.2 уявний приклад можливого розподілу багатства, за якого нерівність була б «низькою», або, в усякому разі, нижчою, ніж вона є у Скандинавії (де вона «середня»), Європі («середньо-високою») чи в США («високою»). Звісно, як можна братися до встановлення такого «ідеального суспільства», – за умови, що настільки низька нерівність багатства справді є бажаною метою, – ще належить з’ясувати (я повернуся до цього ключового питання в частині 4)14.

Як у випадку з нерівністю в зарплатах, важливо добре розуміти, що точно означають ці кількісні дані щодо багатства. Уявімо суспільство, в якому середнє чисте багатство становить 200 тис. євро на дорослу людину15, що приблизно відповідає сьогоднішнім показникам у найбагатших європейських країнах16. Як зазначалося в частині 2, це приватне багатство можна поділити на дві приблизно рівні частини: з одного боку, нерухомість, з іншого – фінансові активи та активи підприємств (це включає банківські вклади, програми накопичення заощаджень, портфелі акцій та облігацій, страхування життя, пенсійні фонди тощо, за вирахуванням боргових зобов’язань). Звісно, це середні цифри, й існують значні відмінності між країнами та величезні – між окремими особами.

Якщо найбідніші 50 % володіють 5 % від сукупного багатства, тоді, за визначенням, кожен член цієї групи має в середньому еквівалент 10 % середнього індивідуального багатства в суспільстві в цілому. Із прикладу, наведеного в попередньому абзаці, випливає, що кожна особа з найбідніших 50 % володіє в середньому чистим багатством у 20 тис. євро. Це не абищо, але все-таки дуже мало порівняно з багатством решти суспільства.

Конкретніше, в такому суспільстві найбідніша половина населення загалом включатиме в себе значне число людей – зазвичай чверть населення – взагалі без жодного багатства або, можливо, максимум із кількома тисячами євро. Насправді доволі значне число осіб – імовірно, від однієї двадцятої до однієї десятої населення – матиме чисте багатство з незначною від’ємною величиною (їхні борги перевищуватимуть їхні активи). Інші володітимуть невеликими сумами багатства до близько 60 або 70 тис. євро чи, можливо, трохи більше. Ці різні ситуації, включно з існуванням значного числа людей із абсолютним багатством, дуже близьким до нуля, приводять до того, що середнє багатство складає близько 20 тис. євро для найбіднішої частини населення. Деякі з цих осіб можуть володіти нерухомістю, яка залишається значно обтяженою боргами, тоді як інші – лише невеликими заощадженнями «на чорний день». Однак більшість із них – це орендатори, єдине багатство яких складається з кількох тисяч євро заощаджень на поточних або ощадних рахунках. Якби ми включили товари тривалого користування, наприклад, автомобілі, меблі, побутову техніку тощо до багатства, тоді середнє багатство найбідніших 50 % зросло б до не більш ніж 30 чи 40 тис. євро17.

Для цієї половини населення саме поняття багатства й капіталу порівняно абстрактне. Для мільйонів людей «багатство»дорівнює трохи більш ніж кількатижневій зарплаті на поточному рахунку або ощадному рахунку з низькими відсотками, машині й кільком предметам умеблювання. Неминуча реальність така: багатство настільки концентроване, що великий сегмент суспільства майже не знає про його існування, тож деякі люди уявляють собі, що воно належить до нереальних чи таємничих сутностей. Саме тому так важливо методично й систематично вивчати капітал і його розподіл.

На іншому кінці шкали найбагатші 10 % володіють 60 % сукупного багатства. Тож із цього випливає, що кожен член цієї групи володіє статками, у середньому в шість разів більшими за середнє багатство в аналізованому суспільстві. У нашому прикладі за умови середнього багатства в 200 тис. євро на дорослу людину кожен із найбагатших 10 %, таким чином, володіє в середньому еквівалентом 1,2 млн євро.

Щодо розподілу багатства найзаможніша категорія населення сама по собі характеризується надзвичайною нерівністю, навіть більшою, ніж нерівність цієї ж таки категорії в розподілі зарплат. Коли найбагатша категорія населення претендує на близько 60 % сукупного багатства, як у випадку більшості нинішніх європейських країн, частка «вершків суспільства» (1 %) зазвичай становить близько 25 %, а частка наступних 9 % – близько 35 %. Таким чином, члени першої групи в середньому в двадцять п’ять разів багатші за середньостатистичного члена суспільства, тоді як члени другої групи багатші лише в чотири рази. У нашому прикладі середнє багатство заможних 10 % становить 1,2 млн євро для кожного, де на кожного з найбагатших 1 % припадає 5 млн євро, а на кожного з наступних 9 % – трохи менше за 800 тис. 18

Крім того, структура багатства в межах цих груп широко варіюється. Майже кожен із «вершків суспільства» має власний дім, однак із просуванням угору в ієрархії багатства значущість нерухомості різко знижується. У групі «9 %», що перебуває на рівні приблизно 1 млн євро, нерухомість становить половину сукупного багатства, а для деяких осіб – понад три чверті. У цій групі, навпаки, нерухомість, вочевидь, переважають фінансові активи та активи підприємств. Зокрема, майже весь обсяг найбільших статків припадає на частки в акціонерному капіталі чи в товариствах. Між рівнями у 2 та 5 млн євро частка нерухомості становить менше третини; на рівні понад 5 млн євро вона знижується менше, ніж до 20 %; на рівні понад 10 млн – становить менш ніж 10 %, а багатство складається головним чином із акціонерного капіталу. Житло – улюблена інвестиція середнього класу та помірно заможних осіб, однак справжнє багатство завжди складається переважно з фінансових активів та активів підприємств.

Між найбіднішими 50 % (які володіють 5 % сукупного багатства, або в середньому 20 тис. євро на кожного в нашому прикладі) та найбагатшими 10 % (які володіють 60 % сукупного багатства, або в середньому 1,2 млн євро) знаходяться середні 40 %: цей «середній клас у багатстві» володіє 35 % сукупного національного багатства, що означає, що їхнє середнє чисте багатство доволі близьке до середнього показника в суспільстві у цілому. В нашому прикладі воно становить рівно 175 тис. євро на дорослу людину. У межах цієї великої групи, де індивідуальне багатство коливається від лише 100 тис. євро до понад 400 тис., ключову роль часто відіграє власність на основне місце проживання й спосіб, яким воно набувається та оплачується. Часом на додачу до житла наявна також суттєва сума заощаджень. Наприклад, чистий капітал у 200 тис. євро може складатися з будинку вартістю 250 тис. євро, від якої слід відняти невиплачений залишок іпотеки в 100 тис. євро, разом із заощадженнями в 50 тис. євро, інвестованими в поліс страхування життя чи пенсійний ощадний рахунок. Коли іпотеку буде повністю виплачено, чисте багатство в цьому випадку зросте до 300 тис. євро, або навіть більше, якщо тим часом збільшиться й сума на ощадному рахунку. Це типовий шлях для середнього класу в ієрархії багатства, класу, заможнішого, ніж найбідніші 50 % (які не мають майже нічого), але біднішого за найбагатші 10 % (які мають значно більше).

Головна інновація: патримоніальний середній клас

Не слід помилятися: зростання справжнього «патримоніального (або наділеного спадковою власністю) середнього класу» було головною структурною траснформацією розподілу багатства в розвинутих країнах ХХ століття.

Повернімося на століття назад, до 1900–1910 років: в усіх країнах Європи концентрація капіталу характеризувалася більшою надмірністю, ніж сьогодні. Важливо мати на увазі її масштаби, наведені у таблиці 7.2. У цей період у Франції, Великій Британії та Швеції, як і в інших країнах, щодо яких маємо дані, найбагатші 10 % володіли майже всім національним багатством: частка, що належала найбагатшій категорії населення, сягала 90 %. Лише 1 % найбагатших володів понад 50 % усього багатства. У деяких особливо неегалітарних країнах, наприклад, у Великій Британії, найбагатша категорія населення володіла понад 60 %. Із іншого боку, 40 % середнього класу володіли всього 5 % національного багатства (від 5 % до 10 % залежно від країни), що майже не перевищувало власності найбідніших 50 %, які тоді, як і тепер, володіли менш ніж 5 %.

Іншими словами, середнього класу не було в тому специфічному сенсі, що середні 40 % у розподілі багатства були майже такими само бідними, як і найбідніші 50 %. Більшість людей не мали майже нічого, тоді як значна частка активів суспільства належала меншості. Звісно, це не було крихітною меншістю: найбагатша категорія населення включала еліту, значно більшу за «вершки суспільства», які й без того охоплювали значну кількість людей. Попри це, вони залишалися в меншості. Звісно, крива розподілу була безперервною, як і в усіх суспільствах, однак її нахил поряд із «вершками суспільства» та рештою 9 % найбагатших людей був надзвичайно крутим, тож спостерігався різкий перехід від світу найбідніших 90 % (члени якого мали багатство вартістю максимум кілька десятків тисяч євро в перерахунку на сьогоднішню валюту) до світу найбагатших 10 %, члени якого володіли еквівалентом кількох мільйонів євро або навіть десятків мільйонів19.

Формування патримоніального середнього класу було важливою, хоч і нетривалою, історичною новацією, і, щоб уникнути помилок, її не варто недооцінювати.

Звісно, є спокуса наполягати на тому, що багатство сьогодні й досі вкрай концентроване: найбагатша категорія населення володіє 60 % багатства в Європі та понад 70 % багатства США20. А найбідніша частина населення сьогодні так само бідна, як і в минулому, лише з 5 % сукупного багатства в 2010 році, так само, як і в 1910-му. По суті, середній клас спромігся привласнити самі крихти: трохи більше за третину багатства в Європі й лише чверть у США. Ця середня група включає в чотири рази більше людей, ніж найбагатша категорія населення, однак лише від половини до третини багатства порівняно з нею. Виникає спокуса зробити висновок, що реально нічого не змінилося: нерівність у власності на капітал, як і раніше, надмірна (див. таблицю 7.2).

Це правда, і важливо усвідомлювати, що історичне скорочення нерівності в багатстві менш значне, ніж декому здається. Більше того, нема гарантій, що це обмежене скорочення нерівності, яке ми побачили, незворотне. Попри це, крихти, які отримав середній клас, важливі, й було би помилкою недооцінювати історичне значення цієї зміни. Особа, яка має статків на 200 чи 300 тис. євро, може не бути багатою, однак вона далеко не бідна, й більшості таких людей не подобається, коли їх вважають бідними. Десятки мільйонів осіб, – 40 % населення, які становлять велику групу, проміжну між багатими та бідними, – індивідуально володіють майном вартістю в сотні тисяч євро і колективно пред’являють права на від чверті до третини національного багатства. Така зміна відбулася в певний час. У історичному контексті це була значна трансформація, яка дуже змінила соціальну та політичну структуру суспільства й дала змогу по-новому визначити умови конфлікту навколо розподілу. Тож важливо розуміти, чому це сталося.

Формування наділеного власністю середнього класу супроводжувалося дуже різким зниженням частки багатства найбагатшої категорії населення, яка зменшилася більш ніж наполовину, від понад 50 % у Європі на початку ХХ століття до близько 20–25 % наприкінці того століття та на початку наступного. Як ми побачимо, це частково знівелювало настанови Вотрена: статки, з якими особа комфортно жила б на річну ренту, різко знизилися. Амбітний молодий Растіньяк більше не міг жити краще, якби одружився з мадемуазель Вікториною, а не вивчав право. Це було важливо для історії, оскільки надмірна концентрація багатства в Європі близько 1900 року була, по суті, характерною для всього ХІХ століття. Усі доступні нам джерела підтверджують, що ці цифри – 90 % багатства в найбагатшої категорії населення та як мінімум 50 % у «вершків суспільства» – також характеризували традиційні сільські суспільства – чи то Францію часів Старого режиму, чи Англію ХVІІІ століття. Така концентрація капіталу – необхідна умова для існування й процвітання суспільств, заснованих на накопиченому та успадкованому багатстві, описаних у романах Остін і Бальзака. Тож одне з головних завдань цієї книги – зрозуміти умови, за яких таке концентроване багатство може формуватися, зберігатися, зникати та, можливо, з’являтися знову.

Нерівність у сукупних доходах: два світи

Тепер, нарешті, звернімося до нерівності в сукупних доходах, тобто в доходах як від оплати праці, так і від капіталу (див. таблицю 7.3). Не дивно, що рівень нерівності в сукупних доходах лежить між нерівністю в доходах від оплати праці та нерівністю у власності на капітал. Також зазначимо, що нерівність у сукупних доходах ближча до нерівності в доходах від оплати праці, ніж до нерівності в капіталі. Це не дивує, позаяк дохід від оплати праці зазвичай становить від двох третин до трьох чвертей сукупного національного доходу. Конкретніше, в егалітарних суспільствах Скандинавії 1970–1980-х років найбагатша категорія населення отримувала близько 25 % національного доходу (цей показник становив 30 % у Німеччині та Франції тих часів і понад 35 % на сьогодні). У більш неегалітарних суспільствах найбагатша категорія населення претендувала на 50 % національного доходу (при цьому близько 20 % припадало на «вершки суспільства»). Так було у Франції та Великій Британії під час Старого режиму, а також у Чудову епоху, так є у США й сьогодні.

Чи можна уявити суспільства, в яких концентрація доходу значно вища? Напевно, ні. Якщо, наприклад, найбагатша категорія населення присвоює 90 % річного випуску продукції (і лише «вершки суспільства» забирають для себе 50 %, як у випадку з багатством), імовірно, станеться революція, якщо, звісно, не існує певного особливо ефективного репресивного апарату. Коли йдеться про власність на капітал, такий високий ступінь концентрації вже є джерелом потужної політичної напруги, яку часто складно залагодити за допомогою загального виборчого права. Однак така концентрація капіталу може бути стійкою, якщо дохід від нього становить лише незначну частину національного доходу: можливо, від чверті до третини, або іноді трохи більше, як за часів Старого режиму (що робило тогочасну надзвичайну концентрацію багатства особливо гнітючою). Однак якщо такий самий рівень нерівності застосувати до сукупного національного доходу, складно уявити, що найбідніші легко впокоряться з такою ситуацією.

І все ж таки, нема підстав стверджувати, що найбагатша категорія населення ніколи не зможе претендувати на більш ніж 50 % національного доходу, чи що економіка країни зазнала б краху, якби цей символічний поріг було перейдено.

Насправді доступні нам історичні дані далекі від досконалості, й не виключено, що цю символічну межу вже десь перетнули. Зокрема можливо, що в часи Старого режиму, якраз напередодні Французької революції, найбагатша категорія населення таки забирала понад 50 % і навіть до 60 % або, можливо, трохи більше національного доходу. У загальних рисах, так могло відбуватись і в інших традиційних сільських суспільствах. Насправді, чи є така надмірна нерівність сталою, чи ні – залежить не лише від ефективності репресивного апарату, але й (можливо, передусім) від ефективності апарату виправдання. Якщо нерівність сприймається як обґрунтована, скажімо, тому, що вона здається наслідком здійсненого багатими вибору працювати важче або ефективніше за бідних, або тому, що перешкоджання багатим в отриманні більших доходів неминуче зашкодить і найбіднішим членам суспільства, тоді цілком можливо, що концентрація доходів сягне нового історичного рекорду. Саме тому я зазначаю в таблиці 7.3, що США близько 2030 року можуть встановити новий рекорд, якщо нерівність у доходах від оплати праці – і меншою мірою нерівність у власності на капітал – надалі зростатиме, як це відбувалося протягом останніх десятиріч. Тоді найбагатша категорія населення заявлятиме права приблизно на 60 % національного доходу, при цьому найбідніша половина отримуватиме лише 15 %.

Хочу наголосити на цьому моменті: ключовим питанням є виправдання нерівності як такої, а не її величини. Саме тому важливо проаналізувати структуру нерівності. У цьому контексті головне послання таблиць 7.1–7.3, безумовно, полягає в тому, що є два різні шляхи, якими суспільство досягає дуже нерівномірного розподілу сукупного доходу (близько 50 % для найбагатшої категорії населення та 20 % для «вершків суспільства»).

Перший із цих двох шляхів досягнення такої високої нерівності – через «гіперпатримоніальне суспільство» (або «суспільство рантьє»): суспільство, де успадковане багатство є дуже значним і де концентрація багатства сягає надзвичайного рівня (найбагатша категорія населення володіє зазвичай 90 % усього багатства, і самим лише «вершкам суспільства» належить 50 %). Тоді в сукупній ієрархії доходів домінують дуже високі доходи від капіталу, особливо успадкованого. Таку модель бачимо у Франції часів Старого режиму та в Європі Чудової епохи, із загалом незначними відмінностями. Ми маємо зрозуміти, як формувалася й існувала така структура власності та нерівності й наскільки вона залишилася в минулому – якщо, звісно, не стосується також і майбутнього.

Другий шлях досягнення такої високої нерівності відносно новий. Переважно він визначився у США протягом останніх кількох десятиліть. Тут ми бачимо, що дуже високий рівень нерівності в сукупних доходах може бути результатом «гіпермеритократичного суспільства» (або, в усякому разі, суспільства, яке люди на вершині часто називають гіпермеритократичним). Можна також назвати його «суспільством суперзірок» (або, можливо, «суперменеджерів», це трохи інша характеристика). Іншими словами, це дуже неегалітарне суспільство, однак у ньому на піку ієрархії доходів домінують дуже високі доходи від оплати праці, а не успадковане багатство. Хочу прояснити, що на цьому етапі я не виголошую вироку: чи справді суспільство такого типу заслуговує на характеристику «гіпермеритократичного». Навряд когось здивує, що переможці в такому суспільстві хотіли б саме таким чином описувати соціальну ієрархію, і часом їм вдається переконати декого з невдах. Однак у цьому випадку гіпермеритократія – це не гіпотеза, а один можливий висновок із аналізу; при цьому маємо на увазі, що так само можливий і протилежний висновок. Далі я проаналізую, наскільки зростання нерівності в доходах від оплати праці в США підлягає «меритократичній» логіці (лише тією мірою, якою можлива відповідь на це складне нормативне запитання).

На цьому етапі достатньо зазначити, що продемонстрований мною різкий контраст між двома типами гіпернеегалітарного суспільства – суспільством рантьє і суспільством суперменеджерів – наївний і перебільшений. Ці два типи нерівності можуть співіснувати: нема причин, з яких людина не може бути і суперменеджером, і рантьє, – той факт, що концентрація багатства в США зараз набагато вища, ніж у Європі, приводить до думки, що саме це цілком може відбуватися зараз у Сполучених Штатах. І, звісно, ніщо не зашкодить дітям суперменеджерів стати рантьє. На практиці бачимо, що у всіх суспільствах ці дві логіки завжди змішуються. Попри це, існує більше шляхів досягнення того самого рівня нерівності, й у цей момент США характеризуються передусім рекордним рівнем нерівності у доходах від оплати праці (можливо, вищим, ніж у будь-якому іншому суспільстві в будь-який інший проміжок часу в минулому й у всьому світі, включно з суспільствами, де нерівність у кваліфікації була надзвичайно високою). Та разом із тим це все-таки значно менш надмірна нерівність багатства за ту, що спостерігалася в традиційних суспільствах або в Європі 1900–1910 років. Тож дуже важливо розуміти умови, за яких може реалізовуватися кожна з цих двох думок, водночас маючи на увазі, що в майбутньому вони можуть доповнювати одна одну й поєднувати свої впливи. Якщо це станеться, майбутнє може віщувати новий світ із нерівністю, значно надмірнішою за будь-яку попередню21.

Проблеми синтетичних індексів

Перш ніж звернутися до вивчення історичної еволюції нерівності за країнами, щоб відповісти на поставлені вище запитання, залишається обговорити низку методологічних питань. Зокрема таблиці 7.1–7.3 містять показники коефіцієнтів Джині для різних розглянутих розподілів. Коефіцієнт Джині – названий на честь італійського статистика Коррадо Джині (1884–1965) – один із найпопулярніших синтетичних індексів нерівності, часто згадуваний в офіційних звітах і публічних дискусіях. За структурою, він коливається від 0 до 1: дорівнює 0 у випадку повної рівності та 1, коли нерівність є абсолютною, тобто коли дуже крихітна група володіє всіма існуючими ресурсами.

На практиці коефіцієнт Джині коливається від приблизно 0,2 до 0,4 у розподілі доходу від оплати праці, що спостерігається в сучасних суспільствах, від 0,6 до 0,9 для спостережених розподілів власності на капітал та від 0,3 до 0,5 – для нерівності в сукупних доходах. У Скандинавії 1970–1980-х років коефіцієнт Джині щодо розподілу доходів від оплати праці становив 0,19, недалеко від абсолютної рівності. І навпаки, розподіл багатства в Європі часів Чудової епохи демонстрував коефіцієнт Джині на рівні 0,85, недалеко від абсолютної нерівності22.

Ці коефіцієнти, – є й інші, наприклад, індекс Тейла, – часом корисні, проте вони порушують багато проблем, адже претендують на те, щоб підсумувати в єдиному числовому індексі все, що розподіл може сказати нам про нерівність: нерівність між багатими й бідними, а також між середнім класом і найбагатшим, або між багатими та найбагатшими верствами населення. На перший погляд, це дуже просто й привабливо, однак неминуче вводить у певну оману. Насправді неможливо підсумувати багатовимірну реальність за допомогою одновимірного індексу без недоречного спрощення сутності й поєднання речей, які не слід розглядати разом. Соціальні реалії та економічне й політичне значення нерівності дуже різні на різних рівнях розподілу, і важливо аналізувати їх окремо.

Крім того, коефіцієнт Джині та інші синтетичні індекси прагнуть до поєднання нерівності в оплаті праці з нерівністю в розподілі капіталу, навіть попри те, що дієві економічні механізми, а також нормативні обґрунтування нерівності в цих двох випадках суттєво відрізняються.

Із усіх цих причин мені здалося, що набагато краще аналізувати нерівність за допомогою таблиць розподілу, де вказано частки різних категорій населення в сукупному доході та сукупному багатстві, а не з використанням синтетичних індексів, наприклад, коефіцієнта Джині.

Таблиці розподілу важливі ще й тому, що змушують усіх брати до уваги рівні доходів і багатства різних соціальних груп, які складають чинну ієрархію. Ці рівні виражені в показниках готівкових коштів (або як відсотки середніх рівнів доходу та багатства в аналізованій країні), а не за допомогою штучних статистичних критеріїв, які часом складно тлумачити. Таблиці розподілу дають нам змогу отримати конкретніше й глибше розуміння соціальної нерівності, а також оцінку даних, доступних для її вивчення, включно з обмеженнями цих відомостей. На противагу такому способу статистичні індекси, наприклад, коефіцієнт Джині, дають абстрактний, чистий погляд на нерівність, через що людям складно збагнути свою позицію в сучасній ієрархії (це завжди корисна вправа, особливо якщо хтось належить до найбагатшої категорії населення і схильний забувати про це, як часто трапляється з економістами). Індекси часом затьмарюють той факт, що в даних, на яких вони базуються, є неточності або суперечності, або що відомості про інші країни чи інші періоди не є безпосередньо порівнюваними (наприклад через те, що верхні частини розподілу відрізано, або тому, що вони сприймаються як доходи від капіталу в одних країнах, тоді як у інших – ні). Робота з таблицями розподілу змушує нас бути послідовнішими, а наші оцінки – прозорішими.

Прикриття неточності в офіційних публікаціях

Із тих самих причин варто обережно використовувати такі індекси, як відсоткове співвідношення, часто згадувані в офіційних звітах щодо нерівності ОЕСР чи національних органів статистики. Найчастіше використовується P90 / P10, тобто співвідношення між 90 % та 10 % в розподілі доходу23. Наприклад, якщо для того, щоб належати до найбагатших 10 % розподілу доходів, треба заробляти понад 5 тис. євро на місяць, а щоб належати до найбідніших 10 %, – менш ніж 1 тис. євро. Тоді коефіцієнт P90 / P10 дорівнює 5.

Такі індекси можуть бути корисними. Завжди важливо мати більше інформації щодо повної форми досліджуваного розподілу. Однак не слід оминати увагою і того, що за структурою ці співвідношення повністю ігнорують еволюцію розподілу за межами 90 %. Якщо конкретніше то, незалежно від того, яким може бути співвідношення P90 / P10, найбагатша категорія населення в розподілі доходів чи багатства може отримувати 20 % сукупного обсягу (як у випадку зі скандинавськими доходами в 1970–1980-х роках), чи 50 % (у випадку доходів США в 2010-х роках), чи 90 % (європейського багатства Чудової епохи). Однак ми не з’ясуємо жодного з цих показників, звертаючись до публікацій міжнародних організацій або національних органів статистики, які цю статистику збирають, позаяк вони зазвичай зосереджуються на індексах, котрі зумисне нехтують верхньою шкалою розподілу та ніяк не позначають доходи чи багатство поза межами 90 %.

Ця практика загалом обґрунтовується тим, що доступні дані вважаються недосконалими. Це правда, однак, як показують історичні дані, зібрані (з обмеженими ресурсами) у Базі найвищих доходів світу (World Top Incomes Database, WTID), подібні труднощі можна здолати, використовуючи адекватні джерела. Таку роботу було розпочато, щоправда, занадто повільно, щоб змінити спосіб виконання завдань. По суті, методологічне рішення ігнорувати верхню шкалу навряд є нейтральним: передбачається, що офіційні звіти національних і міжнародних агенцій мають надавати інформацію для публічних дискусій щодо розподілу доходу й багатства, однак на практиці вони часто дають штучно прикрашену картину нерівності. Це те саме, якби в офіційних урядових звітах щодо нерівності у Франції 1789 року зумисне ігнорувалося все, що вище 90 %, – групи, у 5–10 разів більшої за всю тогочасну аристократію, – на тій підставі, що надто складно щось про неї сказати. Такий неоднаковий підхід тим більше хибний, що неминуче викликає найбезглуздіші фантазії і швидше призводить до дискредитації офіційної статистики та її фахівців, аніж до послаблення напруги в суспільстві.

І навпаки, відсоткові співвідношення іноді бувають доволі високими зі штучних причин. Наприклад, візьмемо розподіл власності на капітал: найбідніші 50 % розподілу зазвичай не мають майже нічого. Залежно від того, як оцінюються невеликі статки, – наприклад, чи враховуються товари тривалого користування та борги, – можна надати, вочевидь, доволі різні оцінки того, де точно знаходиться 10 % ієрархії багатства. На основі одних і тих самих соціальних реалій її можна провести на рівні 100, 1000 чи навіть 10 тис. євро, що, зрештою, не так уже й відрізняються, але можуть призвести до дуже різних відсоткових співвідношень, залежно від країни та періоду, навіть попри те, що найбідніша половина розподілу багатства володіє менш ніж 5 % сукупного багатства. Те саме лише трохи менше стосується розподілу доходів від оплати праці: залежно від того, як дослідник вирішує розглядати заміщення доходу та плату за нетривалі періоди роботи (наприклад, залежно від того, чи використовує експерт середній тижневий, місячний, річний чи десятирічний дохід), він може запропонувати дуже різні пороги P10 (а отже, і відсоткові співвідношення), навіть попри те, що найбідніші 50 % розподілу доходів від оплати праці насправді отримують доволі сталу частку сукупного доходу від її оплати24.

Це, можливо, одна з головних причин, чому краще вивчати розподіли так, як я подав їх у таблицях 7.1–7.3, тобто зосереджуючись на частках доходу та багатства, на які заявляють права різні групи, особливо найбідніша половина та найбагатша категорія населення кожного суспільства, а не на граничних рівнях, що визначають певні відсотки. Ці частки дають нам значно сталішу картину реальності, ніж відсоткові співвідношення.

Повернення до «соціальних таблиць» і політичної арифметики

Ось чому я переконаний, що таблиці розподілу, які вивчаються в цьому розділі, є найкращим інструментом для дослідження розподілу багатства, значно кращим за синтетичні індекси та відсоткові співвідношення.

Крім того, уважаю, що мій підхід більше узгоджується з методами національного обліку. Тепер, коли національні рахунки більшості країн дають нам змогу щороку вимірювати національний дохід і багатство (а отже, й середні дохід та багатство, оскільки демографічні джерела забезпечують легкий доступ до цифр щодо населення), природний наступний крок – розподіл зібраних цифр щодо сукупного доходу та багатства різних категорій населення. У багатьох звітах містилися рекомендації щодо поліпшення та «гуманізації» національних рахунків саме в такий спосіб, проте на сьогодні прогресу в цьому питанні мало25. Корисним кроком у цьому напрямку міг би бути розподіл, що позначав би найбідніші 50 %, середні 40 % та найбагатші 10 %. Такий підхід дає будь-якому експертові змогу побачити, наскільки зростання внутрішнього випуску продукції та національного доходу відображене чи не відображене в доході, який реально отримують ці різні соціальні групи. Наприклад, лише знаючи частку, яку отримує найбагатша категорія населення, можемо визначити, наскільки непропорційною часткою зростання заволодіють «вершки суспільства». Ані коефіцієнт Джині, ані відсоткові співвідношення не дають такої чіткої, точної відповіді на це запитання.

Нарешті додам, що таблиці розподілу, які я рекомендую використовувати, певним чином доволі подібні до «соціальних таблиць», популярних у ХVІІІ та на початку ХІХ століть. Уперше розроблені у Великій Британії та Франції наприкінці ХVІІ століття, ці соціальні таблиці широко використовувалися, вдосконалювалися та коментувались у Франції в добу Просвітництва, наприклад, у знаменитій статті про «політичну арифметику» в «Енциклопедії» Дідро. Від найперших версій, розроблених Ґреґорі Кінґом 1688 року, до ретельніше опрацьованих зразків, складених Експіллі та Існаром напередодні Французької революції, або Пеше, Колкхауном і Блоджетом протягом епохи Наполеона, соціальні таблиці завжди мали на меті забезпечити всеосяжне бачення структури суспільства. Вони вказували кількість дворян, буржуазії, джентльменів, ремісників, селян тощо, а також давали оцінку їхніх доходів (і часом багатства); ті самі автори також зібрали перші оцінки національного доходу й багатства. Однак існує одна суттєва відмінність між цими таблицями та моїми: в старих соціальних таблицях використовувалися соціальні категорії тих часів, і їхні автори не намагалися встановити розподіл багатства чи доходу за різними категоріями населення26.

Попри це, автори соціальних таблиць прагнули показати реальні життєві аспекти нерівності, наголошуючи на частках національного багатства, які належали різним соціальним групам (і, зокрема, різним прошаркам еліти). Стосовно цього спостерігається очевидна схожість із підходом, який я тут використовую. Водночас соціальні таблиці за своїм характером далекі від точних, позачасових статистичних вимірювань нерівності, як ті, що використовували Джині та Парето. Останні занадто широко застосовувалися в ХХ столітті та мають тенденцію до раціоналізації розподілу багатства. Способи, в які намагаються вимірювати нерівність, ніколи не бувають нейтральними.

Розділ 8. Два світи

Наразі я точно визначив поняття, необхідні для подальшого дослідження, і описав розміри, яких на практиці досягає нерівність щодо оплати праці та капіталу в різних суспільствах. Тепер час розглянути історичну еволюцію нерівності в світі. Як і чому від ХІХ століття змінилася її структура? Потрясіння 1914–1945 років відіграли значну роль у її скороченні, й процес у жодному разі не був ані гармонійним, ані спонтанним явищем. Зростання нерівності після 1970 року скрізь неоднакове, тож можемо думати, що тут відіграли важливу роль інституційні та політичні чинники.

Простий приклад: скорочення нерівності у Франції в ХХ столітті

Почну з детального вивчення прикладу Франції, особливо добре задокументованого (завдяки величезному масиву легкодоступних історичних джерел). Він також досить простий і однозначний (наскільки історія нерівності може бути однозначною) та, що найголовніше, загалом репрезентативний щодо змін, які спостерігалися в низці інших країн Європи. Маю на увазі «континентальну Європу», оскільки випадок Великої Британії в деяких аспектах є проміжним між європейським та американським прикладами. Континентальна європейська модель також значною мірою показова й щодо Японії. Після Франції звернуся до США, а насамкінець поширю аналіз на всю низку розвинених країн і тих, що розвиваються, позаяк існують необхідні дані й для останніх.

На рисунку 8.1 показано частку найбагатшої категорії населення як у національному доході, так і в зарплатах протягом тривалого періоду. Тут виділяються три факти.

По-перше, від Чудової епохи нерівність в доходах у Франції значно зменшилася: частка найбагатшої категорії населення в національному доході знизилася від 45–50 % напередодні Першої світової війни до 30–35 % сьогодні.

Це падіння на 15% від національного доходу є суттєвим. Воно означає скорочення приблизно на третину частки річного випуску продукції, яка припадає на найбагатші 10 % населення, та зростання приблизно на третину частки, що припадає на решту 90 %. Також зазначимо, що це дорівнює близько трьом чвертям того, що найбідніша половина населення отримувала протягом Чудової епохи, і становить понад половину того, що вона має сьогодні1. І цього ще замало: нагадаю, що в частині 3 я вивчаю нерівність первинних доходів (тобто до оподаткування і трансфертів). У частині 4 покажу, як податки й трансферти ще більше скоротили нерівність. Уточню: зниження нерівності не означає, що сьогодні ми живемо в егалітарному суспільстві. Головним чином воно відображає той факт, що суспільство Чудової епохи було вкрай неегалітарним – насправді, одним із найбільш неегалітарних суспільств усіх часів. Гадаю, форми, яких набувала нерівність, та шляхи її виникнення сьогодні виявилися б не цілком прийнятними.

По-друге, значне скорочення нерівності в доходах протягом ХХ століття відбулося повністю за рахунок зменшення найвищих доходів від капіталу. Якщо ми проігноруємо дохід від капіталу та зосередимося на нерівності в зарплатах, то побачимо, що розподіл залишався доволі сталим протягом тривалого часу. У першому десятилітті ХХІ століття як і в другому десятилітті ХХ-го, найбагатша щодо зарплат категорія населення отримувала близько 25 % їх сукупної кількості. Джерела також свідчать про довготривалу стабільність нерівності в зарплатах серед найбіднішої категорії. Наприклад, 50 % найнижче оплачуваних завжди отримували 25–30 % сукупних зарплат (тож середня оплата члена цієї групи становила 50–60 % середньої зарплати в суспільстві), без будь-якої очевидної довготривалої тенденції.2 Рівень зарплат протягом минулого століття, вочевидь, значно змінився, й структура та кваліфікація робочої сили також змінилися дуже суттєво, проте зарплатна ієрархія залишилася більш-менш незмінною. Якби найвищі доходи від капіталу не скоротилися, нерівність у доходах в ХХ столітті не зменшилася б.

Цей факт увиразнюється навіть яскравіше, коли ми сходимо щаблями суспільної драбини. Погляньмо, зокрема, на еволюцію найбагатшої категорії населення (рисунок 8.2)3. У порівнянні з піковою нерівністю Чудової епохи протягом ХХ століття частка цієї категорії в національному доході Франції буквально обвалилася, тобто знизилася від понад 20 % національного доходу в 1900–1910 роках до 8 % чи 9 % в 2000–2010 роках. Це означає зниження більш ніж наполовину протягом одного століття (насправді приблизно на дві третини, якщо ми подивимося на нижню точку кривої від початку 1980-х, коли частка найбагатшої категорії населення в національному доході становила лише 7 %).

Знову ж таки, це зниження відбулося лише завдяки зменшенню дуже високих доходів від капіталу (або, якщо говорити простіше, завдяки краху рантьє). Тепер поглянемо на самі зарплати. Ми бачимо, що частка найбагатшої категорії населення в розподілі протягом тривалого часу залишалася майже цілком стабільною – на рівні 6–7 % сукупного обсягу зарплат.

Напередодні Першої світової війни нерівність у доходах (якщо оцінювати за часткою найбагатшої категорії) була приблизно втричі вищою за нерівність у зарплатах. Сьогодні вона вища приблизно на третину та здебільшого настільки ідентична нерівності в зарплатах, що комусь може здатися, нібито найвищі доходи від капіталу майже зникли (див. рисунок 8.2).

Підіб’ємо підсумки: скорочення нерівності у Франції протягом ХХ століття пояснюється крахом рантьє та обвалом дуже високих доходів від капіталу. Загального структурного процесу скорочення нерівності (зокрема скорочення нерівності в зарплатах) протягом довготривалого періоду, всупереч оптимістичним прогнозам Кузнеця, схоже, не відбулося.

У цьому й полягає урок щодо історичної динаміки розподілу багатства, поза сумнівом, найважливіший для ХХ століття. Це цілком справедливо, якщо визнати: картина в усіх розвинених країнах майже однакова, хіба що з незначними варіаціями.

Історія нерівності: хаотичність політики

Третій важливий факт, який випливає з рисунків 8.1 та 8.2: історія нерівності не плине повільною, спокійною рікою. У ній багато підводних течій, і вочевидь, ніколи не було постійної, систематичної тенденції до «природної» рівноваги. У Франції та в інших країнах історія нерівності завжди була хаотичною і політизованою, на неї впливали конвульсивні суспільні зміни, рушійними силами в ній були не лише економічні чинники, але так само незліченні соціальні, політичні, військові та культурні явища. Соціально-економічна нерівність – нерівність у доходах і багатстві між соціальними групами – завжди є як причиною, так і наслідком інших змін у решті суспільних сфер. Усі оцінки цього аналізу нерозривно переплетені між собою. Тож історія розподілу багатства – це один із шляхів тлумачення історії країни загалом.

У випадку Франції вражає та межа, до якої зосереджується скорочення нерівності доходів у один чітко визначений період – 1914–1945 роки. Частки найбагатшої категорії населення і «вершків суспільства» в сукупному доході після Другої світової війни досягли свого найнижчого рівня і, здавалося, вже ніколи не відновляться після вкрай жорстоких потрясінь воєнної доби (див. рисунки 8.1 та 8.2). Значною мірою саме хаос війни та економічні й політичні зміни, спричинені нею, скоротили нерівність у ХХ столітті. Не було поступової, узгодженої, безконфліктної еволюції в напрямку більшої рівності. У ХХ столітті саме війна, а не гармонійна демократична чи економічна раціональність стерла минуле й дала суспільству змогу почати все наново.

Що це були за потрясіння? Я говорив про них у частині 2: руйнування, залишені двома світовими війнами, банкрутства під час Великої депресії, та, головним чином, нові державні політичні системи, введені в дію у цей період (від регулювання орендної плати до націоналізації та викликаної інфляцією евтаназії класу рантьє, який жив за рахунок державних боргових зобов’язань). Це призвело до різкого падіння відношення капіталу до доходу в 1914–1945 роках та значного зниження частки доходу від капіталу в національному доході. Однак капітал значно концентрованіший за працю, тому надмірний дохід від нього переважно помітний у найбагатшої категорії населення (а тим більше – у «вершків суспільства»). Тож немає нічого дивного в тому, що потрясіння, від яких постраждав капітал, особливо приватний, у 1914–1945 роках, зменшили частку цих двох категорій, але в підсумку не призвели до значного скорочення нерівності в доходах.

Франція вперше обклала доходи фізичних осіб податком 1914 року. Сенат блокував цю реформу з 1980-х років, і остаточно її було схвалено лише 15 липня 1914 року, за кілька тижнів до оголошення війни, у вкрай складних обставинах. Із цієї причини ми, на жаль, не маємо детальних щорічних даних щодо структури доходу до цієї дати. У першому десятилітті ХХ століття, в очікуванні впровадження загального податку на доходи фізичних осіб, робилися численні оцінки розподілу доходу, щоб спрогнозувати, скільки коштів може принести до державного бюджету подібний податок. Тож маємо приблизне уявлення про ступінь концентрації доходу за Чудової епохи. Однак цих оцінок недостатньо для висвітлення історичної перспективи потрясінь Першої світової війни (для цього податок на доходи фізичних осіб мав би бути впровадженим на кілька десятиліть раніше)4. На щастя, дані щодо податків на спадщину, які збиралися з 1791 року, дають нам змогу вивчити еволюцію розподілу багатства протягом ХІХ та ХХ століть, отже, можемо підтвердити ключову роль, яку відіграли потрясіння 1914–1945 років. Адже ці дані вказують, що напередодні Першої світової війни ніщо не віщувало стихійного скорочення концентрації власності на капітал; усе якраз було навпаки. Із тих самих джерел також дізнаємося, що дохід від капіталу становив значну частку доходів найбагатшої категорії населення в 1900–1910 роках.

Від «суспільства рантьє» до «суспільства менеджерів»

У 1932 році, попри економічну кризу, капітал, як і раніше, залишався головним джерелом доходу для найбагатших 0,5 % у розподілі (див. рисунок 8.3).5 Однак якщо ми поглянемо на структуру групи з найвищими доходами сьогодні, то побачимо, що сталися суттєві зміни.

Звісно, сьогодні, як і в минулому, із просуванням угору в ієрархії дохід від оплати праці поступово зникає, а дохід від капіталу дедалі більше переважає у найбагатшої категорії населення: ця структурна характеристика не змінилася.

Однак є одна ключова відмінність: сьогодні особа має піднятися значно вище в суспільній ієрархії, перш ніж дохід від капіталу переважить дохід від оплати праці. На сьогодні дохід від капіталу перевищує дохід від оплати праці лише у 0,1 % найбагатших в розподілі (див. рисунок 8.4). У 1932 році ця соціальна група була вп’ятеро більшою, у Чудову епоху – вдесятеро.

Безумовно, це суттєва зміна. Найбагатша категорія населення посідає дуже важливе місце в будь-якому суспільстві. Вона вибудовує економічну та політичну структуру. Це значно менше стосується «вершків суспільства»6. Хоча це питання ступеня, та все одно, є важливим: у певні моменти кількість переходить у якість. Ця зміна також пояснює, чому частка доходу, яка сьогодні припадає на найбагатшу категорію населення, ледь вища за частку цієї ж категорії в сукупних зарплатах: дохід від капіталу набуває вирішального значення лише в категорії «вершків суспільства». Його вплив на найбагатших в цілому доволі незначний.

В основному перехід від суспільства рантьє до суспільства менеджерів здійснився. Тобто світ перейшов від системи, за якої в найбагатшій категорії населення домінують рантьє (люди з капіталом, достатнім, щоб жити на щорічний дохід від багатства), до іншої – в якій верхівка ієрархії доходів, включно з «вершками суспільства», складається переважно з високооплачуваних осіб, котрі живуть на дохід від оплати праці.

Можна також сказати, коректніше (але менш позитивно), що ми перейшли від суспільства суперрантьє до менш екстремальної форми суспільства рантьє з кращим балансом між добробутом, отриманим за допомогою праці, та добробутом, який приносить капітал. Однак важливо чітко зазначити, що цей головний переворот відбувся, принаймні у Франції, без жодного розширення ієрархії доходів (яка зберігає стабільність протягом тривалого часу: світ осіб, яким платять за їхню працю, ніколи не був таким однорідним, як декому здається); він здійснився лише завдяки зниженню доходів від капіталу.

Підіб’ємо підсумки. Що сталося у Франції: рантьє (або принаймні дев’ять десятих із них) відстали від менеджерів; менеджери не вирвалися наперед по відношенню до рантьє. Маємо розуміти причини цієї довготривалої зміни, яка з першого погляду не помітна, оскільки я показав у частині 2, що відношення капіталу до доходу пізніше повернулося до рівня Чудової епохи. Крах рантьє між 1914 та 1945 роками – це очевидний історичний факт. Чому панування рантьє не відновилося – складніша і в деяких аспектах важливіша та цікавіша історія. Серед структурних чинників, які могли обмежити концентрацію багатства після Другої світової війни й до сьогодні та запобігти відродженню суспільства рантьє в тих крайніх формах, яких воно набуло напередодні Першої світової, поза сумнівом, можемо назвати впровадження надзвичайно прогресивних податків на доходи фізичних осіб і спадщину (таких переважно не існувало до 1920 року). Однак, можливо, інші чинники також відіграли не менш важливу роль.

Різні світи найбагатшої категорії населення

Однак спершу зупинімося на хвильку на дуже різних соціальних групах, які складають найбагатшу категорію населення в ієрархії доходів. Межі між цими різними підгрупами з плином часу змінилися: дохід від капіталу раніше домінував у однієї десятої цієї категорії, однак сьогодні він домінує лише в однієї тисячної. Більше того, співіснування кількох світів усередині найбагатших може допомогти в розумінні часто хаотичних коротко- та середньострокових змін, які ми бачимо в статистиці. Декларації про доходи, яких вимагало нове податкове законодавство, попри їхні численні недоліки, виявилися багатим історичним джерелом. Завдяки їм можна точно описати й проаналізувати нерівність на вершині розподілу доходів та її еволюцію в часі. Особливо вражає, що в усіх країнах, щодо яких маємо дані такого типу, в усі періоди структуру групи з найвищими доходами можна охарактеризувати за допомогою кривих, які перетинаються, подібно до показаних на рисунках 8.3 та 8.4 для Франції 1932 року та 2005 року відповідно: з поступовим рухом особи вгору до найбагатшої категорії населення частка доходу від оплати праці завжди швидко знижується, тим часом частка від капіталу неодмінно різко зростає.

У біднішій половині еліти ми справді опиняємося в світі менеджерів: 80–90 % доходів – винагорода за працю7. Сходимо вище, до наступних 4 %: частка доходу від оплати праці трохи зменшується, однак, вочевидь, і далі переважає, – 70–80 % від сукупного доходу в міжвоєнний період, так само, як і сьогодні (див. рисунки 8.3 та 8.4). У цій великій групі «9 %» (тобто в найбагатшій категорії населення без «вершків суспільства») бачимо осіб, які живуть переважно на доходи від оплати праці, включно як із менеджерами та інженерами приватного сектора, так і з вищими чиновниками й учителями, які працюють у державному. Тут оплата зазвичай удвічі-втричі більша за середню в суспільстві в цілому: іншими словами, якщо середня зарплата становить 2 тис. євро на місяць, то ця група заробляє 4–6 тис.

Очевидно, що види робіт і кваліфікація, необхідні на цьому рівні, з плином часу значно змінилися: в міжвоєнні роки вчителі середньої школи й навіть учителі початкової з великим стажем належали до «9 %», тоді як сьогодні потрібно бути професором вищого навчального закладу, дослідником, або, ще краще, високопоставленим урядовим чиновником, щоб опинитися на цій висоті8. У минулому майстер або кваліфікований технік наближався до того, щоб увійти до вищої групи. Сьогодні треба дорости як мінімум до менеджера середньої ланки, а дедалі частіше – до топ-менеджера зі ступенем від престижного університету чи бізнес-школи. Те саме стосується й нижчих рівнів шкали оплати: колись давно найменш оплачуваними працівниками (зазвичай їм платили половину від середньої зарплати, або 1 тис. євро на місяць за середньої зарплати у 2 тис.) були сільськогосподарські робітники та хатні слуги. Згодом їх замінили промислові робітники невисокої кваліфікації, багато з яких були жінками й працювали в текстильній і харчовій промисловості. Ця група існує і сьогодні, однак найменш оплачуваними нині є працівники сфери послуг, які наймаються офіціантами в ресторани чи адміністраторами в крамниці (знову ж таки, серед них багато жінок). Отже, ринок праці протягом минулого століття повністю змінився, але структура нерівності в зарплатах на ринку протягом цього тривалого періоду майже не зазнала змін: «9 %», які йдуть слідом за верхівкою, та 50 % найбідніших, як і раніше, отримують приблизно однакові частки доходу від оплати праці протягом дуже значного періоду.

У межах «9 %» ми також бачимо лікарів, юристів, торговців, рестораторів та інших самозайнятих підприємців. Із наближенням до «1 %» їхня кількість зростає, як показує крива на позначення частки «змішаних доходів» (тобто доходів самозайнятих працівників, які включають як винагороду за працю, так і дохід від капіталу підприємства, показані окремо на рисунках 8.3 та 8.4). Поблизу від порогу найбагатшої категорії населення змішані доходи становлять 20–30 % сукупного доходу, однак цей відсоток знижується із рухом угору, де очевидно домінує дохід від капіталу (дохід від нерухомості, відсотки та дивіденди). Таким чином, ефективною стратегією проходження до «9 %» чи навіть до нижнього прошарку «1 %», що означає отримання доходу, в 4–5 разів вищого за середній (тобто 8–10 тис. євро на місяць у суспільстві, де середній дохід становить 2 тис.), може бути вибір професії лікаря, юриста чи успішного ресторатора. І це майже так само поширений спосіб просування вище в ієрархії розподілу доходів (насправді приблизно наполовину), як і вибір стати топ-менеджером великої фірми9. Однак щоб досягти вищого рівня «1 %» й отримувати дохід, у кілька десятків разів вищий за середній (сотні тисяч, якщо не мільйони євро на рік), такої стратегії навряд буде достатньо. Вершини ієрархії доходів імовірніше досягне особа, яка володіє значним обсягом активів10.

Цікаво, що лише в перші повоєнні роки (у Франції в 1919–1920 роках і потім знов у 1945–1946 роках) ця ієрархія перевернулася: на вищих рівнях найбагатшої категорії населення змішані доходи дуже ненадовго перевищили доходи від капіталу. Це, вочевидь, відображає швидке накопичення нових статків у період повоєнної відбудови11.

Підіб’ємо підсумки: найбагатша категорія населення завжди охоплює два дуже різні світи – «9 %», у яких переважає дохід від оплати праці, та «1 %», у якому поступово стає важливішим дохід від капіталу (більш чи менш швидко й масштабно, залежно від періоду). Перехід між цими двома групами завжди поступовий, а межі, звісно, проникні, однак попри це відмінність між ними очевидна й систематична.

Наведемо приклад: хоча дохід від капіталу, напевно, цілком не зникає з доходу «9 %», зазвичай він виявляється не головним джерелом доходу, а лише додатковим. Менеджер, який заробляє 4 тис. євро на місяць, може також володіти квартирою, яку здає в оренду за 1 тис. євро на місяць (або в якій живе, таким чином уникаючи сплати орендної плати в 1 тис. євро на місяць, що з фінансової точки зору дає той самий результат). Таким чином, його сукупний дохід становить 5 тис. євро на місяць, 80 % із яких – це дохід від оплати праці, а 20 % – дохід від капіталу. Фактично, розподіл 80–20 між оплатою праці та капіталом доволі репрезентативний для структури доходу серед представників «9 %»; так було між двома світовими війнами, так є і зараз. Частина доходу цієї групи від капіталу може надходити з ощадних рахунків, договорів страхування життя та фінансових інвестицій, однак загалом домінує нерухомість12.

І навпаки, в межах «1 %» саме доходи від оплати праці поступово стають додатковими, тоді як капітал дедалі більше набуває статусу головного джерела доходу. Є ще одна цікава модель: якщо ми розкладемо дохід від капіталу на орендну плату за землю й будівлі, з одного боку, та дивіденди й відсотки від рухомого капіталу, з іншого – побачимо, що в найбагатшої категорії населення дуже значна частка доходу від капіталу припадає переважно на друге (особливо дивіденди). Наприклад, у Франції частка доходу від капіталу на рівні «9 %» у 1932 році, як і в 2005 році, становить 20 %, однак зростає до 60 % у найвищій 0,01 %. В обох випадках це різке зростання повністю пояснюється доходом від фінансових активів (і майже весь дохід – у формі дивідендів). Частка орендної плати є постійною на рівні близько 10 % від сукупного доходу та навіть має тенденцію до зменшення у «вершків суспільства». Ця модель відображає той факт, що великі статки складаються передусім із фінансових активів (головним чином акцій і часток у товариствах).

Обмеженість податкових декларацій про доходи

Попри всі наведені цікаві моделі, мушу наголосити на обмеженості фіскальних джерел, використаних у цьому розділі. Рисунки 8.3 та 8.4 базуються лише на доході від капіталу, про який звітували в податкових деклараціях. Таким чином, реальний дохід від капіталу недооцінений через ухиляння від сплати податків (наприклад, дохід від інвестицій приховати легше, ніж зарплати, використовуючи закордонні банківські рахунки в державах, які не співпрацюють із країною, де живе платник податків) та у зв’язку з існуванням різноманітних податкових пільг, які дають змогу цілим категоріям одержувачів доходу від капіталу легально уникати сплати податку на доходи фізичних осіб (яким у Франції та інших країнах спочатку планували охопити всі типи доходу). Оскільки в найбагатшої категорії населення помітна надмірна кількість капіталу, подібне заниження доходу від нього також передбачає, що частки цієї категорії та «вершків суспільства», вказані на рисунках 8.1 та 8.2, базованих лише на податкових деклараціях про доходи, недооцінені (для Франції та інших країн). Ці частки в будь-якому разі приблизні. Вони цікаві (як уся економічна та соціальна статистика) переважно як показники масштабів і мають сприйматись як занижені оцінки реального рівня нерівності.

У випадку Франції можемо порівняти самостійно задекларований платниками дохід у податкових деклараціях із іншими джерелами (такими, як національні рахунки та джерела, що дають пряміші оцінки розподілу багатства), щоб зрозуміти, наскільки потрібно відкоригувати наші результати для компенсації заниження доходу від капіталу. Виявляється, що нам потрібно додати кілька відсоткових пунктів до частки доходу від капіталу в національному доході (можливо, до п’яти, якщо спиратимемося на високі оцінки ухиляння від податків, але реалістичніше – 2–3 пункти). Це досить значна сума. Іншими словами, частка найбагатшої категорії населення в національному доході, яка, згідно з рисунком 8.1, упала від 45–50 % у 1900–1910 роках до 30–35 % в 2000–2010 роках, була, поза сумнівом, ближчою до 50 % (або навіть трохи вищою) в Чудову епоху, а зараз – трохи вища за 35 %13. Попри це, таке коригування суттєво не впливає на загальну еволюцію нерівності доходів. Навіть якщо в останні роки можливості легальної мінімізації податків та нелегального ухиляння від їх сплати зросли (зокрема завдяки виникненню податкових лазівок, про які згодом поговоримо більше), маємо пам’ятати, що відомості про дохід від рухомого капіталу вже були значною мірою занижені на початку ХХ століття та в міжвоєнні роки. Це свідчить, що копії купонів на виплату дивідендів і відсотків, яких вимагали тогочасні уряди, були не ефективнішими за нинішні двосторонні угоди, що нібито мали гарантувати відповідність чинному податковому законодавству.

Тож на перший погляд ми можемо припустити, що врахування мінімізації податкових витрат та ухиляння від сплати податків підвищило б рівень нерівності, отриманий на основі податкових декларацій, в аналогічних пропорціях у різні періоди і, таким чином, суттєво не змінило б часової тенденції та описаної тут еволюції.

Однак зазначимо, що ми поки не намагалися застосувати подібні коригування систематично й послідовно в різних країнах. Це важливе обмеження Бази найвищих доходів світу (World Top Incomes Database). Один із наслідків полягає в тому, що наші серії даних, можливо, трохи недооцінюють зростання нерівності, яке в більшості країн спостерігалося після 1970 року, а особливо роль доходу від капіталу. Фактично, податкові декларації про доходи стають дедалі менш точним джерелом для вивчення доходу від капіталу, і необхідно також використовувати інші, додаткові джерела. Це можуть бути чи макроекономічні джерела (на кшталт використаних у частині 2 для вивчення динаміки відношення капіталу до доходу та розподілу між капіталом і оплатою праці), чи мікроекономічні (за якими можна безпосередньо вивчати розподіл багатства і якими скористаємося в наступних розділах).

Більше того, різні правила оподаткування капіталу можуть негативно впливати на міжнародні порівняння. Загалом доходи від нерухомості, відсотки та дивіденди в різних країнах, у принципі, розглядають аналогічно14. Натомість є значні відмінності в тлумаченні приросту капіталу.

Наприклад, приріст капіталу не послідовно простежується у французькій статистиці щодо оподаткування (і я його просто цілком виключив), зате завжди досить добре його враховано в статистиці щодо оподаткування в США. Це може зумовити значну різницю, оскільки приріст капіталу, особливо отриманий від продажу акцій, є формою доходу від капіталу, значною мірою сконцентрованою в групах із дуже значним доходом (у деяких випадках ще більшим за дивіденди). Наприклад, якби рисунки 8.3 та 8.4 включали приріст капіталу, частка доходу від нього у верхній десятитисячній була би не 60 %, а десь близько 70 % або 80 % (залежно від року)15. Тож щоб не викривляти порівняння, надам результати для США як із приростом капіталу, так і без нього.

Інше важливе обмеження податкових декларацій про доходи – те, що вони не містять інформації про походження капіталу, дохід від якого декларується. Ми можемо бачити дохід, створений капіталом, який належить платникові податків у конкретний період, однак не маємо жодного уявлення про те, був капітал успадкований, чи накопичений платником податків протягом його / її життя з доходів, отриманих від оплати праці (або від іншого капіталу). Тобто однаковий рівень нерівності в доходах від капіталу може насправді відображати дуже різні ситуації, і ми б ніколи нічого не дізналися про ці відмінності, якби обмежилися даними податкових декларацій. Загалом дуже високі доходи від капіталу зазвичай співвідносяться з такими великими статками, які складно навіть уявити накопиченими із заощаджень на основі самих лише доходів від оплати праці (навіть у випадку менеджера дуже високого рівня або керівника). Є всі підстави вважати, що головну роль відіграє успадкування. Однак, як побачимо в наступних розділах, відносне значення спадщини та заощаджень значно змінилося з плином часу, і це питання заслуговує на детальніше дослідження. Знову ж таки, мені буде потрібно скористатися джерелами, які безпосередньо стосуються питань успадкування.

Хаос міжвоєнних років

Розгляньмо еволюцію нерівності в доходах у Франції протягом останнього століття. У 1914–1945 роках частка найбагатших у розподілі доходів знижувалася майже постійно, поки поступово скоротилася від 20 % 1914 року до лише 7 % 1945-го (див. рисунок 8.2). Це постійне зниження відображає тривалу й майже безперервну низку потрясінь, які «пережив» капітал (і дохід від капіталу) протягом цього часу. Натомість частка «вершків суспільства» в ієрархії доходів знижувалася не настільки неухильно. Вона, вочевидь, зменшилася протягом Першої світової війни, однак далі відбулося нестійке відновлення в 1920-х, а потім дуже різке й на перший погляд дивне зростання 1929–1935 років, за яким сталося нове різке зниження в 1936–1938 роках і обвал під час Другої світової війни16. Врешті-решт частка найбагатшої категорії населення у національному доході, яка 1914 року становила понад 45 %, зменшилася до менш ніж 30 % у 1944–1945 роках.

Якщо подивитися на весь період 1914–1945 років, ці два зниження абсолютно послідовні: частка найбагатшої категорії населення, за моїми оцінками, опустилася приблизно на 18 пунктів, а частка «вершків суспільства» – приблизно на 1417. Іншими словами, на самий лише «1 %» припадає близько трьох чвертей зниження нерівності в 1914–1945 роках, тоді як на «9 %» – приблизно чверть. Це не дивно з огляду на надзвичайну концентрацію капіталу в руках «1 %», який, крім того, часто володів ризикованішими активами.

Натомість відмінності, що спостерігаються в цей період, на перший погляд, ще дивніші: чому частка найбагатшої категорії населення різко зросла після падіння 1929 року і надалі збільшувалася, принаймні до 1935 року, тоді як частка «вершків суспільства» падала, особливо в 1929–1932 роках?

Насправді якщо ми уважніше придивимося до цих даних, відстежимо їх рік за роком, то побачимо, що кожна з помічених відмінностей має цілком зрозуміле пояснення. Це повчально – знову повернутися до хаотичного міжвоєнного періоду, коли напруга в суспільстві сягнула дуже високого рівня. Щоб збагнути, що сталося, маємо визнати: «9 %» та «1 %» жили за рахунок дуже різних потоків доходу. Більша частина доходу «1 %» надходила в формі доходу від капіталу, особливо відсотків і дивідендів, виплачуваних фірмами, чиї акції та облігації становили активи цієї групи. Саме тому частка «вершків суспільства» стрімко знизилася під час Великої депресії, коли економіка зазнала краху, прибутки зменшились, а фірми одна за одною банкрутували.

Натомість «9 %» налічували багато менеджерів, які отримали значну вигоду від Великої депресії, принаймні порівняно з іншими соціальними групами. Вони постраждали від безробіття значно менше за найманих працівників, якими керували. Зокрема ця категорія ніколи не знала надзвичайно високого рівня часткового чи повного безробіття, від якого потерпали промислові робітники. Від зниження прибутків компаній вона також постраждала значно менше за тих, хто стояв на щабель вище в ієрархії доходів. У межах «9 %» особливо добре почувалися державні службовці середнього рівня та вчителі. Лише нещодавно вони отримували вигоди від зростання державної служби, субсидованого в 1927–1931 роках. Згадаймо, що урядові працівники, особливо ті, які перебували на верхівці шкали заробітної плати, сильно постраждали під час Першої світової війни та зазнали серйозного удару від інфляції початку 1920-х. Також ці працівники середнього рівня мали захист від ризику безробіття, тож фонд заробітної плати державного сектора в номінальному вираженні залишався стабільним до 1933 року і лише трохи знизився у 1934–1935 роках, коли прем’єр-міністр П’єр Лаваль спробував скоротити оплату держслужби. Тим часом зарплати в приватному секторі в 1929–1935 роках знизилися більш ніж на 50 %. Сильна дефляція, від якої протягом цього періоду потерпала Франція (у 1929–1935 роках ціни знизилися на 25 %, оскільки обвалилися як торгівля, так і виробництво), відіграла ключову роль у цьому процесі: особи, яким пощастило зберегти свої робочі місця та номінальні винагороди (зазвичай держслужбовці), в розпал Великої депресії виграли від зростання купівельної спроможності, оскільки падіння цін збільшило їхні реальні зарплати. Більше того, такий дохід від капіталу, який мали «9 %» (зазвичай у формі доходу від нерухомості, що був надзвичайно стійким у номінальному вираженні), також збільшився внаслідок дефляції, тож реальна вартість потоку доходу значною мірою зросла, тоді як дивіденди, виплачувані «1 %», припинилися.

З усіх цих причин у Франції 1929–1935 років частка національного доходу, що припадала на «9 %», доволі суттєво зросла – значно більше, ніж знизилася частка «1 %». Тож частка найбагатшої категорії населення теж у цілому зросла більш ніж на 5 % національного доходу (див. рисунки 8.1 та 8.2). Однак цей процес кардинально змінився, коли до влади прийшов «Народний фронт»: зарплати робітників різко підвищилися в результаті Матіньйонських угод, а у вересні 1936 року відбулася девальвація франка, що спричинило інфляцію та зниження часток і «9 %», і «1 %» у 1936–1938 роках.18

Усе, обговорене вище, показує, наскільки корисним є розподіл доходу за його видами та джерелами. Якби ми спробували проаналізувати міжвоєнну динаміку з використанням таких синтетичних індексів, як коефіцієнт Джині, було би неможливо зрозуміти, що відбувалося. Ми би не змогли розрізнити дохід від оплати праці й дохід від капіталу або короткочасні зміни та довготривалі. У випадку Франції вся складність 1914–1945 років полягає в тому, що, попри доволі очевидну загальну тенденцію (різке падіння частки національного доходу, що припадає на найбагатшу категорію населення, зумовлене падінням частки «вершків суспільства»), у 1920-х та 1930-х роках на цю загальну модель нашарувалося багато менших протилежних змін. В інших країнах у міжвоєнний період ми бачимо такі ж труднощі з характерними рисами, визначеними історією кожної окремої країни. Наприклад, у США дефляція закінчилася 1933 року, коли до влади прийшов президент Рузвельт, тож кардинальна зміна тенденції, яка відбулася у Франції у 1936 році, в Америці сталася раніше, у 1933 році. У кожній країні історія нерівності є політичною і відбувається хаотично.

Конфлікт часових періодів

У загальних рисах, вивчаючи динаміку розподілу доходу та багатства, важливо розрізняти низку різних часових періодів. У цій книзі мене передусім цікавлять довготривала еволюція, серйозні тенденції, котрі в багатьох випадках неможливо оцінити за часовим періодом у менш ніж 30–40 років чи навіть довше, як свідчить, наприклад, структурне зростання відношення капіталу до доходу в Європі після Другої світової війни, процес, який триває вже майже 70 років. Проте його складно було би виявити ще десять чи двадцять років тому через нашарування різноманітних інших змін (як і через відсутність придатних для використання даних). Однак це зосередження на тривалому періоді не повинне зменшувати для нас важливість того факту, що існують також і короткочасні тенденції. Звісно, в підсумку вони часто взаємно врівноважуються, однак для людей, які живуть у час їхнього розгортання, вони часто цілком обґрунтовано здаються найважливішими реаліями епохи. Справді, хіба може бути інакше, якщо ці «короткострокові» процеси часом тривають від десяти до п’ятнадцяти років чи навіть більше, а це досить довго, якщо оцінювати за шкалою тривалості людського життя.

Історія нерівності у Франції та в інших країнах насичена такими коротко- та середньостроковими змінами – і не лише в особливо хаотичні міжвоєнні роки. Дозвольте мені стисло викласти основні епізоди у випадку Франції. Протягом обох світових війн ієрархія зарплат скорочувалася, однак після кожної з них нерівність у зарплатах знову з’являлась (у 1920-х, а потім наприкінці 1940-х і далі, в 1950-х та 1960-х роках). Це були серйозні зміни: частка сукупних зарплат, що припадала на верхні 10 %, протягом кожного з конфліктів зменшувалася приблизно на 5 %, однак після того відновлювалася (див. рисунок 8.1)19. Діапазон зарплат скорочувався як у державному, так і в приватному секторі.

Під час кожної війни сценарій був той самий: у воєнний період економічна активність знижується, інфляція росте, а реальні зарплати й купівельна спроможність починають знижуватися.

Однак зарплати внизу своєї шкали зазвичай ростуть і трохи успішніше захищаються від інфляції, ніж зарплати нагорі. Якщо інфляція висока, це може зумовити значні зміни в розподілі зарплат. Чому низькі та середні зарплати краще індексуються за інфляцією, ніж вищі? Оскільки працівники поділяють певні поняття щодо соціальної справедливості й норм неупередженості, вживаються запобіжні заходи проти надто різкого падіння купівельної спроможності найменш заможних, тоді як їхнім заможнішим товаришам пропонується відкласти свої вимоги до завершення війни. Це явище, вочевидь, відіграло свою роль у встановленні шкали зарплат державного сектора, і так само, принаймні до певної міри, сталося в приватному. Можливо, відносну позицію низько- та середньооплачуваних робітників на ринку праці покращило також те, що багатьох молодих і відносно некваліфікованих робітників мобілізували на військову службу (або їх утримували в таборах для військовополонених).

У будь-якому разі, скорочення нерівності зарплат в обидва повоєнні періоди змінювалося на протилежну тенденцію, тож унаслідок цього виникає бажання забути про нього. Попри це, на робітників, які жили в ці періоди, описані зміни в розподілі справили глибоке враження. Зокрема питання відновлення ієрархії зарплат як у державному, так і в приватному секторі було одним із найголовніших політичних, соціальних та економічних питань повоєнних років.

Повернемося тепер до історії нерівності у Франції в 1945–2010 роках і побачимо три окремі фази: в 1945–1967 роках нерівність у доходах різко зросла (частка, що припадала на найбагатшу категорію населення, збільшилася від менш ніж 30 % до 36–37 %). Далі, від 1968 до 1983 року, вона значно знизилася (частка найбагатших знову зменшилася до 30 %). Нарешті після 1983 року нерівність стабільно зростала, тож частка цієї категорії підскочила до приблизно 33 % у 2000–2010 роках (див. рисунок 8.1). Приблизно такі самі зміни нерівності зарплат бачимо в «1 %» (див. рисунки 8.2 та 8.3). Ще раз наголосимо: ці різноманітні підвищення та зниження більш-менш взаємно врівноважуються, тож виникає бажання проігнорувати їх і зосередитися на відносній стабільності в довготривалій перспективі, у 1945–2010 роках. Насправді якби хтось був зацікавлений лише в дуже довготривалій еволюції, помітними змінами у Франції протягом ХХ століття було б значне скорочення нерівності в зарплатах у 1914–1945 роках, після якого настала відносна стабільність. Кожен спосіб розгляду цього питання можливий і сам по собі має певне значення, та, як на мене, мусимо не оминати увагою ці різні часові періоди: довготривалий є важливим, проте не менш важливими виявляються також коротко- та середньостроковий. Я вже порушував це питання раніше, під час вивчення еволюції відношення капіталу до доходу та розподілу між капіталом і оплатою праці в частині 2 (див. насамперед розділ 6).

Цікаво зазначити, що розподіл між капіталом і оплатою праці має тенденцію до зміни в тому самому напрямку, що й нерівність у доходах від оплати праці, тож ці два фактори посилюють один одного у коротко- та середньостроковій перспективі, але не обов’язково у довготривалій. Наприклад, під час кожної з двох світових війн спостерігалося зниження частки капіталу в національному доході (і відношення капіталу до доходу), так само як і скорочення нерівності в зарплатах. У загальних рисах, нерівність має тенденцію до «проциклічної» еволюції (тобто вона рухається в тому самому напрямку, що й економічний цикл, на відміну від «контрциклічних» змін). Під час економічного зростання частка прибутків у національному доході має тенденцію до збільшення, а заробітна плата на верхівці шкали (включно із заохоченнями та бонусами) часто зростає більше, ніж зарплати в нижній та середній частинах. І навпаки: за вповільнення темпів зростання економіки або рецесії (війну можна розглядати як їх граничну форму), різноманітні неекономічні чинники, особливо політичні, гарантують цим змінам незалежність від суто економічного циклу.

Істотне зростання нерівності у Франції в 1945–1967 роках було результатом різкого зростання як частки капіталу в національному доході, так і нерівності в зарплатах у контексті швидкого економічного зростання. Безумовно, відіграли свою роль і політичні обставини: країна була цілковито зосереджена на відбудові, й зниження нерівності не вважалося пріоритетом, особливо з огляду на загальновідомий факт, що протягом війни нерівність надзвичайно знизилася. У 1950-х та 1960-х зарплати менеджерів, інженерів та іншого кваліфікованого персоналу зростали швидше за оплату працівників на нижньому та середньому рівнях, і спершу, схоже, це нікого не обходило. Національну мінімальну зарплату було впроваджено 1950 року, однак по тому вона рідко підвищувалась і знижувалася дедалі більше порівняно з середньою.

Усе раптово змінилося 1968 року. Причинами подій травня 1968 року стали невдоволення студентів та культурні й соціальні питання, які мало стосувалися зарплат (хоча багато людей стомилися від неегалітарної продуктивної моделі зростання 1950-х і 1960-х років, і це, безумовно, відіграло свою роль у розгортанні кризових явищ). Однак остаточним політичним наслідком цього руху виявився його вплив на зарплати: для припинення кризи уряд Шарля де Голля підписав Гренельські угоди, які забезпечували, крім іншого, на 20% підвищення мінімальної зарплати. У 1970 році мінімальну зарплату було офіційно (хоча й частково) проіндексовано до рівня середньої, від 1968 до 1983 року уряд почувався зобов’язаним у бурхливих соціальних і політичних обставинах значно «підвищувати» цей мінімум майже щороку. Відповідно, купівельна спроможність мінімальної зарплати з 1968 до 1983 року зросла більш ніж на 130 %, тоді як середня зарплата підвищилася лише на 50 %, що вилилося в дуже значне скорочення нерівності в зарплатах. Розрив із попереднім періодом був різким і суттєвим: у 1950–1968 роках купівельна спроможність мінімальної зарплати зросла лише на 25 %, тоді як середня зарплата – більш ніж удвічі20. Під впливом різкого зростання низьких зарплат сукупний фонд заробітної плати в 1968–1983 роках зростав значно швидше за випуск продукції, і це пояснює різке зниження частки капіталу в національному доході, на яке вказано в частині 2, а також дуже істотне скорочення нерівності в доходах.

У 1982–1983 роках ця динаміка змінилася на протилежну. Новий уряд соціалістів, обраний у травні 1981 року, звісно, мав би надати перевагу продовженню попередньої тенденції, однак було непросто організувати удвічі швидше зростання мінімальної зарплати за середню (особливо, коли середня зарплата сама по собі зростала швидше за випуск продукції). Тож у 1982–1983 роках уряд вирішив «повернутися до суворої економії»: зарплати було заморожено, а політику щорічного підвищення мінімальної зарплати – остаточно скасовано. Результати не забарилися: до кінця 1980-х років частка прибутків у національному доході різко збільшилися, тоді як нерівність у зарплатах знову зросла, а нерівність у доходах – і поготів (див. рисунки 8.1 та 8.2). Поворот був таким само різким, як і 1968 року, однак в іншому напрямку.

Зростання нерівності у Франції від 1980-х років

Як слід охарактеризувати фазу зростання нерівності, яка почалася у Франції в 1982–1983 роках? Може виникнути бажання розглядати її в довготривалій перспективі як мікроявище – просту зміну попередньої тенденції на протилежну, особливо з огляду на те, що на 1990 рік чи близько того частка прибутків у національному доході повернулася до рівня, досягнутого напередодні травня 1968 року.21 Однак це було би помилкою з кількох причин. По-перше, як я показав у частині 2, частка прибутку в 1966–1967 роках сягнула історичного максимуму внаслідок відновлення частки капіталу, яке почалося наприкінці Другої світової війни. Якщо ми включимо, як і належить, дохід від нерухомості, а також інший прибуток до доходів від капіталу, то побачимо, що його частка в національному доході насправді й далі зростала в 1990-х та 2000-х. Правильне розуміння цього довготривалого явища потребує розгляду в контексті довготривалої еволюції відношення капіталу до доходу, яке на 2010 рік повернулося фактично до того самого рівня, якого досягло у Франції напередодні Першої світової війни. Неможливо повністю оцінити вплив цього відновленого процвітання капіталу, якщо просто розглядати еволюцію частки найбагатшої категорії населення в доході – з одного боку тому, що дохід від капіталу занижено, тож ми схильні незначною мірою недооцінювати зростання найвищих доходів, а з іншого боку, почасти через те, що реальною проблемою є відновлене значення успадкованого багатства. Це був довготривалий процес, справжні наслідки якого лише починають виявлятися, і його можна коректно проаналізувати лише за допомогою безпосереднього вивчення зміни ролі та значення успадкованого багатства як такого.

Але це ще не все. У 1990-х роках у Франції виникло нове дивовижне явище: зарплати на самісінькій верхівці, а особливо компенсаційні пакети, призначені керівникам найвищої ланки найбільших компаній і фінансових фірм, сягнули приголомшливої висоти – наразі трохи менш приголомшливої у Франції, ніж у США, однак, попри це, було би неправильно проігнорувати нове явище. Частка зарплат, що припадали на «1 %», яка у 1980-х та 1990-х роках становила менш ніж 6 %, почала зростати наприкінці 1990-х років і досягла 7,5–8 % сукупного обсягу на початку 2010-х. Таким чином, зростання становило близько 30 % протягом трохи більш ніж десятиліття, що доволі чималий показник. Якщо піднімемося трохи вище шкалою окладів і бонусів та подивимося на найвищі 0,1 % або 0,01 %, то побачимо ще більше зростання з підвищенням купівельної спроможності понад 50 % за десять років22. В умовах дуже низького зростання та фактичної стагнації купівельної спроможності переважної більшості працівників збільшення цих величин для одержувачів найвищих зарплат не могло не привернути уваги. Більше того, це явище виявилося кардинально новим, і щоб коректно його розтлумачити, маємо поглянути на нього в міжнародній перспективі.

Складніший випадок: трансформація нерівності у США

Тож звернімося тепер до прикладу США, який, вочевидь, вирізняється з-поміж інших, тому що саме тут протягом останніх кількох десятиліть уперше сформувався підклас «суперменеджерів». Я зробив усе можливе, щоб забезпечити максимально точне порівняння статистичних даних щодо США з даними щодо Франції. Зокрема на рисунках 8.5 та 8.6 наведено ті самі дані про США, що й на рисунках 8.1 та 8.2 – про Францію. Метою було порівняння: у першому рисунку кожної пари, еволюції часток доходу, що припадають на найбагатшу категорію населення та «вершки суспільства» в ієрархії зарплат; на другому рисунку – порівняння ієрархій зарплат як таких. Маю додати, що 1913 року в США, після тривалих дебатів у Верховному суді, вперше впровадили федеральний податок на доходи фізичних осіб23. Дані про доходи, які взято з американських податкових декларацій, у цілому досить порівнювані з французькою статистикою, хоча трохи менш детальні. Зокрема з американських документів можна зібрати дані про сукупний дохід від 1913 року і до сьогодні, однак ми не маємо окремої інформації про доходи від оплати праці до 1927-го, тож серії даних, які стосуються розподілу зарплат у США до 1927 року, не настільки достовірні24.

За порівняння французької та американської траєкторій вирізняється низка подібних моментів, однак помітні також і певні важливі відмінності. Почну з вивчення загальної еволюції частки доходів, що припадає на найбагатшу категорію населення (див. рисунок 8.6).

Найбільше вражає те, що від початку ХХ століття й до сьогодні США стали помітно більш неегалітарними за Францію (та Європу в цілому), навіть попри те, що на початку цього періоду були навіть більш егалітарними.

Випадок США ускладнюється тим, що кінець процесу не означав просто повернення до того, що було на початку: нерівність у США 2010 року кількісно така само надмірна, як у Старій Європі в першому десятиріччі ХХ століття, однак структура цієї нерівності доволі очевидно відрізняється.

Розглянемо це систематично. По-перше, на початку ХХ століття нерівність у доходах в Європі була значно вищою за нерівність у доходах у США. У 1900–1910 роках, згідно з даними, які маємо під рукою, найбагатша в ієрархії доходів категорія населення отримувала трохи більш ніж 40 % сукупного національного доходу в США порівняно з 45–50 % у Франції (і, дуже ймовірно, трохи більшою – у Великій Британії). Це відображає дві відмінності. По-перше, в Європі було вищим відношення капіталу до доходу, так само, як і частка капіталу в національному доході. По-друге, нерівність власності на капітал у Новому Світі була трохи менш надмірною. Вочевидь, це не означає, що американське суспільство 1900–1910 років можна назвати втіленням міфічного ідеалу егалітарного «суспільства першопрохідців». Насправді американське суспільство вже було значною мірою неегалітарним, значно більше, наприклад, за нинішнє європейське. Варто перечитати Генрі Джеймса чи припустити, що огидний Гоклі, який купався в розкошах на «Титаніку» 1912 року, існував у реальному житті, а не лише в уяві Джеймса Кемерона, щоб переконатися: суспільство рантьє існувало не лише в Парижі та Лондоні, але й у Бостоні, Нью-Йорку та Філадельфії початку ХХ століття. Попри це, капітал (а отже, й дохід, який він приносив) у США розподілявся трохи менш нерівно, ніж у Франції чи Великій Британії. Якщо говорити конкретніше, то в США кількість рантьє була меншою і не настільки багатою (порівняно з середнім американським рівнем життя), як їхні європейські колеги. Варто пояснити причину цього явища.

Протягом 1920-х років нерівність доходів у США доволі різко зросла, напередодні катастрофи 1929 року сягнула максимальної позначки, за якої понад 50 % національного доходу припадали на найбагатшу категорію населення (це був трохи вищий рівень, ніж у тогочасній Європі). Сталося це внаслідок серйозних потрясінь, яких уже зазнав європейський капітал після 1914 року. І все одно нерівність у США не була схожою на нерівність у Європі: звернімо увагу на те, що вже під час стрімкого зростання фондового ринку в 1920-х значної ваги в найвищих американських доходах набув приріст капіталу (див. рисунок 8.5).

Під час Великої депресії, яка особливо вдарила по США, та ще раз у часи Другої світової війни, коли держава повністю мобілізувалася для задоволення потреб військової економіки (та для зусиль із завершення економічної кризи), нерівність у доходах значною мірою скоротилася, і це скорочення в деяких аспектах порівнюване з тим, яке ми спостерігаємо в тогочасній Європі. Фактично, як ми побачили в частині 2, потрясіння, що спіткали американський капітал виявилися доволі значними: хоча й не було фізичного руйнування внаслідок війни, головною причиною була Велика депресія. Після неї, в 1930-х та в 1940-х роках федеральним урядом було завдано капіталу потужних податкових ударів. Однак якщо поглянемо на 1910–1950 роки в цілому, то скорочення нерівності в США виявиться помітно меншим, ніж у Франції (і, загальніше, – в Європі). Підіб’ємо підсумки: нерівність у США почалася з нижчого піку напередодні Першої світової війни, однак у своїй нижній точці після Другої світової виявилася вищою за нерівність у Європі. У 1914–1945 роки сталося «самогубство» суспільства рантьє, однак у США нічого подібного не відбувалося.

Поглиблення нерівності у США після 1980 року

Нерівність у США досягла свого найнижчого рівня в 1950–1980 роках: найбагатша категорія населення заявляла права на 30–35 % національного доходу країни, або приблизно стільки ж, скільки цей показник становить у сьогоднішній Франції. Саме цей час Пол Кругман ностальгічно згадує як «Америку, яку ми любимо», – Америку свого дитинства25. У 1960-х, період розгортання подій телесеріалу «Божевільні» та реформ генерала де Голля у Франції, США фактично були більш егалітарними за неї. Тоді частка найбагатшої категорії населення різко зросла до рівня, значно вищого за 35 %, принаймні для тих громадян США, чия шкіра була білою.

Однак після 1980 року у США відбувся спалах нерівності в доходах. Частка найбагатшої категорії населення зросла від 30–35 % національного доходу в 1970-х роках до 45–50 % у 2000-х роках – зростання становило 15 % (див. рисунок 8.5). Крива доволі крута, тому природно поцікавитися: як довго може тривати настільки швидке зростання? Наприклад, якщо зміни відбуватимуться в тому самому темпі, на 2030 рік найбагатша категорія населення матиме 60 % національного доходу.

Варто приділити певний час також з’ясуванню кількох етапів цієї еволюції. Передусім, згадаймо, що серії даних, наведені на рисунку 8.5, як і всі інші в базі WTID, враховують лише дохід, задекларований у податкових документах і, зокрема, не вводять поправки на будь-які можливі заниження доходу від капіталу на законних чи не передбачених законом підставах. Якщо врахуємо розширення розриву між сукупним доходом від капіталу (особливо дивідендами та відсотками), включеним до національних рахунків США, та сумою, задекларованою в податкових звітах про доходи, а також швидкий розвиток податкових лазівок (потоки до яких, імовірно, в більшості випадків навіть не включалися до національних рахунків), імовірно, що рисунок 8.5 недооцінює суму, на яку реально зросла частка найбагатшої категорії населення. Порівнюючи різні доступні джерела, можна оцінити, що частка цієї категорії напередодні фінансової кризи 2008 року, а далі знову на початку 2010-х років трохи перевищувала 50 % національного доходу США26.

Більше того, зазначимо, що зростанням на фондовому ринку та приростом капіталу можна пояснити лише частину структурного зростання частки найбагатшої категорії населення протягом останніх тридцяти–сорока років. Звісно, приріст капіталу в США досяг безпрецедентно високих рівнів під час інтернет-націнки 2000 року, і знову – 2007 року. У обох випадках лише на приріст капіталу припадало близько п’яти додаткових пунктів національного доходу для найбагатшої категорії населення, що становить надзвичайний обсяг. Попередній рекорд, встановлений 1928 року, напередодні обвалу фондового ринку в 1929-му, становив приблизно 3 пункти від національного доходу. Однак такі рівні не можуть зберігатися дуже довго, як показують значні річні коливання на рисунку 8.5. Безперервні короткочасні коливання фондового ринку додають значної непостійності еволюції частки найбагатшої категорії населення (і, звісно ж, сприяють нестійкості економіки США в цілому), однак і надто сприяють структурному зростанню нерівності. Якщо ми просто проігноруємо приріст капіталу (що також не можна назвати задовільним методом, враховуючи значення цього типу винагороди в США), то, як і раніше, побачимо майже таке само велике зростання частки найбагатшої категорії населення, яка зросла від близько 32 % у 1970 році до понад 46 % у 2010-му, або на 14 пунктів національного доходу (див. рисунок 8.5). Приріст капіталу коливався на рівні приблизно 1–2 пунктів додаткового національного доходу, що припадав на найбагатшу категорію в 1970-х роках, та на рівні 2–3 пунктів – у 2000–2010 роках (за вирахуванням винятково гарних і поганих років). Тож структурне зростання становить близько одного пункту: це не абищо, але, знову ж таки, й небагато порівняно зі зростанням частки найбагатшої категорії на 14 пунктів без приросту капіталу27.

Розгляд цієї еволюції без приросту капіталу також дає нам змогу точніше визначити структурний характер зростання нерівності в США. Фактично, від кінця 1970-х до 2010 року зростання частки найбагатшої категорії населення (за вирахуванням приросту капіталу), вочевидь, було відносно сталим: воно пройшло позначку 35 % у 1980-х, далі 40 % – у 1990-х і нарешті – 45 % у 2000-х роках (див. рисунок 8.5)28. Значно більше вражає те, що рівень, досягнений 2010 року (понад 46 % від національного доходу, без урахування приросту капіталу, припав на найбагатшу категорію) – вже значно вищий за той, що спостерігався 2007 року, напередодні фінансової кризи. Перші дані за 2011–2012 роки свідчать, що це зростання досі триває.

Це критично важливий момент: зазначені факти доволі виразно показують, що не можна розраховувати на фінансову кризу, яка нібито має покласти край структурному зростанню нерівності в США. Звісно, відразу ж після обвалу фондового ринку нерівність завжди зростає повільніше; так само вона завжди швидко збільшується під час його зростання. У 2008–2009 роках, коли обвалилася Lehman Brothers, як і в 2001–2002 роках, після зникнення першої інтернет-націнки, часи не сприяли отриманню прибутків на фондовому ринку. Фактично, в ті роки показники приросту капіталу різко знизилися. Однак ці короткочасні події не змінили довготривалого тренду, керованого іншими силами, логіку яких зараз спробую пояснити.

Щоб рухатися далі, корисно буде розділити найбагатшу категорію населення на три групи: 1 % найбагатших, наступні 4 % та нижні 5 % (див. рисунок 8.6). Основна частина зростання нерівності пов’язана з «1 %», чия частка в національному доході зросла від 9 % в 1970 році до приблизно 20 % в 2000–2010 роках (зі значними коливаннями від року до року, пов’язаними з приростом капіталу) – зростання становить 11 пунктів. Звісно, «5 %» (чий річний дохід 2010 року коливався від 108 000 до 150 000 доларів на домогосподарство), а також «4 %» (чиї доходи сягали від 150 000 до 352000 доларів), також пережили значне зростання: частка перших у національному доході США зросла від 11 до 12 % (або на один пункт), а частка других – від 13 % до 16 % (на три пункти)29. За визначенням, це означає, що з 1980 року зростання доходів даних соціальних груп було значно вищим за середнє зростання економіки США, що доволі важливо.

До найбагатшої категорії населення належать американські вчені-економісти, багато з яких переконані, що економіка США працює досить добре і, зокрема, що вона адекватно винагороджує таланти й чесноти. Така людська реакція цілком зрозуміла30. Однак правда полягає в тому, що «вершки суспільства» сягнули ще далі: близько 11 додаткових пунктів національного доходу (або майже три чверті всього обсягу) з 15, що припадають на найбагатшу категорію, пішли «1%» (тут 2010 року отримували понад 352 000 доларів річного доходу), із яких приблизно половина припала на «0,1 %» (понад 1,5 млн доларів на рік)31.

Зростання нерівності спричинило фінансову кризу?

Як щойно було показано, фінансова криза як така, схоже, не мала впливу на структурне зростання нерівності. А як щодо зворотного причинно-наслідкового зв’язку? Чи можливо, що зростання нерівності у США спричинило початок фінансової кризи 2008 року? Враховуючи той факт, що частка найбагатшої категорії населення в національному доході США в минулому столітті двічі сягала максимуму (спершу 1928 року, напередодні краху 1929-го, а потім знов у 2007-му, перед кризою 2008-го), це питання складно оминути увагою.

На мій погляд, абсолютно немає сумнівів, що зростання нерівності в США посприяло фінансовій нестабільності держави. Причина проста: одним із наслідків зростання нерівності була фактична стагнація купівельної спроможності найбіднішого та середнього класів. Це природно підвищило ймовірність того, що невеликі домогосподарства наберуть боргів.

Особливо слід звернути увагу на те, що недобросовісні банки та фінансові посередники, вільні від регуляторного нагляду та орієнтовані на швидкий і високий дохід від величезних заощаджень, вкладених у систему заможними громадянами, пропонували кредити на дедалі кращих умовах32.

На підтримку цієї тези важливо зазначити, що після 1980 року відбувся суттєвий перехід національного доходу США – на рівні 15 пунктів – від найбідніших 90 % до найбагатших 10 %. Особливо, якщо розглянути загальне зростання економіки США протягом тридцяти років, які передували кризі, тобто від 1977 до 2007 року, побачимо, що найбагатші 10 % присвоювали три чверті зростання. Один лише найбагатший «1 %» у цей період поглинав близько 60 % загального зростання національного доходу США. Тож для нижніх 90 % темпи зростання доходу становили менш ніж 0,5 % на рік33. Ці цифри беззаперечні, й вони вражають: хоч би що думали про фундаментальну законність нерівності в доходах, подібні цифри заслуговують на детальне вивчення34. Складно уявити економіку та суспільство, які можуть нескінченно функціонувати з такими надмірними розбіжностями між соціальними групами.

Цілком очевидно, що якби зростання нерівності супроводжувалося виключно потужним зростанням економіки США, ситуація мала б зовсім інший вигляд. На жаль, сталося інакше: економіка росла повільніше, ніж у попередні десятиліття, тож зростання нерівності призвело до фактичної стагнації низьких і середніх доходів.

Також зазначимо, що це внутрішнє переміщення коштів між соціальними групами (у розмірі близько 15 пунктів національного доходу США) приблизно в чотири рази більше за вражаючий дефіцит торгівельного балансу в США, який спостерігався в 2000-х роках (на рівні 4 пунктів національного доходу). Це порівняння цікаве, оскільки надзвичайний дефіцит торгівельного балансу, противагою якому були профіцити торгівельного балансу Китаю, Японії, Німеччини, часто називають одним із головних чинників «світового дисбалансу», які дестабілізували американську й світову фінансові системи в роки напередодні кризи 2008 року. Це здається цілком імовірним, однак важливо усвідомлювати, що внутрішній дисбаланс у чотири рази більший за світовий. Це приводить до думки, що шукати розв’язання певних проблем, можливо, краще всередині США, ніж у Китаї чи в інших країнах.

Та все-таки, загалом було б перебільшенням, якби ми заявили, що зростання нерівності в США стало єдиною чи навіть головною причиною фінансової кризи 2008 року або, загальніше, – хронічної нестабільності світової фінансової системи. Як на мене, потенційно важливішою причиною нестабільності є структурне зростання відношення капіталу до доходу (особливо у Європі), поєднане з надзвичайним зростанням сукупних позицій за закордонними активами35.

Зростання суперзарплат

Зараз повернімося до причин зростання нерівності в США. Це зростання переважно було результатом безпрецедентного збільшення нерівності в зарплатах, особливо встановлення надзвичайно високих винагород на верхівці зарплатної ієрархії, зокрема серед топ-менеджерів великих фірм (див. рисунки 8.7 та 8.8).

У загальних рисах, нерівність зарплат у США протягом ХХ століття змінилася в основних характеристиках: у 1920-х роках їхня ієрархія розширилася, в 1930-х роках залишалася відносно стабільною, а далі пережила різке скорочення під час Другої світової війни. Фаза «різкого скорочення» детально вивчалася. Важливу роль відіграла Національна військова рада з питань праці (National War Labor Board), державний орган, який мав затверджувати всі підвищення зарплат у США від 1941 до 1945 року та загалом затверджував підвищення лише для робітників із найнижчою зарплатою. Зокрема, оклади менеджерів постійно заморожувалися в номінальному вираженні й навіть наприкінці війни були підвищені лише частково36. Протягом 1950-х років нерівність зарплат у США стабілізувалася на відносно низькій позначці, нижчій, ніж, наприклад, у Франції: частка доходу, що припадав на найбагатшу категорію населення, становила близько 25 %, а частка «вершків суспільства» – 5–6 %. Далі, від середини 1970-х і до сьогодні, найвищі 10 % і, ще більше – 1 % найбагатших – почали претендувати на частку доходів від оплати праці, яка зростала швидше за середню зарплату. Загалом частка найбагатшої категорії населення зросла із 25 % до 35 %, і це зростання в 10 пунктів пояснює приблизно дві третини зростання частки найбагатшої категорії населення в сукупному національному доході (див. рисунки 8.7 та 8.8).

Кілька моментів вимагають додаткових коментарів. Передусім, це безпрецедентне зростання нерівності в зарплатах, вочевидь, не компенсувалося збільшенням окладу протягом кар’єрного росту особи37. Це важливий пункт, оскільки більший оклад часто згадується як підстава для переконання, що зростання нерівності не настільки важливе. Насправді якби кожна особа отримувала дуже високий дохід протягом частини свого життя (наприклад, якби кожна особа рік перебувала в найбагатшій категорії населення), тоді зростання рівня, що характеризується як «дуже висока оплата», не обов’язково передбачало б, що нерівність щодо оплати праці (вимірювана протягом життя) справді зросла. Цей звичний аргумент щодо окладу настільки вагомий, що його часто неможливо перевірити. Але у випадку США урядова статистика дає нам змогу виміряти еволюцію нерівності зарплат із урахуванням окладу. Ми можемо підрахувати середні зарплати на індивідуальному рівні протягом тривалих періодів (десяти, двадцяти чи тридцяти років). І побачимо, що зростання нерівності в зарплатах у всіх випадках ідентичне, незалежно від того, який звітний період ми обираємо38. Іншими словами, працівники McDonald’s чи автозаводів у Детройті не проводять рік свого життя в ролі топ-менеджерів великих американських фірм, так само як цього не роблять професори Чиказького університету чи менеджери середньої ланки з Каліфорнії. Це можна збагнути інтуїтивно, однак завжди, якщо можливо, краще зробити систематичні вимірювання.

Співіснування «вершків суспільства»

Безпрецедентне зростання нерівності зарплат пояснює більшу частину нерівності доходів у США, але це не означає, що дохід від капіталу не відіграв жодної ролі. Важливо заперечити хибну думку, що дохід від капіталу зник із верхівки соціальної ієрархії США.

На не надто суттєво збільшену нерівність доходів від капіталу після 1980 року припадає близько третини загального зростання нерівності в США – це досить значний обсяг. Справді, в США, як і у Франції та в усій Європі, сьогодні, як і в минулому, дохід від капіталу завжди стає важливішим у процесі сходження вгору щаблями ієрархії доходів. Часові та просторові відмінності – це відмінності ступеня: хоча вони й значні, головний принцип залишається незмінним. Як зазначили Едвард Вольфф та Аджит Закаріас, найбагатша категорія населення завжди складається з кількох різних соціальних груп, деякі з них – із дуже високими доходами від капіталу, а інші – з дуже високими доходами від оплати праці; другі не витісняють перших39.

У випадку США, як і у Франції, але ще більшою мірою, відмінність сьогодні полягає в тому, що потрібно піднятися значно вище в ієрархії доходів, перш ніж дохід від капіталу візьме гору. У 1929 році дохід від капіталу (значною мірою дивіденди та приріст капіталу) були головним ресурсом для найвищого 1 % в ієрархії доходів (див. рисунок 8.9). У 2007 році для досягнення такого становища потрібно піднятися до рівня 0,1 % (див. рисунок 8.10). Знову ж таки, маю пояснити: це стосується включення приросту капіталу до доходу від нього: без приросту капіталу головним джерелом доходу аж до рівня 0,01 % в ієрархії були б зарплати40.

Останній і, можливо, найважливіший пункт, що потребує роз’яснення: зростання в сегменті дуже високих доходів і дуже високих зарплат передусім означає прихід «суперменеджерів», тобто найвищих керівників великих фірм, яким вдалося отримати надзвичайно великі, безпрецедентні в історичній перспективі компенсаційні пакети за свою працю.

Якщо ми поглянемо лише на п’ятьох керівників із найвищою оплатою в кожній компанії, що котирується на фондовій біржі (зазвичай це єдині компенсаційні пакети, які потрібно оприлюднювати в річних звітах про діяльність корпорації), то дійдемо парадоксального висновку, що для пояснення зростання дуже високих доходів у США найвищих керівників корпорацій недостатньо. Тож еволюцію в доходах, яку спостерігаємо за федеральними податковими деклараціями, пояснити складно41. Однак справа в тому, що в багатьох великих американських фірмах є більше п’яти керівників, чия зарплата переміщує їх у найвищий 1 % (понад 352 000 доларів у 2010 році) або навіть у найвищі 0,1 % (понад 1,5 млн доларів).

Нещодавні дослідження, що базувалися на порівнянні доходів, задекларованих у податкових документах, та корпоративних звітах про винагороди, дають всі підстави стверджувати, що переважну більшість (60–70 %, залежно від обраного визначення) з найвищої 0,1 % ієрархії доходів у 2000–2010 роках становлять топ-менеджери. Для порівняння, спортсмени, актори чи митці становлять менше 5 % цієї групи42. У цьому сенсі нова нерівність у США значно більше пов’язана з приходом «суперменеджерів», ніж із приходом «суперзірок»43.

Також цікаво зазначити, що професії в сфері фінансів (включно з менеджерами банків та інших фінансових інституцій, і трейдерів, що працюють на фінансових ринках) удвічі поширеніші в групах із дуже високими доходами, ніж в економіці загалом (приблизно 20 % у найвищій 0,1 %, тоді як на фінанси припадає менш ніж 10 % ВВП).

Попри це, 80 % членів груп із найвищими доходами не є представниками сфери фінансів, і зростання частки американців із високим заробітком пояснюється насамперед стрімким зростанням компенсаційних пакетів топ-менеджерів великих фірм як у фінансовому, так і в решті секторів.

Насамкінець зазначу, що згідно з податковим законодавством США, а також із економічною логікою, я зарахував до зарплат усі бонуси й інші заохочення, що виплачуються топ-менеджерам, а також вартість будь-яких опціонів на акції (форми винагороди, яка відіграла значну роль у зростанні нерівності в зарплатах, зображеної на рисунках 8.9 та 8.10)44. Дуже висока лояльність заохочень, бонусів і цін на опціони пояснює, чому найвищі доходи так сильно коливалися в 2000–2010 роках.

Розділ 9. Нерівність у доходах від оплати праці

Тепер, коли ми простежили еволюцію доходу й зарплат у Франції та США від початку ХХ століття, розглянемо процеси, на яких досі зосереджувалася наша увага, та з’ясуємо, наскільки репрезентативні вони для довготривалих змін в інших розвинених країнах і країнах, що розвиваються.

Почну з вивчення в цьому розділі динаміки нерівності в доходах від оплати праці. Що спричинило бурхливе зростання нерівності в зарплатах та появу суперменеджерів у США після 1980 року? Загальніше – чим пояснюються історичні відмінності, які спостерігаємо в різних країнах?

У подальших розділах досліджуватиметься еволюція розподілу власності на капітал: як і чому від початку ХХ століття скрізь, особливо в Європі, знизилася концентрація багатства? Формування «патримоніального середнього класу» – ключове питання цього дослідження, оскільки воно значною мірою пояснює, чому протягом першої половини ХХ століття нерівність у доходах знизилася і чому в розвинених країнах відбувся перехід від суспільства рантьє до суспільства менеджерів (або, за менш оптимістичною версією, від суспільства суперрантьє до менш екстремальної форми суспільства рантьє).

Нерівність у зарплатах: змагання між освітою і технологіями

Чому нерівність у доходах від оплати праці, й зокрема нерівність у зарплатах, в деяких суспільствах та в деякі періоди більша, ніж в інших? Значного поширення набула теорія змагання між освітою і технологіями. Якщо бути цілком відвертими, то й вона з’ясовує далеко не все, зокрема, не пропонує задовільного пояснення появи суперменеджерів чи нерівності в зарплатах у США після 1980 року. Однак у ній можна знайти цікаві та важливі ключі для розкриття сутності певних історичних змін. Тож почну з її обговорення.

Ця теорія базується на двох гіпотезах.

Перша: зарплата працівника дорівнює його граничній продуктивності, тобто його індивідуальному внеску у випуск продукції фірми чи офісу, де він працює. Друга: продуктивність працівника залежить насамперед від його кваліфікації, а також від попиту на цю кваліфікацію в певному суспільстві та існуючої пропозиції.

Наприклад, у суспільстві, де дуже небагато кваліфікованих інженерів (тож їхня «пропозиція» низька), а головна технологія вимагає багатьох таких фахівців (значить, «попит» високий), імовірно, це поєднання низької пропозиції та значного попиту спричинить дуже високу зарплату для інженерів (порівняно з іншими працівниками). У результаті виникне чимала нерівність у зарплатах між високооплачуваними інженерами та іншими працівниками.

Ця теорія в деяких аспектах обмежена й трохи наївна. На практиці продуктивність працівника не є незмінною, об’єктивною величиною, будь-яким чином зафіксованою, і на визначення того, скільки платити кожному працівникові, в підсумку впливає відносний статус певної соціальної групи. Попри очевидну простоту чи навіть спрощеність цієї теорії, вона має одну перевагу. На перший план висуваються два соціальні та економічні чинники, які справді відіграють вирішальну роль в обумовленні нерівності зарплат навіть у досконаліших теоріях: пропозиція та попит на кваліфікації.

На практиці пропозиція кваліфікацій залежить, зокрема, й від стану системи освіти: як багато людей мають доступ до того чи іншого навчального курсу, наскільки він якісний, до якої міри гарне навчання доповнюється належним професійним досвідом тощо.

Попит на кваліфікації залежить, крім усього іншого, і від стану технологій виробництва товарів і послуг, які споживає суспільство. Незалежно від того, які інші сили можуть бути залучені, здається, зрозуміло, що ці два чинники, – стан системи професійної підготовки, з одного боку, та стан технологій, з іншого, – найважливіші. Як мінімум, вони визначають відносну впливовість різних соціальних груп.

Ці два чинники самі по собі залежать від багатьох інших. Система освіти формується під впливом державної політики, критеріїв відбору для різних курсів навчання, способів їх фінансування, витрат студентів і їхніх родин на навчання, а також доступності програм подальшої освіти. На технологічний прогрес впливають темпи інновацій і їх впровадження. Він загалом підвищує попит на нові кваліфікації та створює нові професії. Це стимулює певне змагання між освітою і технологіями: якщо пропозиція кваліфікацій не зростає з такими самими темпами, як технологічні потреби, то групи, чия професійна підготовка недостатньо передова, зароблятимуть менше й переводитимуться на низькооплачувані роботи, а нерівність, пов’язана з оплатою праці, зростатиме. Щоб уникнути цього, система освіти має підвищувати пропозицію нових видів професійної підготовки та випуск нових кваліфікацій у достатньо швидкому темпі. Більше того, якщо нерівність зменшується, пропозиція нових кваліфікацій має зростати швидше, особливо для людей із найгіршою освітою.

Розгляньмо, наприклад, нерівність зарплат у Франції. Як було показано раніше, їхня ієрархія залишалася досить сталою протягом тривалого періоду. Середня зарплата протягом ХХ століття надзвичайно зросла, проте розрив між найкраще та найгірше оплачуваними категоріями працівників залишився незмінним. Чому сталося саме так, попри широку демократизацію системи освіти протягом такого самого періоду? Найприродніше пояснення полягає в тому, що всі рівні кваліфікації розвивалися приблизно з однаковими темпами, тож нерівність на шкалі зарплат просто перемістилася вгору. Нижня група, яка свого часу закінчувала лише початкову школу, піднялася на щабель вище в освітній ієрархії: спочатку вона закінчила неповну середню школу, далі перейшла до отримання диплома середньої. Однак група, яка раніше задовольнялася середньою освітою, тепер вступила до вищих навчальних закладів чи навіть отримала магістерські або докторські ступені. Іншими словами, демократизація системи освіти не усунула освітньої нерівності, тож не скоротилася й нерівність у зарплатах. Та якби демократизації освіти не відбулось і якби діти всіх тих, хто закінчував лише початкову школу століття тому (три чверті кожного покоління того часу) отримали б ту саму освіту, що й батьки, нерівність, пов’язана з оплатою праці, особливо нерівність у зарплатах, однозначно істотно зросла б.

Тепер розгляньмо випадок США. Двоє економістів, Клаудіа Голдін і Лоуренс Кац, систематично порівнювали такі два процеси еволюції в 1890–2005 роках: із одного боку, розбіжність у зарплатах між працівниками, які закінчили вищі навчальні заклади, та працівниками, які мають лише диплом про середню освіту, а з іншого – темпи зростання кількості дипломів про закінчення вищих навчальних закладів. Голдін і Кац дійшли остаточного висновку: ці дві криві рухаються в протилежних напрямках. Зокрема, розбіжність у зарплатах, яка доволі регулярно скорочувалася до 1970-х, раптом почала збільшуватися в 1980-х, саме тоді, коли вперше кількість випускників вищих навчальних закладів перестала зростати, або, в усякому разі, почала зростати значно повільніше, ніж раніше1. Голдін і Кац не сумнівалися, що нерівність зарплат у США зросла через відсутність достатнього інвестування у вищу освіту. Якщо точніше, забагато людей не отримали необхідної освіти, почасти через те, що родини не могли дозволити собі високих витрат на оплату навчання. Щоб змінити цю тенденцію на протилежну, підсумували ці двоє вчених, США слід масштабно інвестувати в освіту з тим, щоб максимально можлива кількість людей змогла відвідувати вищі навчальні заклади.

Французький та американський досвід вказують на одне й те саме.

У довготривалій перспективі найкращим способом скорочення нерівності щодо оплати праці, а також підвищення середньої продуктивності робочої сили та загального зростання економіки, безумовно, є інвестиції в освіту.

Якщо купівельна спроможність протягом століття зросла в п’ять разів, то лише завдяки тому, що покращення кваліфікацій робочої сили разом із технологічним прогресом уп’ятеро збільшило випуск продукції на душу населення. У довготривалій перспективі освіта й технології є вирішальними чинниками, що визначають рівень зарплат.

Так само, якби США (чи Франція) потужніше інвестували у високоякісну професійну підготовку та розширення освітніх можливостей і давали змогу ширшим сегментам населення отримати до них доступ, це, поза сумнівом, стало б найефективнішим способом підвищення зарплат на рівнях шкали від низького до середнього та зменшення частки найбагатшої категорії населення як у зарплатах, так і в сукупному доході. Усе свідчить про те, що скандинавські країни, де нерівність у зарплатах помірніша, ніж деінде, багато в чому завдячують цим результатом відносній егалітарності та інклюзивності своїх освітніх систем2. Питання щодо того, як платити за освіту, і зокрема, за вищу, скрізь є одним із головних питань ХХІ століття. На жаль, доступні дані для дослідження витрат на освіту й доступ до неї у США та Франції вкрай обмежені. Обидві країни надають надзвичайної ваги провідній ролі шкіл і професійно-технічної освіти в стимулюванні соціальної мобільності, однак теоретичні дискусії з освітніх питань та меритократії часто далекі від реальності, й зокрема того факту, що найпрестижніші школи схильні надавати перевагу студентам із привілейованих соціальних груп. Я повернуся до цього пункту в розділі 13.

Обмеження теоретичної моделі: роль інституцій

Освіта й технології, вочевидь, мають велике значення в довготривалій перспективі. Ця теоретична модель, заснована на ідеї, що зарплата працівника завжди повністю визначається його граничною продуктивністю, а отже, передусім кваліфікацією, попри це, в багатьох аспектах обмежена. Залишимо поза увагою, що не завжди достатньо лише інвестувати в навчання: наявні технології часом не здатні скористатися доступною пропозицією кваліфікацій. Також поки не говоритимемо, що ця теоретична модель, принаймні в її найспрощенішій формі, є занадто інструментальним, утилітарним підходом до навчання. Головною метою сектору охорони здоров’я не є забезпечення інших секторів цілком здоровими працівниками. Так само головною метою освіти не є підготовка учнів і студентів до того, щоб зайняти певну професійну позицію в іншому секторі економіки.

У всіх людських суспільствах здоров’я та освіта цінуються самі по собі: здоровий спосіб життя, як і можливість здобувати знання та користуватися культурним надбанням, – два найважливіших завдання у межах головної мети цивілізації3.

Ми можемо уявити ідеальне суспільство, в якому решта завдань майже цілком автоматизована, а кожна особа має максимум свободи для здобування необхідної освіти, найширший доступ до послуг охорони здоров’я та закладів культури й застосовує ці можливості з власною метою та водночас на користь іншим. Кожен був би по черзі вчителем або учнем, письменником або читачем, актором чи глядачем, лікарем чи пацієнтом. Як зазначалося в розділі 2, певною мірою ми вже на цьому шляху: характерною рисою сучасного зростання є те, що значна частка як випуску продукції, так і зайнятості припадає на освіту, культуру й медицину.

В очікуванні ідеального суспільства майбутнього спробуймо краще зрозуміти сьогоднішню нерівність у зарплатах. У цьому вужчому контексті головна проблема теорії граничної продуктивності просто-напросто полягає в тому, що вона не здатна пояснити відмінності в розподілі зарплат, який ми спостерігаємо в різних країнах у різні часи. Щоб зрозуміти динаміку нерівності в зарплатах, маємо ввести інші чинники, а саме інституції та правила, які керують функціонуванням ринку праці в кожному суспільстві.

Ринок праці, навіть більшою мірою, ніж інші ринки, не є математичною абстракцією, чию дієвість цілком визначено незмінними природними механізмами та невблаганними технологічними силами. Це соціальний конструкт, заснований на специфічних правилах і компромісах.

У попередньому розділі я навів кілька важливих випадків скорочення та розширення ієрархії зарплат, які дуже складно пояснити лише в термінах пропозиції та попиту на різноманітні кваліфікації. Наприклад, скорочення нерівності в зарплатах, яке відбулося і у Франції, і в США під час Першої та Другої світових війн, було результатом переговорів щодо шкали зарплат як у державному, так і в приватному секторі. Такі спеціальні інституції, як Національна військова рада з питань праці (створена спеціально з цією метою), відіграли в них провідну роль. Я також звертав увагу на важливість змін мінімальної зарплати для пояснення еволюції нерівності в зарплатах у Франції від 1950 року, із трьома чіткими підперіодами: 1950–1968 роки, протягом яких мінімальна зарплата коригувалася рідко, а ієрархія зарплат розширювалася; 1968–1983 роки, коли мінімальна зарплата дуже швидко зростала, а нерівність у зарплатах різко знижувалася; і нарешті, 1983–2012 роки, у які мінімальна зарплата зростала доволі повільно, тим часом як ієрархія зарплат прагнула до розширення4. На початку 2013 року мінімальна зарплата у Франції перебувала на рівні 9,43 євро на годину.

У США федеральну мінімальну зарплату запроваджено 1933 року, приблизно на 20 років раніше, ніж у Франції5. Як і у Франції, у США зміни мінімальної зарплати суттєво вплинули на еволюцію нерівності в зарплатах. Цікаво, що в показниках купівельної спроможності мінімальна зарплата сягнула свого найвищого рівня приблизно півстоліття тому, 1969 року, – 1,60 долара за годину (або 10,10 долара у перерахунку на 2013 рік, з урахуванням інфляції у 1986–2013 роках), тоді, коли рівень безробіття був нижчим за 4 %. Із 1980 до 1990 року, за президентів Рональда Рейгана та Джорджа Герберта Вокера Буша, федеральна мінімальна зарплата зупинилася на рівні 3,35 долара, що призвело до значного зниження купівельної спроможності, якщо оцінювати її з урахуванням інфляції. Потім, у 1990-х роках, за Білла Клінтона, вона зросла до 5,25 долара й була заморожена на цьому рівні за Джорджа Вокера Буша-молодшого, перш ніж після 2008 року, за Барака Обами, кілька разів підвищитися. На початку 2013 року вона становила 7,25 долара на годину, або лише 6 євро, що на третину менше за мінімальну зарплату Франції, на відміну від ситуації початку 1980-х років (див. рисунок 9.1)6. Президент Обама в своєму зверненні «Про становище країни» у лютому 2013 року оголосив про намір підвищити мінімальну зарплату до близько 9 доларів за годину на 2013–2016 роки.7

Нерівність у нижній частині шкали розподілу зарплат у США безпосередньо наслідувала еволюцію мінімальної зарплати: розбіжність між нижніми 10 % розподілу зарплат і загальною середньою зарплатою значно збільшилась у 1980-х роках, далі знизилася в 1990-х роках і нарешті знову зросла в 2000-х роках. Попри це, нерівність на верхівці розподілу, – наприклад, частка сукупних зарплат, яка припадає на найвищі 10 %, – стабільно збільшувалася протягом цього періоду. Зрозуміло, що мінімальна зарплата впливає на нижню частину шкали розподілу, однак значно менше – на верхню, де діють інші чинники.

Шкали зарплат і мінімальна зарплата

Поза сумнівом, досвід Франції та США свідчить, що мінімальна зарплата відіграє істотну роль у формуванні та еволюції нерівності в зарплатах. Кожна країна має власну історію та особливу хронологію цього процесу, й це не дивно. Регулювання ринку праці залежить від уявлень про соціальну справедливість і її норм, які домінують у кожному конкретному суспільстві. Це питання тісно пов’язане з суспільною, політичною та культурною історією країни. США використовували мінімальну зарплату для підвищення зарплат нижньої частини шкали в 1950-х та 1960-х, однак відмовилися від цього інструменту в 1970-х роках. У Франції все було точно навпаки: мінімальну зарплату заморозили в 1950-х та 1960-х роках, однак використовували значно частіше в 1970-х. Рисунок 9.1 ілюструє цей різкий контраст.

Збільшити кількість прикладів з інших країн було би нескладно. Велика Британія впровадила мінімальну зарплату 1999 року на рівні між США та Францією: на 2013 рік вона становила 6,19 фунта (або приблизно 8,05 євро)8. Німеччина та Швеція вирішили обійтися без мінімальної зарплати на національному рівні й залишили обговорення не лише мінімальних зарплат, але й повної шкали заробітної плати профспілкам із роботодавцями кожної галузі. На практиці в 2013 році мінімальна зарплата в багатьох галузях обох країн становила близько 10 євро на годину (таким чином, вона була вищою, ніж у країнах із встановленою національною мінімальною зарплатою). Однак мінімальна оплата може бути помітно нижчою у відносно нерегульованих або недостатньо охоплених профспілками секторах. Для того, щоб встановити загальний мінімальний показник, Німеччина мала намір у 2013–2014 роках запровадити мінімальні зарплати. Тут не місце для написання детальної історії мінімальних зарплат і шкали зарплат у світі чи обговорення їх впливу на нерівність у зарплатах. Моя мета скромніша: просто стисло окреслити загальні принципи аналізу інституцій, які регулюють встановлення зарплат у будь-якій країні.

Що насправді слугує за обґрунтування мінімальних зарплат у жорсткій шкалі заробітної плати? По-перше, не завжди легко виміряти граничну продуктивність окремого працівника. У державному секторі це очевидно, але не все зрозуміло також і в приватному: в організації, що наймає десятки або навіть тисячі працівників, оцінити внесок кожного з них у загальному випуску продукції – непросте завдання. Звісно, можливо оцінити граничну продуктивність, принаймні для повторюваних робіт, тобто тих, що виконуються однаково будь-яким числом працівників. Для робітника на складальному конвеєрі чи для персоналу в McDonald’s керівництво може порахувати, скільки додаткового доходу принесе додатковий робітник на конвеєрі чи людина, яка обслуговує клієнтів. Проте оцінка буде приблизною, вона дасть швидше діапазон продуктивності, а не абсолютне число. Як же слід встановлювати зарплату з огляду на цю невизначеність? Є багато підстав вважати, що надання менеджментові абсолютної влади у встановленні зарплати для кожного найнятого працівника на місячній або (чому ні?) щоденній основі не лише справлятиме враження свавільності й може виявитися несправедливим, але також буде неефективним для фірми.

Зокрема, ефективною для фірми може бути гарантія відносно стабільних зарплат, які не залежатимуть від постійних коливань продажів.

Власники та менеджери фірми зазвичай заробляють значно більше і є значно багатшими за своїх працівників, тож їм легше переносити короткострокові потрясіння, яких може зазнати дохід. За таких обставин це відповідало б інтересам кожного – забезпечити певне «страхування зарплати» як частину договору про найм, у тому сенсі, що місячна зарплата працівника є гарантованою (хоча це й не заважає використовувати бонуси та інші заохочення). Виплата місячної, а не денної зарплати була революційною інновацією, яка протягом ХХ століття поступово поширилася в усіх розвинених країнах. Закріплена законодавчо, вона стала центральним елементом переговорів між працівниками та роботодавцями. Денна зарплата, яка була нормою в ХІХ столітті, поступово припинила існування. Це було критично важливим кроком у становленні робітничого класу: тепер робітники мали правовий статус і отримували стабільну, передбачувану винагороду за свою працю. Це чітко відрізняло їх від поденників і відрядників – типових найманих працівників ХVІІІ та ХІХ століть9.

Це обґрунтування встановлених зарплат від початку мало очевидні обмеження. Інший класичний аргумент на користь мінімальних зарплат і фіксованої шкали заробітної плати – проблема «специфічних інвестицій». Точніше можна сказати, що виконання окремих потрібних фірмі функцій і завдань часто вимагає від працівників специфічних інвестицій у цю фірму, в тому сенсі, що вони не мають жодної (чи мають дуже обмежену) вартість для інших фірм. Наприклад, працівники мають опанувати специфічні методи роботи, організаційні методи чи навички, пов’язані з процесом виробництва у цій фірмі. Якщо зарплати можуть встановлюватися фірмою в односторонньому порядку й змінюватися будь-якої миті, так що працівники не знають заздалегідь, скільки їм заплатять, тоді дуже ймовірно, що фірма не інвестуватиметься належним чином. Тож у попередньому встановленні шкали заробітної плати всі зацікавлені однаково. Такий самий аргумент щодо «специфічних інвестицій» можна застосувати й до інших рішень фірми. Це головна причина обмеження влади акціонерів (котрі, як вважається, в деяких випадках надто короткозорі) на користь перерозподілу влади в ширшій групі «стейкхолдерів» (включно з працівниками фірми), як у «рейнській моделі» капіталізму, що обговорювалася раніше, в частині 2. Це, можливо, найважливіший аргумент на користь фіксованої шкали заробітної плати.

Узагальнимо сказане: позаяк роботодавці мають більшу ринкову владу, ніж працівники, а умови «чистої та досконалої конкуренції», які можна побачити в найпростіших економічних моделях, неможливо задовольнити, обмеження влади роботодавців шляхом запровадження суворих правил щодо зарплат виявилося б обґрунтованим. Наприклад, якщо невелика група роботодавців займає позицію монопсонії на місцевому ринку праці (тобто вони є майже єдиним джерелом найму, можливо, через обмежену мобільність місцевої робочої сили), то, ймовірно, вона спробує скористатися своєю перевагою, максимально занижуючи зарплати, можливо, навіть нижче за граничну продуктивність працівників. За таких умов упровадження мінімальної зарплати було б не лише справедливим, але й ефективним, у тому сенсі, що підвищення зарплат підштовхує економіку ближче до конкурентної рівноваги та підвищує рівень зайнятості. Ця теоретична модель, заснована на недосконалій конкуренції, – найочевидніше обґрунтування мінімальної зарплати. Її мета – гарантування, що жоден роботодавець не зможе скористатися своєю конкурентною перевагою понад певну межу.

Знову ж таки, все, вочевидь, залежить від рівня мінімальної зарплати. Ця межа не може встановлюватися абстрактно, незалежно від загального рівня кваліфікації в країні та середньої продуктивності.

У США в 1980–2000 роках проводилися різноманітні дослідження (найпомітніші здійснено економістами Девідом Кардом та Аланом Крюгером), які показали, що мінімальна зарплата в країні того періоду знизилася до такого рівня, що її можна було підняти без втрат для зайнятості, й іноді разом із підвищенням зайнятості, як у моделі монопсонії10. З огляду на ці дослідження цілком вірогідно, що підвищення мінімальної зарплати приблизно на 25 % (від 7,25 до 9 доларів за годину), яке зараз розглядається адміністрацією Обами, матиме незначний вплив або взагалі не матиме впливу на кількість робочих місць.

Очевидно, зростання мінімальної зарплати не може тривати нескінченно: з її підвищенням можливі негативні наслідки для рівня зайнятості.

За умов подвоєння або потроєння мінімальної зарплати було б дивно, якби не переважили негативні впливи. Складніше виправдати значне підвищення мінімальної зарплати в такій країні, як Франція, де вона є відносно вищою (порівняно з середньою зарплатою та граничною продуктивністю), ніж у США. Для підвищення купівельної спроможності низькооплачуваних працівників у Франції краще використовувати інші інструменти, наприклад, навчання для покращення кваліфікації або податкову реформу (більше того, ці два засоби доповнюють один одного). Попри це, мінімальну зарплату не слід заморожувати. Підвищення зарплати не може нескінченно перевищувати підвищення продуктивності, однак так само шкідливо обмежувати (більшу частину) зростання зарплати рівнем, нижчим за темпи зростання продуктивності. Різноманітні інституції та політика, пов’язана з ринком праці, діють по-різному, й кожним способом варто належно скористатися.

Підіб’ємо підсумки: найкращий спосіб підвищення зарплат і скорочення нерівності в них у довготривалій перспективі – інвестиції в освіту й кваліфікації. У довготривалій перспективі мінімальні зарплати та шкала зарплат не можуть збільшити платню у п’ять чи в десять разів: для досягнення такого рівня прогресу вирішальними силами є освіта й технології.

Та все-таки правила ринку праці є головним чинником у встановленні зарплат протягом періодів, що визначаються відносним прогресом освіти й технологій.

На практиці такі періоди можуть бути доволі тривалими, почасти в зв’язку з тим, що граничну індивідуальну продуктивність складно оцінити більш-менш достовірно, а почасти через проблему специфічних інвестицій і недосконалої конкуренції.

Як пояснити бурхливе зростання нерівності в США?

Найбільше вражає провал теорії граничної продуктивності та змагання між освітою і технологіями, до якого, поза сумнівом, спричинила нездатність адекватно пояснити дуже різке піднесення високих доходів від оплати праці, що спостерігалося в США від 1980-х років. Згідно з цією теорією, має бути можливість пояснення цього як результату технологічних змін, асиметричних розвитку кваліфікацій. Деякі американські економісти приймають такий аргумент: найвищі доходи від оплати праці збільшувалися швидше за середню зарплату просто через те, що унікальні кваліфікації та нові технології робили окремих працівників значно продуктивнішими за середньостатистичного працівника. Є в цьому поясненні певна тавтологія (зрештою, можна «пояснити» будь-яке спотворення ієрархії зарплат результатом згаданих технологічних змін). Ця теорія, на мою думку, недостатньо аргументована, тому здається непереконливою.

По-перше, як було показано в попередньому розділі, зростання нерівності в зарплатах у США відбувалося переважно у зв’язку зі зростанням зарплати на самій верхівці розподілу: в найвищого 1 % та, навіть більше, – найвищої 0,1 %. Якщо ми подивимося на всю найбагатшу категорію населення загалом, то побачимо, що «9 %» прогресували швидше, ніж це можливо для середньостатистичного працівника, але навіть не наблизилися до рівня «1 %». Якщо конкретніше, то в осіб, які заробляли від 100 000 до 200 000 доларів на рік, оплата зростала лише трохи швидше за середній показник. Тим часом в осіб, які заробляли понад 500 000 доларів на рік, винагорода буквально підскочила (що ж до тих, хто отримував більш ніж 1 млн доларів на рік, вона зростала з неймовірною швидкістю)11. У цій дуже різкій розбіжності на рівні найвищих доходів і полягає проблема теорії граничної продуктивності. Якщо розглянемо зміни на рівні кваліфікації різноманітних груп у розподілі доходів, то навряд помітимо певну розбіжність між «9 %» та «1 %», незалежно від критеріїв, які використаємо: роки освіти, вибірковість освітніх інституцій чи професійний досвід. Можна було б очікувати, що теорія, базована на «об’єктивних» критеріях кваліфікації та продуктивності, покаже відносно однакове зростання зарплати в межах найбагатшої категорії населення, або хоча б більш порівнюване її збільшення в межах різних підгруп, а не такі масштабні відмінності, які спостерігаємо на практиці.

Важливо не помилитися: не заперечую вирішального значення інвестицій у вищу освіту та професійну підготовку, на якому наголошували Кац і Голдін. Політика заохочення масового вступу до університетів обов’язкова та вкрай важлива у довготривалій перспективі як у США, так і в будь-якій іншій країні. Однак, хоч би якою бажаною була подібна політика, її вплив на бурхливе зростання доходів у США з 1980 року доволі обмежений.

Якщо говорити коротко, то в останні десятиліття на ситуацію впливали два особливі чинники. Перший із них, за Голдіном і Кацом, – розбіжність у зарплатах між випускниками вищих навчальних закладів і тими, хто не пішов далі середньої школи, збільшилася. Крім того, компенсації верхнього 1 % (та, навіть більше, 0,1 %) почали швидко зростати. Це дуже специфічне явище, яке проявляється в межах групи випускників вищих навчальних закладів і здебільшого виділяє осіб, які протягом тривалого часу навчалися в елітних університетах. Другий чинник визначає кількісні показники, тому є значно важливішим. Зокрема, як показано в попередньому розділі, випереджання в «1 %» пояснює більшу частину (майже три чверті) зростання частки найбагатшої категорії населення в національному доході США з 1970 року.12 Тож важливо знайти адекватне пояснення цього явища, й освітнього чинника тут недостатньо.

Поява суперменеджерів: англосаксонський феномен

Ще одна складність, – і поза сумнівом, головна проблема, яка суперечить теорії граничної продуктивності, – це те, що бурхливе зростання дуже високих зарплат сталося лише в деяких розвинених країнах, але оминуло інші. Це свідчить, що тут далися взнаки інституційні відмінності між країнами, а не певні універсальні причини, як, скажімо, розвиток технологій.

Почну з англомовних країн. У загальних рисах, поява суперменеджерів – явище, характерне переважно для англосаксонського середовища. Із 1980 року частка найбагатшої категорії населення в національному доході значно зросла у США, Великій Британії, Канаді та Австралії (див. рисунок 9.2). На жаль, у нас немає окремих серій даних щодо нерівності в зарплатах та в сукупних доходах для всіх країн, як це було щодо Франції та США. Однак у більшості випадків ми володіємо даними про структуру сукупного доходу, користуючись якими, можемо зробити висновок: у всіх цих країнах бурхливе зростання найвищих доходів пояснює більшу частину (зазвичай, як мінімум дві третини) зростання частки найбагатшої категорії населення в національному доході. Решта пояснюється масштабним доходом від капіталу. В усіх англомовних країнах головною причиною зростання нерівності в доходах протягом останніх десятиліть є зростання групи суперменеджерів як у фінансовому, так і в нефінансовому секторах.

Однак ця подібність у межах англосаксонської співдружності не зменшує значення того, що масштаби спостережуваного явища різні в кожній із країн. Рисунок 9.2 доволі яскраво ілюструє цей факт. У 1970-х частка найбагатшої категорії населення в національному доході була в різних країнах доволі подібною. Вона коливалася від 6 % до 8 % у зазначених чотирьох англомовних країнах, і США не стали винятком: насправді в Канаді показник виявився трохи вищим, на рівні 9 %, тоді як Австралія була останньою, із усього 5 % національного доходу, що припадали на найбагатшу категорію населення наприкінці 1970-х та на початку 1980-х років. Тридцять років потому, на початку 2010-х, ситуація цілком змінилася. Частка найбагатшої категорії населення в США становить близько 20 % порівняно з 14–15 % у Великій Британії та Канаді й лише 9–10 % в Австралії (див. рисунок 9.2)13. Можна сказати, що частка найбагатшої категорії населення у США зросла приблизно вдвічі порівняно зі зростанням у Великій Британії та Канаді й приблизно втричі порівняно з Австралією і Новою Зеландією14. Якби поява суперменеджерів виявилася суто технологічним явищем, складно було б зрозуміти, чому існують настільки істотні відмінності між країнами, доволі подібними в усьому іншому.

А зараз повернімося до решти багатого світу, а саме континентальної Європи та Японії. Головне те, що частка найбагатшої категорії населення в національному доході цих країн від 1980 року зросла значно менше, ніж в англомовних країнах. Порівняння між рисунками 9.2 та 9.3 особливо вражає. Звісно, частка найбагатшої категорії населення скрізь значно збільшилася. В Японії еволюція була майже такою самою, як у Франції: частка найбагатшої категорії населення в національному доході у 1980-х роках становила всього 7 %, однак сьогодні вона становить 9 % чи, можливо, навіть трохи більше. У Швеції частка цієї категорії на початку 1980-х років становила трохи більше, ніж 4 % (найнижчий рівень, зафіксований у Базі найвищих доходів світу (World Top Incomes Database) для будь-якої країни в будь-який період), однак на початку 2010-х років досягла 7 %15. У Німеччині така частка від початку 1980-х років до початку 2010-х зросла з приблизно 9 % до приблизно 11 % національного доходу (див. рисунок 9.3).

Якщо розглянемо інші європейські країни, то побачимо схожу еволюцію – зростання частки найбагатшої категорії населення на два–три пункти національного доходу протягом останніх тридцяти років як у північній, так і в південній Європі. У Данії та інших скандинавських країнах найвищі доходи претендують на меншу частку сукупного доходу, однак зростання є таким самим. Найбагатша категорія у 1980-х роках отримувала трохи більше, ніж 5 % національного доходу Данії, але в 2000–2010 роках ця частка становила вже близько 7 %. В Італії та Іспанії цифри дуже близькі до тих, що спостерігалися у Франції: частка найбагатшої категорії зросла від 7 % до 9 % національного доходу за той самий період; зростання знову становить 2 пункти від національного доходу (див. рисунок 9.4). У цьому аспекті континентальна Європа справді є майже ідеальним «союзом». Звісно, Велика Британія стоїть осторонь і значно ближча до моделі США, ніж до європейської16.

Мушу знову застерегти від помилки: це зростання на рівні 2–3 пунктів від національного доходу в Японії та країнах континентальної Європи означає, що нерівність у доходах доволі суттєво збільшилася. Зарплата 1 % одержувачів найвищих заробітків зростає помітно швидше за середню: частка найбагатшої категорії населення збільшилася приблизно на 30 % і навіть вище в країнах, де вона починалася зі значно нижчого рівня. Це ще один факт, здатний вразити спостерігачів того часу, які читали в щоденних газетах або чули по радіо про неймовірне зростання «суперменеджерів». Особливо яскраво це проявилося в 1990–2010 роках, коли середній дохід перебував у стагнації або принаймні зростав значно повільніше, ніж у минулому.

Більше того, що вище особа підіймається в ієрархії доходів, то дужче приголомшує спостерігачів таке її зростання. Навіть якщо кількість осіб, котрі виграють від такого зростання зарплат, доволі обмежена, все одно, вони надто помітні, й це природно змушує порушити питання: чим обґрунтовується настільки високий рівень винагороди. Погляньмо на частку верхньої найкраще оплачуваної 0,1 % – в національному доході англомовних країн, з одного боку (див. рисунок 9.5), та континентальної Європи і Японії, з іншого (див. рисунок 9.6). Різниця очевидна: частка найвищої «0,1 %» у США за останні кілька десятиліть зросла від 2 % до майже 10 %; це безпрецедентне зростання17. Однак значне зростання найвищих доходів відбулося всюди. У Франції та Японії частка верхньої «0,1 %» зросла від лише 1,5 % національного доходу на початку 1980-х років до приблизно 2,5 % на початку 2010-х – майже вдвічі. У Швеції та сама частка й за той самий період збільшилася від менш ніж 1 % до більш ніж 2 %.

Щоб виразніше пояснити, чим це може обернутися в окремому вираженні, згадаймо, що означає частка в 2 % національного доходу для 0,1 % населення. Виходить, що середньостатистична особа в цій групі отримує дохід у 20 разів вищий за середній національний показник (або 600 тис. євро на рік при тому, що середній дохід становить 30 тис. на дорослу людину). Частка в 10 % означає, що кожна особа отримує дохід, у 100 разів вищий за національний середній показник (або 3 млн євро на рік, при тому, що середній дохід становить 30 тис.)18. Також нагадаю, що верхня 0,1 % – це від початку група, що становить 50 тис. людей у країні з населенням у 50 млн дорослих (як Франція на початку 2010-х років). Це дуже незначна меншість (звісно, «1 %» удесятеро більший), однак вона посідає чільне місце в соціальній і політичній структурі19. Головний факт полягає в тому, що в усіх багатих країнах, включно з континентальною Європою та Японією, «0,1 %» у 1990–2010 роках переживала приголомшливе зростання купівельної спроможності, тоді як купівельна спроможність середньостатистичної особи залишалася незмінною.

Однак із макроекономічної точки зору бурхливе зростання дуже високих доходів до сьогодні справляло обмежений вплив на континентальну Європу та Японію: звісно, зростання було дуже різким, однак зачепило надто мало людей, щоб мати настільки потужний вплив, як у США. Переміщення доходу до «1 %» в континентальній Європі та Японії включає лише 2–3 пункти національного доходу порівняно з 10–15 пунктами в США, що в 5–7 разів більше20.

Найпростіший спосіб подання цих регіональних відмінностей, поза сумнівом, такий: у США нерівність у доходах в 2000–2010 роках знову сягнула рекордних рівнів, які спостерігалися в 1910–1920 роках (хоча структура доходу тепер була інакшою, більшу роль відігравали високі доходи від оплати праці, а меншу – високі доходи від капіталу). У Великій Британії та Канаді ситуація розвивалася в тому самому напрямку. У континентальній Європі та Японії нерівність у доходах сьогодні залишається значно нижчою, ніж на початку ХХ століття, і, по суті, вона не надто змінилася з 1945 року, якщо ми розглянемо довготривалу перспективу. Порівняння рисунків 9.2 і 9.3 дає цілком виразну картину цього процесу.

Однак це жодним чином не означає, що слід ігнорувати еволюцію нерівності в зарплатах у Європі та Японії протягом останніх кількох десятиліть. Навпаки: їхні траєкторії в деяких аспектах нагадують США, щоправда, з затримкою на одне–два десятиліття. Варто було б звернути увагу на це явище сьогодні, не очікуючи, поки воно досягне настільки значного масштабу, як у США.

Попри це, факт залишається фактом: еволюція в континентальній Європі та Японії на сьогодні значно менш суттєва, ніж у США (і, меншою мірою, в інших англосаксонських країнах). Це може увиразнити для нас певні рушійні сили. Розходження між різними регіонами багатого світу вражає тим більше, що технологічні зміни скрізь були приблизно однаковими: зокрема, революція в інформаційних технологіях зачепила Японію, Німеччину, Францію, Швецію та Данію так само, як і США, Велику Британію і Канаду. А економічне зростання, – або, точніше, зростання випуску продукції на душу населення, тобто зростання продуктивності, – було приблизно однаковим у всіх заможних країнах, із різницею в кілька десятих відсоткового пункту21. З огляду на такі факти ця досить значна відмінність у шляхах еволюції розподілу доходів у різних багатих країнах вимагає пояснення, якого, вочевидь, неможливо домогтися від теорії граничної продуктивності й змагання між технологіями та освітою.

Європа: більш неегалітарна за Новий Світ у 1900–1910 роках

Повертаючись до сказаного вище, зазначимо, що США, всупереч думці багатьох наших сучасників, не завжди були більш неегалітарними за Європу. Нерівність доходів у Європі на початку ХХ століття була насправді доволі високою. Це підтверджується всіма індексами та історичними джерелами. Зокрема частка найбагатшої категорії населення в національному доході в усіх європейських країнах у 1900–1910 роках перевищувала 20 % (див. рисунки 9.2–9.4). Це стосувалося не лише Великої Британії, Франції та Німеччини, але також і Швеції та Данії (це доводить, що скандинавські країни не завжди були взірцем рівності), і – загальніше – всіх європейських країн, щодо яких маємо оцінки за цей період22.

Схожі рівні концентрації доходів у всіх європейських країнах протягом Чудової епохи, вочевидь, потребують пояснення. Оскільки найвищі доходи цього періоду складалися майже повністю із доходів від капіталу23, пояснення слід шукати передусім у площині його концентрації. Чому капітал у Європі в 1900–1910 роках був настільки концентрованим?

Цікаво зазначити, що за порівняння з Європою нерівність була нижчою не лише в США та Канаді (де частка найбагатшої категорії населення в національному доході на початку ХХ століття становила приблизно 16–18 %), але особливо в Австралії та Новій Зеландії (11–12 %). Таким чином, саме наймолодші країни Нового Світу виявилися менш неегалітарними за Європу Чудової епохи.

Також цікаво зазначити, що Японія, попри свої соціальні та культурні відмінності порівняно з Європою, на початку ХХ століття, схоже, характеризувалася такою само високою нерівністю: приблизно 20 % національного доходу припадали на найбагатшу категорію населення. Існуючі дані не дають змоги виконати всі бажані порівняння, однак факти свідчать, що з точки зору як структури доходу, так і нерівності в доходах Японія справді була частиною того самого «старого світу», що і Європа. Таке враження справляє дуже подібна еволюція Японії та Європи протягом ХХ століття (див. рисунок 9.3).

Пізніше я повернуся до причин такої високої концентрації капіталу в Чудову епоху та трансформацій, які відбулися в різних країнах протягом ХХ століття (насамперед – скорочення концентрації). Зокрема, тут буде показано, що вища нерівність у багатстві, яку бачимо в Європі та Японії, цілком природно пояснюється низькими темпами демографічного зростання, які спостерігаються в Старому Світі. Вони майже самі по собі вилилися в більші накопичення та концентрацію капіталу.

На цьому етапі просто хочу акцентувати на масштабності трансформацій, які змінили відносне становище країн і континентів. Найкращий спосіб з’ясувати цей момент – напевно, поглянути на еволюцію частки «вершків суспільства» в національному доході. Рисунок 9.7 показує це для США та чотирьох європейських країн (Великої Британії, Франції, Німеччини та Швеції) від початку ХХ століття. Я навів середні показники за 10 років, щоб зосередити увагу на довготривалих трендах24.

Ми бачимо, що напередодні Першої світової війни частка «вершків суспільства» становила 45–50 % національного доходу в усіх європейських країнах, порівняно з трохи більш ніж 40 % у США. На кінець Другої світової війни США стали трохи більш неегалітарними, ніж Європа: частка «вершків суспільства» на обох континентах знизилася внаслідок потрясінь 1941–1945 років, однак це зниження в Європі (та Японії) було стрімкішим. Це пояснюється тим, що потрясіння для капіталу виявилися потужнішими й завдали значно серйозніших збитків. У 1950–1970-х роках частка «вершків суспільства» була доволі стабільною і більш-менш подібною у США та Європі – близько 30–35 % національного доходу. Суттєва розбіжність, яка почалася від 1970–1980-х років, у 2000–2010 роках привела до такої ситуації: частка «вершків суспільства» в національному доході США досягла 45–50 %, або приблизно того самого рівня, що й у Європі 1900–1910 років. У Європі ми бачимо варіації в широкому діапазоні: від найбільш неегалітарних прикладів (Велика Британія з часткою «вершків суспільства» на рівні 40 %) до найбільш егалітарних (Швеція, менш ніж 30 %), із Францією та Німеччиною посередині (близько 35 %).

Якщо ми на основі цих чотирьох країн визначимо (можливо, неточно) середній показник по Європі, то можемо виконати дуже чітке міжнародне порівняння: США були менш неегалітарними за Європу в 1900–1910 роках, трохи більш неегалітарними в 1950–1960 роках і значно більш неегалітарними в 2000–2010 роках (див. рисунок 9.8)25.

Крім цієї довготривалої трансформації, є, звісно, численні особливості національної історії, а також постійні коротко- та середньострокові коливання, пов’язані з соціальними й політичними змінами в кожній країні, як я показав у розділі 8 та проаналізував трохи детальніше на прикладі Франції і США. Обсяг цієї книги не дає змоги мені зробити те саме щодо кожної країни26.

Принагідно зауважу, що період між двома світовими війнами виявився надто бурхливим і хаотичним для всіх, проте хронологія подій від країни до країни варіювалася. У Німеччині слідом за військовою поразкою прийшла жахлива гіперінфляція. Трохи згодом, по тому, як світова депресія знову занурила країну в кризу, владу здобули нацисти. Що цікаво: частка найбагатшої категорії населення у національному доході Німеччини в 1933–1938 роках швидко зросла, й це абсолютно не збігається з іншими країнами. Таке явище відображає поновлення рівня прибутків від промисловості (стимульованих попитом на озброєння), а також загальне відновлення ієрархії доходів у добу нацизму. Також зазначимо, що частка найбагатшої категорії населення – і, навіть, більше, верхнього 0,1 % – в Німеччині від 1950 року була помітно вищою, ніж у більшості інших країн континентальної Європи (включно, зокрема, з Францією), а також у Японії, навіть попри те, що загальний рівень нерівності в Німеччині не надто відрізняється від загального рівня в інших країнах. Це можна пояснити різними причинами, серед яких складно виділити одну найістотнішу (я повернуся до цього моменту).

Крім того, в німецькій податковій звітності внаслідок бурхливих історичних подій ХХ століття виникло чимало неточностей. Тому складно остаточно впевнитися в значенні впливу тих чи інших подій, або зробити чітке порівняння з іншими країнами. Пруссія, Саксонія та більшість інших німецьких земель запровадили податок на доходи фізичних осіб відносно рано, між 1880 та 1890 роками, однак аж до періоду після Першої світової війни національного законодавства чи податкової звітності не існувало. У статистичних звітах протягом 1920-х часто трапляються лакуни, а далі звіти від 1938 до 1950 року цілком втрачено, тож неможливо вивчити, наскільки розподіл доходів змінився протягом Другої світової війни й у перші повоєнні роки.

Це вирізняє Німеччину з-поміж решти країн, глибоко втягнутих у військовий конфлікт, особливо Японії та Франції, чиї податкові адміністрації й далі без перерви збирали статистику протягом років війни, мовби навколо й не відбувалося глобальних зрушень. Якби Німеччина наслідувала приклад цих двох країн, імовірно, частка найбагатшої категорії населення в її національному доході сягнула б найнижчого показника 1945 року (у рік, коли німецький капітал і дохід від капіталу скоротилися майже до нуля), перш ніж знову почати різко зростати в 1946–1947 роках. Проте коли німецька податкова звітність 1950 року відновилася, вона показала, що ієрархія доходів уже почала нагадувати показники 1938 року. За відсутності повних джерел складно сказати більше. Німецький випадок на додачу ускладнюється тим, що кордони країни протягом ХХ століття кілька разів змінювалися, востаннє – з об’єднанням 1990–1991 років. До цього ж повна статистика щодо оподаткування публікується лише раз на три роки (а не щороку, як у більшості інших країн).

Нерівність у країнах, які розвиваються, нижча, ніж у США?

А тепер звернімося до незаможних країн і країн, що розвиваються. Історичні джерела, які нам потрібні для вивчення довготривалої динаміки розподілу багатства, на жаль, тут дістати складніше, ніж у заможних країнах. Проте для певного числа бідних країн і країн, які розвиваються, можливо знайти серії податкових даних за тривалий період, які будуть корисними для здійснення (бодай приблизних) порівнянь із нашими результатами для розвиненіших держав. Невдовзі по тому, як Велика Британія впровадила прогресивний податок на доходи фізичних осіб у себе вдома, вона вирішила зробити те саме в низці своїх колоній. Тож податок на доходи фізичних осіб, досить подібний до впровадженого у Великій Британії 1909 року, було прийнято в ПАР 1913-го та в Індії (включно з нинішнім Пакистаном) 1922-го. Нідерланди 1920 року так само запровадили податок на доходи фізичних осіб у своїй індонезійській колонії. Кілька південноамериканських країн ввели податок на доходи фізичних осіб між двома світовими війнами: Аргентина, наприклад, зробила це 1932 року. Для цих чотирьох – ПАР, Індії, Індонезії та Аргентини – у нас є податкова статистика починаючи з, відповідно, 1913, 1922, 1920 та 1932 років і до сьогодні (з певними лакунами). Ці дані подібні до тих, які маємо щодо заможних країн, і їх можливо використовувати, застосовуючи такі самі методи, зокрема оцінки національного доходу кожної країни, починаючи від перших десятиліть ХХ століття.

Мої оцінки наведено на рисунку 9.9. На деяких пунктах варто наголосити. По-перше, найбільш вражає те, що частка найбагатшої категорії населення в національному доході бідних країн і країн, які розвиваються, приблизно така сама, як у багатих країнах. У часи найбільшої неегалітарності, особливо в 1910–1950 роки, найбагатша категорія населення в усіх чотирьох країнах отримувала приблизно 20 % національного доходу: 15–18 % в Індії, 22–25 % у ПАР, Індонезії та Аргентині. Протягом більш егалітарних періодів (особливо 1950–1980 років) частка найбагатшої категорії населення знизилася до 6–12 % (лише 5–6 % в Індії, 8–9 % в Індонезії та Аргентині й 11–12 % у ПАР). У 1980-х, відповідно, частка найбагатших відновилася, і сьогодні вона становить приблизно 15 % національного доходу (12–13 % в Індії та Індонезії, 16–18 % – у ПАР та Аргентині).

На рисунку 9.9 також показано дві країни, щодо яких доступна нам податкова звітність дає змогу проаналізувати лише зміни ситуації з середини 1980-х років: Китай і Колумбія27. У Китаї частка найбагатшої категорії населення в національному доході за останні кілька десятиліть швидко зросла, однак починала з доволі низького (майже скандинавського) рівня в середині 1980-х років: згідно з доступними джерелами, тоді на цю категорію припадало менш ніж 5 % національного доходу. Це не дивно для комуністичної країни з дуже стиснутою шкалою зарплат і фактичною відсутністю приватного капіталу. Після лібералізації економіки у 1980-х та прискореного зростання в 1990–2000-х роках нерівність у Китаї зросла дуже швидко, однак, за моїми оцінками, частка найбагатших у 2000–2010 роках становила 10–11 %, менше, ніж в Індії та Індонезії (12–14 %, приблизно стільки ж, скільки у Великій Британії та Канаді), і значно нижче, ніж у ПАР чи Аргентині (16–18 %, приблизно так само, як у США).

Колумбія, з іншого боку, є одним із найбільш неегалітарних суспільств у базі WTID: протягом 1990–2010 років частка найбагатшої категорії населення сягала приблизно 20 % національного доходу, без певної чіткої тенденції (див. рисунок 9.9). Цей рівень нерівності навіть вищий, ніж у США в 2000–2010 роках, принаймні якщо виключити приріст капіталу. За включення приросту капіталу США протягом останнього десятиліття виявлялися трохи попереду Колумбії.

Однак важливо зрозуміти значення обмежень у доступності даних, необхідних для оцінки динаміки розподілу доходів у незаможних країнах і країнах, які розвиваються, та порівняти їх із країнами заможними. Наведені тут дані – це найкраще, що я зміг знайти в доступних джерелах, наші знання все одно залишаються мізерними. Маємо податкову статистику за все ХХ століття лише для кількох країн, які розвиваються, а в даних є багато лакун і розривів, часто за 1950–1970 роки, добу здобуття незалежності (наприклад, в Індонезії). Триває робота з доповнення бази WTID історичними даними щодо багатьох інших країн, особливо з колишніх британських і французьких колоній, в Індокитаї та Африці, однак ці колоніальної епохи часто складно співвіднести з сучасною податковою звітністю28.

Там, де податкова звітність існує, зацікавленість нею часто знижується внаслідок того, що податок на доходи фізичних осіб у менш розвинутих країнах застосовується лише до незначної меншості населення, тож можна оцінити лише частку найбагатшої категорії в сукупному доході. Там, де статистика дозволяє, як у ПАР для певних підперіодів, можна побачити, що найвищі спостережувані рівні для цієї категорії становлять близько 50–55 % національного доходу, – це трохи перевищує найвищі рівні нерівності, що спостерігалися в багатих країнах, у Європі 1900–1910 років і в США 2000–2010 років.

Я також помітив певне погіршення податкової статистики після 1990 року. Це відбулося частково внаслідок переходу до комп’ютеризованих звітів. У зв’язку з цим публікація детальної статистики, якої потребували податкові органи для своєї роботи в попередні періоди, в більшості випадків перервалася. Хоч як це парадоксально, але часом виявляється, що з настанням інформаційної епохи такі джерела погіршали (ми переконалися, що подібне сталося і в заможних країнах)29. Головним чином погіршення джерел, схоже, пов’язане з тим, що деякі уряди й міжнародні організації невдоволені прогресивним податком на доходи фізичних осіб30. Наочний приклад – це Індія, яка перестала публікувати детальні дані щодо податку на доходи фізичних осіб на початку 2000-х років, навіть попри те, що такі дані безперервно публікувалися від 1922 року. Як наслідок, еволюцію найвищих доходів у Індії з 2000 року складніше дослідити, ніж їх загальну еволюцію протягом ХХ століття31.

Цей брак інформації та демократичної прозорості тим прикритіший, що питання розподілу багатства та результатів зростання, щонайменше, таке ж нагальне в бідних країнах і країнах, що розвиваються, як і в багатих. Також зазначимо, що дуже великі офіційні цифри щодо зростання в країнах, які розвиваються (особливо в Індії та Китаї), протягом останніх кількох десятиліть базуються майже цілком на статистиці виробництва. Якщо спробувати виміряти зростання доходів, використовуючи дані опитувань домогосподарств, часто доволі складно виявити темпи макроекономічного зростання, зазначені в звітах: доходи індійців і китайців, звісно, швидко зростають, але не так швидко, як можна було би зробити висновок із офіційної статистики цього зростання. Цей парадокс (часом його називають «чорною дірою» зростання), вочевидь, є проблемою. Можливо, він пов’язаний із переоцінкою зростання випуску продукції (з численних бюрократичних спонукань), або, можливо, з недооцінюванням зростання доходів (опитування домогосподарств мають власні вади), або – найімовірніше – і з першим, і з другим. Зокрема брак доходу можна пояснити тим, що, ймовірно, непропорційна частка зростання випуску продукції припадає на найвище оплачуваних осіб, чиї доходи не завжди фіксуються в податковій статистиці.

У випадку Індії можна зробити оцінку (використовуючи дані податкових декларацій), що зростання частки найбагатшої категорії населення в національному доході пояснює від чверті до третини «чорної діри» зростання з 1990-го до 2000 року32. Враховуючи погіршення податкової статистики з 2000 року, неможливо провести належний розподіл недавнього зростання за соціальними групами. У випадку Китаю офіційні податкові звіти навіть менш розвинені за індійські. За поточного стану досліджень оцінки, наведені на рисунку 9.9, найнадійніші з-поміж тих, які нині маємо33. Попри це, обидві країни відчувають нагальну потребу публікації повніших даних, іншим країнам також не завадило б це зробити. Коли краща статистика стане доступною (якщо це взагалі станеться), можливо, з’ясується, що нерівність в Індії та Китаї зростала швидше, ніж ми собі уявляли.

У будь-якому разі, важливо те, що хоч би які недоліки демонстрували податкові органи в бідних країнах і країнах, що розвиваються, податкові дані показують значно вищі – та ближчі до реальних – рівні найбільших доходів, ніж опитування домогосподарств. Наприклад, податкові декларації показують, що частка найбагатшої категорії населення в національному доході Колумбії у 2000–2010 роках становила понад 20 % (та майже 20 % в Аргентині). Реальна нерівність може бути ще вищою. Однак найвищі доходи, задекларовані в опитуваннях домогосподарств у тих самих країнах, загалом лише в 4–5 разів перевищують середній дохід (це передбачає, що ніхто не є по-справжньому багатим). Тож, якби ми вірили опитуванням домогосподарств, частка найбагатшої категорії населення виявилася б меншою за 5 %. Так доходимо висновку, що дані опитувань домогосподарств – не надто надійні. Та все-таки часто вони залишаються єдиним джерелом даних, використовуваним міжнародними організаціями (зокрема, Світовим банком) та урядами для оцінювання нерівності. Однак це може спричинити певну упередженість в оцінках і створити оманливу картину для самозаспокоєння щодо розподілу багатства. Оскільки в цих офіційних оцінках нерівності не вдається поєднати дані опитувань з іншими даними, систематично зібраними з податкової звітності та інших урядових джерел, то належним чином встановити макроекономічне зростання серед різних соціальних груп або серед найбагатшої категорії та «вершків суспільства» буде неможливо. Більше того, це стосується заможних країн так само, як і незаможних та тих, що розвиваються.

Ілюзія граничної продуктивності

А зараз повернімося до бурхливого зростання нерівності зарплат у США (і меншою мірою – у Великій Британії та Канаді) після 1970 року. Як зазначалося, теорія граничної продуктивності та змагання між технологіями й освітою не дуже переконлива: бурхливе зростання винагород значною мірою сконцентрувалося в найбагатшої категорії населення (або навіть у верхньому 0,1 %) розподілу зарплат і зачепило одні країни, та при цьому оминуло інші (Японію і континентальну Європу досі зачіпало значно менше, ніж США), навіть попри можливі очікування, що технологічні зрушення цілковито змінять усю верхівку розподілу кваліфікацій та певним чином вплинуть на всі країни, що перебувають на однаковому рівні розвитку. Той факт, що нерівність доходів у США в 2000–2010 роках сягнула рівня, вищого за той, який спостерігався в бідних країнах і таких, що розвиваються, в різні минулі періоди (наприклад, вищого, ніж в Індії чи ПАР у 1920–1930, 1960–1970 та 2000–2010 роках), також ставить під сумнів будь-які пояснення, базовані лише на об’єктивно неоднаковій продуктивності. Чи справді справа в тому, що нерівність в індивідуальних кваліфікаціях і продуктивності в сьогоднішніх США вища, ніж у малописьменній Індії недавнього минулого (чи навіть сьогодення) або в ПАР часів апартеїду (чи після нього)? Якби справа була в цьому, це стало би поганою новиною для освітніх інституцій США, які однозначно слід удосконалити й зробити доступнішими. Проте, швидше за все, вони не заслуговують на такі безпідставні звинувачення.

Спробую дати трохи переконливіше пояснення бурхливого зростання найвищих доходів у США. Як уже зазначалося, переважна більшість одержувачів найбільшої зарплати – це менеджери вищої ланки великих фірм. Досить наївно шукати об’єктивну основу для їхніх високих зарплат в особистій «продуктивності». Коли робота повторювана, як у випадку працівника на складальному конвеєрі чи персоналу в фаст-фуді, можемо дати приблизну оцінку «граничного продукту», який буде реалізовано за рахунок одного додаткового робітника чи офіціанта (хоч і зі значною величиною похибки в нашій оцінці). Проте коли робочі функції особи унікальні, або майже унікальні, величина похибки значно більша. Справді, щойно ми вводимо гіпотезу недосконалості інформації в стандартні економічні моделі (яку цілком допускаємо в цьому контексті), саме поняття «особистої граничної продуктивності» стає складним для визначення. Фактично, воно перетворюється на щось подібне до суто ідеологічного важеля, за допомогою якого можна обґрунтувати вищий статус.

Щоби ввести до дискусії конкретніші терміни, уявімо велику транснаціональну корпорацію зі 100 тис. найманих працівників із валовим річним доходом у 10 млрд євро, або 100 тис. євро на працівника. Припустімо, що половину цього доходу фірма витрачає на придбання товарів і послуг (це типова цифра для економіки в цілому), тож вироблена фірмою додана вартість, тобто та, яку вона використовує для оплати праці й безпосередньо задіяного капіталу, – становить 5 млрд євро, або 50 тис. євро на працівника. Щоб встановити оплату для фінансового директора фірми (його заступників, або директора з маркетингу з його штатом тощо), може, в принципі, знадобитися оцінка його граничної продуктивності, тобто конкретний внесок у додану вартість фірми в 5 млрд євро – це буде 100, 500 тис. чи 5 млн євро на рік? Точна, об’єктивна відповідь на таке запитання, як бачимо, неможлива. Звісно, теоретично можна провести експеримент: випробувати кількох фінансових директорів, кожного протягом кількох років, щоб визначити, як цей вибір вплинув на сукупний дохід фірми в 10 млрд євро. Вочевидь, така оцінка буде дуже приблизною, з похибкою значно більшою за максимальну зарплату, яку планувалося виплачувати навіть у цілком стабільному економічному середовищі34. І ця ідея з експериментом набуває ще безнадійнішого вигляду, якщо згадати, що це середовище, по суті, постійно змінюється, як і природа фірми та конкретне наповнення кожного виду діяльності.

З огляду на цей когнітивний дисонанс все-таки спробуємо дізнатися, якими ж будуть подібні винагороди на практиці? Зазвичай вони встановлюються старшими в ієрархії, а на найвищих рівнях – самими керівниками або корпоративними комітетами з компенсацій, члени котрих, як правило, отримують порівнювані зарплати (наприклад, керівники вищої ланки інших великих корпорацій). У деяких компаніях акціонерів просять проголосувати за компенсації для керівників вищої ланки на річних зборах, однак кількість посад, які підлягають такому схваленню, незначна й охоплює не все вище керівництво. Оскільки неможливо дати точну оцінку внеску кожного менеджера в здійснений фірмою випуск продукції, цей процес неминуче завершується значною мірою довільними рішеннями, які залежать від ієрархічних стосунків і відносної впливовості залучених до нього осіб. Цілком логічно припустити, що люди, спроможні призначати власні зарплати, мають природний стимул, щоб ставитися до себе надто щедро, чи, щонайменше, достатньо оптимістично оцінювати свою граничну продуктивність. Подібна поведінка від початку притаманна всім людям, особливо з огляду на те, що необхідна інформація вкрай недосконала з точки зору об’єктивності. Звинувачувати вище керівництво в тому, що воно «залазить у кишеню до фірми», – можливо, й занадто, однак ця метафора здається доречнішою за «невидиму руку ринку» Адама Сміта. На практиці «невидимої руки» не існує, так само, як і «чистої та досконалої» конкуренції, а ринок завжди уособлюється спеціальними інституціями, приміром, корпоративними ієрархіями та комітетами з компенсацій.

Це не означає, що керівники вищої ланки й комітети з компенсацій можуть встановити будь-які зарплати, варто їм лишень забажати, й завше обирають найвищі з можливих цифр. «Корпоративне управління» на практиці підпорядковується певним правилам, у кожній країні своїм. Ці правила зазвичай неоднозначні й навіть часом складні для розуміння, однак слугують за певний інструмент стримування та противаг. Кожне суспільство також впроваджує певні соціальні норми, які впливають на погляди менеджерів вищої ланки й акціонерів (або їхніх повноважних представників, котрі часто є інституційними інвесторами, наприклад, фінансовими корпораціями та пенсійними фондами), а також ширших кіл суспільства. Ці соціальні норми відбивають уявлення щодо внеску, який різні особи роблять у випуск продукції фірмами та в економічне зростання загалом. Оскільки такі питання доволі невизначені, не дивно, що вони надто різняться від країни до країни та від періоду до періоду. Крім того, на них впливає особлива історія кожної держави. Певну вагу має і те, що будь-якій окремій фірмі дуже складно виступити проти соціальних норм, що домінують у країні, де вона працює.

Без такої теорії, як на мене, доволі складно пояснити дуже значні відмінності в оплаті керівництва, які спостерігаємо, з одного боку, між США (та меншою мірою іншими англомовними країнами), а з іншого – континентальною Європою і Японією. Якщо висловитися простіше, нерівність у зарплатах швидко зросла в США та Великій Британії, оскільки корпорації цих країн після 1970 року стали значно толерантнішими до вкрай щедрих компенсаційних пакетів. Соціальні норми в європейських і японських фірмах змінювалися в тому самому напрямку, однак ці зміни відбулися пізніше (в 1980-х чи 1990-х роках) і поки не зайшли так далеко, як у США. Винагорода керівництва на рівні кількох мільйонів євро на рік – це сьогодні, як і раніше, більше шокувало б у Швеції, Німеччині, Франції, Японії та Італії, ніж у США чи Великій Британії. Так було далеко не завжди: згадаймо, що в 1950-х і 1960-х роках. США вважалися більш егалітарними за Францію, особливо в ієрархії зарплат. Однак нинішня ситуація спостерігається від 1980-х років, і все вказує на провідну роль вищого менеджменту в еволюції нерівності в зарплатах по всьому світу.

Поява суперменеджерів: потужний фактор розбіжностей

Цей підхід до винагород керівництва з точки зору соціальних норм, які приймаються апріорі, має доволі переконливий вигляд, проте насправді він лише виводить нас на новий рівень складності. Тепер проблема полягає в тому, щоб пояснити, звідки беруться ці соціальні норми та як вони еволюціонують. Вочевидь, це вже питання з галузей соціології, психології, історії культури, політичної історії. Довелося б дослідити формування певних уявлень і переконань щонайменше на такому самому рівні, як і в економічній науці. Проблема нерівності – для соціальних наук у цілому, а не лише для однієї з названих дисциплін. Наразі я раніше зазначав, що «консервативна революція», яка охопила США та Велику Британію в 1970-х і 1980-х роках, призвела, серед іншого, до більшої толерантності щодо надто високих зарплат керівництва. Відбулося це, можливо, почасти через відчуття відставання від інших країн (навіть попри те, що повоєнний період високого зростання в Європі та Японії насправді був механічним наслідком потрясінь 1914–1945 років). Проте очевидно, що інші чинники також відіграли важливу роль.

Поясню: я не стверджую, що вся нерівність у зарплатах обумовлюється соціальними нормами справедливої винагороди. Як зазначалося, теорія граничної продуктивності та змагання між технологіями й освітою пропонує правдоподібне пояснення довготривалої еволюції розподілу зарплат, принаймні до певного рівня оплати та в межах певного ступеня точності. Технології та кваліфікації встановлюють межі, в яких має бути зафіксовано більшість зарплат. Однак тією мірою, якою певні посадові функції, особливо серед вищого менеджменту великих фірм, стають важче повторюваними, величина похибки в оцінюванні продуктивності будь-якої конкретної посади збільшується. Тож соціальні норми більше надаються до пояснення, ніж кваліфікаційно-технологічна логіка. Це стосується незначної меншості найманих працівників, максимум кількох відсотків, а найбільш вірогідно – менш ніж 1 %, залежно від країни та періоду.

Однак головний факт, що аж ніяк не був апріорі очевидним, полягає ось у чому: частка найбагатшої категорії населення в сукупних зарплатах може значно коливатися залежно від країни та періоду, як це демонструє неспіввимірна еволюція в багатих країнах після 1980 року. Бурхливе зростання зарплат суперменеджерів, безумовно, слід розглядати в зв’язку з розмірами фірми та зростанням різноманітності функцій у неї всередині. Однак об’єктивно складна проблема управління великою організацією – це не єдине питання. Також можливо, що бурхливе зростання найвищих доходів можна пояснити як форму «меритократичного екстремізму». Ідеться про очевидну потребу сучасних суспільств, особливо американського, призначати певних осіб «переможцями» і винагороджувати їх дедалі щедріше, якщо їх, як здається, обрано завдяки їхнім заслугам, а не через високе походження. Я повернуся до цього питання.

У будь-якому разі, надзвичайно щедрі винагороди, виділені топ-менеджерам, можуть бути могутньою силою розбіжності в розподілі багатства: якщо найкраще оплачувані особи встановлюють власні зарплати (принаймні, певною мірою), результатом може стати дедалі більша нерівність.

Дуже складно сказати заздалегідь, де цей процес здатен завершитися. Розгляньмо знову приклад фінансового директора великої фірми з валовим доходом у 10 млрд євро на рік. Складно уявити, що корпоративний комітет із компенсацій раптом вирішить, що його гранична продуктивність становить 1 млрд чи навіть 100 млн євро (хоча б тому, що тоді було б складно знайти достатньо грошей для оплати решти керівництва). Натомість деякі люди можуть вважати, що компенсаційний пакет в 1, 10 чи навіть 50 млн євро на рік був би виправданим (невизначеність щодо особистої граничної продуктивності настільки висока, що не видно жодних очевидних меж). Цілком можна уявити, що частка найбагатшої категорії населення в сукупних зарплатах у США може сягнути 15–20 %, 25–30 %, або навіть більше.

Найпереконливіший доказ провалу корпоративного управління та відсутності раціонального обґрунтування в термінах продуктивності для надзвичайно високої оплати керівництва полягає в тому, що коли ми збираємо дані щодо окремих фірм (можемо це зробити для публічних акціонерних компаній в усіх багатих країнах), дуже складно пояснити спостережувані відмінності в термінах ефективності фірми. Якщо поглянемо на різні показники ефективності, такі як зростання продажів, прибутки тощо, можемо подати спостережувані розходження як суму інших розбіжностей: розбіжності внаслідок зовнішніх причин (таких, як загальний стан економіки, зміни ціни на сировину, коливання валютного курсу, середня ефективність інших фірм у тому самому секторі тощо) плюс інші, внутрішні розбіжності. Рішення керівників фірми можуть значною мірою впливати лише на останні. Якби оплата керівництва визначалася граничною продуктивністю, можна було б очікувати, що розбіжності в ній матимуть мало спільного із зовнішніми чинниками й залежатимуть лише або переважно від внутрішніх. Насправді ми спостерігаємо абсолютно протилежне: саме коли продажі та прибутки зростають через зовнішні причини, оплата керівництва збільшується найшвидше. Це особливо помітно на прикладах американських корпорацій: Бертран і Муллайнатан називають це явище «платою за удачу»35.

Я повернуся до цього питання та узагальню даний підхід у частині 4 (див. розділ 14).

Схильність до «плати за удачу» сильно варіюється залежно від країни та періоду, а найбільше залежно від зміни податкового законодавства, особливо найвищої маржинальної ставки податку на доходи фізичних осіб, яка, вочевидь, слугує або захисним бар’єром (коли вона висока), або причиною збитків (якщо вона низька) – принаймні до певного часу.

Звісно, зміни податкового законодавства самі по собі пов’язані зі змінами соціальних норм щодо нерівності. Проте, одного разу введені в дію, вони розвиваються згідно з власною логікою. Дуже значне зниження найвищої маржинальної ставки податку на доходи фізичних осіб в англомовних країнах після 1980 року (попри той факт, що Велика Британія і США були піонерами в запровадженні майже конфіскаційних податків на доходи фізичних осіб, які в попередні десятиліття вважалися неприйнятними), схоже, повністю змінило спосіб встановлення оплати для найвищих керівників. Тепер вони мали значно сильніші, ніж у минулому, стимули прагнути значних добавок до зарплати. Я також аналізую спосіб, у який цей механізм посилення може сприяти появі іншого чинника розбіжностей, політичнішого за своєю природою. Зниження найвищої маржинальної ставки податку на доходи фізичних осіб призвело до бурхливого зростання дуже високих доходів. Це підвищило політичний вплив осіб, які отримали вигоду від цієї зміни податкового законодавства. Ці особи зацікавлені в збереженні найвищих ставок оподаткування на низькому рівні, або навіть і далі їх зменшувати, а також використовувати свій додатковий дохід для фінансування політичних партій, груп впливу на політику й аналітичних центрів.

Розділ 10. Нерівність у власності на капітал

Тепер звернімося до питання нерівності в багатстві та його історичної еволюції. Питання важливе з огляду на те, що скорочення цього типу нерівності та доходу, який із неї випливає, було єдиною причиною зменшення розриву в сукупних доходах протягом першої половини ХХ століття. Як зазначалося, структура нерівності в доході від оплати праці протягом 1900–1910 років і 1950–1960 років не змінилася ні у Франції, ні в США (всупереч оптимістичним прогнозам Кузнеця, чия теорія базувалася на ідеї поступового та автоматичного переходу в сфері праці від нижче до вище оплачуваних видів робіт). Тим часом різке зменшення нерівності в сукупних доходах відбулося значною мірою завдяки обвалу високих доходів від капіталу. Інформація, що є в нас під рукою, свідчить: те саме стосується й решти розвинених країн1. Важливо зрозуміти, як і чому сталося історичне скорочення нерівності в багатстві.

Це питання так гостро стоїть сьогодні ще й тому, що власність на капітал, вочевидь, знову набуває дедалі більшої концентрації, позаяк відношення капіталу до доходу підвищується, а зростання сповільнюється. Можливість розширення розриву в рівні багатства змушує замислитися про довготривалі наслідки цих процесів. У багатьох аспектах це викликає ще більшу стурбованість, ніж збільшення нерівності в доходах між суперменеджерами та іншими категоріями працівників, яке на сьогодні залишається географічно обмеженим явищем.

Гіперконцентроване багатство: Європа та Америка

Як зазначалося в розділі 7, розподіл багатства – а отже, і доходу від капіталу – завжди є значно концентрованішим за розподіл доходів від оплати праці. В усіх відомих суспільствах і в усі часи найменш забезпечена половина населення не володіє майже нічим (зазвичай менш ніж 5 % від сукупного багатства); «вершки суспільства» мають значно більшу частину того, чим можна володіти (зазвичай понад 60 % від сукупного багатства, іноді до 90 %); а решта населення (середні 40 %), володіють від 5 % до 35 %2. Я також звернув увагу на появу «патримоніального середнього класу», тобто проміжної групи, значно заможнішої за найбіднішу половину населення. Їй належить від чверті до третини національного багатства. Постання цього середнього класу, поза сумнівом, є найважливішою структурною трансформацією, яка вплинула на розподіл багатства в довготривалій перспективі.

Чому ця трансформація відбулася? Щоб відповісти, спершу слід детальніше розглянути хронологію. Коли і як нерівність у багатстві почала зменшуватися? Якщо говорити відверто, через те, що необхідні джерела (переважно документи про затвердження заповітів), на жаль, не завжди нам доступні, я досі не мав змоги вивчити історичну еволюцію нерівності в багатстві в такій самій кількості країн, яку розглянув у випадку нерівності в доходах. Ми маємо доволі повні історичні оцінки щодо чотирьох країн: Франції, Великої Британії, США та Швеції. Однак уроки, які дають нам ці чотири історії, доволі чіткі й послідовні, тож можемо дещо сказати про подібність і відмінності між європейською та американською системами3. Більше того, дані щодо багатства мають одну величезну перевагу над відомостями про доходи: вони дають змогу в деяких випадках сягнути значно глибше в часі. Зараз проаналізуємо одну за одною ці чотири країни.

Франція: спостережна площина приватного багатства

Франція – особливо цікавий випадок, оскільки це єдина країна, щодо якої маємо по-справжньому однорідні історичні джерела. Вони дають змогу вивчати розподіл багатства безперервно від кінця ХVІІІ століття і до сьогодні. У 1791 році, невдовзі після скасування податкових привілеїв для знаті, було запроваджено податок на спадщину та дарування, а також реєстр статків. Тоді це були широкомасштабні інновації. Новий податок на спадщину можна вважати універсальним завдяки трьом його особливостям. По-перше, він застосовувався до всіх видів власності: сільськогосподарських угідь, іншої сільської та міської нерухомості, готівки, державних і приватних облігацій, інших видів фінансових активів, наприклад, частка в акціонерному капіталі чи в товаристві, меблі, цінності тощо; по-друге, він охоплював усіх власників багатства – як знать, так і простолюд; а по-третє, ним обкладалися статки незалежно від розміру. Більше того, метою цієї фундаментальної реформи було не лише наповнити скарбницю нового режиму, але й дати уряду змогу фіксувати будь-яке передавання багатства: чи за заповітом (після смерті власника), чи за даруванням (за його життя), щоб гарантувати кожному повне використання його прав на власність. Офіційною мовою податок на спадщину та дарування завжди – від 1791 року й до сьогодні – класифікувався як одне з численних реєстраційних мит, а точніше, зборів за передавання, що включали й податок, який накладається на «вільне передавання» (або передавання права власності без фінансової компенсації, за заповітом чи в дар) та «передавання за винагороду» (тобто в обмін на готівкові кошти або інше вартісне майно). Таким чином, цей закон мав на меті дати змогу кожному власникові майна, великого чи малого, зареєструвати свої права власності, а значить, володіти цими правами цілком безпечно, з можливістю звертатися до органів влади в разі виникнення проблем. Тож наприкінці 1790-х – на початку 1800-х років було сформовано цілком завершену систему реєстрації майна, включно з кадастром нерухомості, що існує і сьогодні.

У частині 4 я більше розповім про історію податків на спадщину в різних країнах. На цьому етапі податки цікавлять нас передусім як історичне джерело. У більшості інших країн податки на спадщину та дарування, порівнювані з французькими, було запроваджено лише наприкінці ХІХ чи на початку ХХ століття. У Великій Британії реформа 1894 року уніфікувала попередні податки на передавання прав володіння нерухомістю, фінансовими активами та рухомим майном, проте однорідна статистика щодо затвердження заповітів, яка охоплює всі типи власності, починається лише з 1919–1920 років. У США федеральний податок на спадщину та дарування з’явився лише 1916 року і охопив незначну меншість американців. Хоча в деяких штатах існують податки, якими обкладено ширші сегменти населення, вони вкрай неоднорідні. Тож дуже складно вивчати еволюцію нерівності в багатстві у цих двох країнах до Першої світової війни. Звісно, існує чимало документів щодо затвердження заповітів і реєстрів майна, переважно приватного походження, які стосуються окремих підмножин населення і видів власності, проте через брак реальних способів застосування цієї документації немає змоги сформулювати загальний висновок.

Доволі прикро, адже Перша світова війна була значним потрясінням для багатства та його розподілу. Одна з основних причин вивчення прикладу Франції – те, що він уможливить розгляд цього поворотного моменту в глибшій історичній перспективі. Від 1791 до 1901 року податок на спадщину та дарування був суто пропорційним: він варіювався залежно від ступеня спорідненості, однак був однаковим для будь-яких сум статків, що передавалися, і зазвичай досить низьким (як правило, 1–2 %). У 1901 році, після тривалих дебатів у парламенті, цей податок зробили незначною мірою прогресивним. Уряд, який почав публікувати детальну статистику щорічного потоку заповітів і дарувань ще в 1820-х роках, 1901 року почав збирати різноманітні статистичні дані про розміри майна, і з того часу до 1950-х років документи ще більше ускладнювалися (комбінаційними таблицями за віком, розміром майна, типом власності тощо). Після 1970 року стали доступними цифрові файли, які містять репрезентативні вибірки з податкової документації щодо оподаткування спадщини та дарування за конкретний рік, тож цей набір даних можна продовжити до 2000–2010 років. На додачу до багатих джерел, сформованих протягом останніх двох століть безпосередньо податковими органами, ми разом із Постель-Віне та Розенталем також зібрали десятки тисяч декларацій окремих осіб (які дуже ретельно зберігалися в національних архівах та архівах департаментів із початку ХІХ століття) для створення великих вибірок, що охоплюють кожне десятиріччя від 1800–1810 років до 2000–2010 років. У цілому, французькі документи щодо затвердження заповітів пропонують повну та детальну картину двох століть накопичення й розподілу багатства4.

Метаморфози патримоніального суспільства

На рисунку 10.1 наведено головні отримані мною результати щодо еволюції розподілу багатства з 1810 до 2010 року.5 Перший висновок такий: до потрясінь 1914–1945 років видимої тенденції до скорочення нерівності у власності на капітал не було. Фактично, протягом ХІХ століття існувала слабка тенденція до зростання концентрації капіталу (що починалася з уже й без того дуже високого рівня) та навіть прискорення спіралі нерівності в 1880–1913 роках. На початку ХІХ століття найбагатша категорія населення вже володіла 80–85 % всього багатства; на початку ХХ століття їй належало майже 90 %. Самі лише «вершки суспільства» в 1800–1810 роках тримали в руках 45–50 % національного багатства; у 1850–1860 роках їхня частка перевищила 50 %, а в 1900–1910 роках досягла 60 %6.

Тепер, коли розглядаємо ці дані з історичної відстані, попри оптимістичну риторику економічної та політичної еліти Третьої республіки, концентрація багатства в Європі протягом Чудової епохи не може не вразити. Париж, де в 1900–1910 роках проживало трохи більше за одну двадцяту населення Франції, теж заявляв права на чверть багатства. Концентрація багатства в столиці була ще більшою і, схоже, безупинно зростала протягом десятиліть напередодні Першої світової війни. У ХІХ столітті в Парижі дві третини населення (порівняно з половиною населення решти країни) помирали, не залишаючи наступному поколінню жодних статків. І при цьому саме там концентрувалося найбільше багатство. Частка «вершків суспільства» на початку ХІХ століття становила близько 55 %, у 1880–1890 роках зросла до 60 %, а далі, напередодні Першої світової війни, – до 70 % (див. рисунок 10.2). Під час розгляду цієї кривої природно виникає запитання: наскільки високою могла би стати концентрація багатства, якби не було війни?

Документація щодо затвердження заповітів також дає нам змогу побачити, що протягом ХІХ століття багатство розподілялося всередині кожної вікової категорії майже так само нерівно, як і в державі в цілому. Зазначимо, що оцінки, наведені на рисунках 10.1–10.2 (та наступних рисунках) відбивають нерівність у багатстві серед дорослого (живого) населення на кожну позначену на графіку дату: ми починаємо з багатства на момент смерті, однак переоцінюємо кожен результат спостережень залежно від кількості живих осіб у кожній віковій категорії на зазначену дату. На практиці різниця незначна: концентрація багатства серед живих усього на кілька пунктів вища за нерівність у багатстві на момент смерті, а еволюція в часі в кожному випадку майже ідентична7.

Наскільки концентрованим було багатство у Франції протягом ХVІІІ століття аж до часу напередодні революції? Без джерел, порівнюваних із документацією щодо затвердження заповітів, створеною революційними зборами (щодо Старого режиму ми маємо лише розрізнені та неповні серії даних приватного характеру як для Великої Британії, так і для США до кінця ХІХ століття), на жаль, неможливо робити точні порівняння. Попри це, є підстави вважати, що нерівність у приватному багатстві в 1780–1810 роках трохи зменшилася завдяки перерозподілу сільськогосподарських угідь та анулюванню державного боргу протягом Революції, а також іншим потрясінням, від яких потерпали аристократичні статки. Можливо, напередодні 1789 року частка найбагатшої категорії населення досягала чи навіть трохи перевищувала 90 % сукупного багатства, а частка «вершків суспільства» дісталася рівня 60 %, або й перевищила його. І навпаки, протягом періоду монархії з обмеженим виборчим правом (1815–1848) «емігрантський мільярд» (мільярд франків, виплачений знаті як компенсація за землю, конфісковану під час Революції) та повернення знатних осіб на передній край політичної боротьби посприяли відновленню деяких старих статків. Фактично, наші відомості щодо затвердження заповітів виявляють, що відсоток імен аристократів серед «вершків суспільства» поступово зріс із лише 15 % у 1800–1810 роках до майже 30 % у 1840–1850 роках, перш ніж розпочалося неухильне зниження від 1850–1860 років, а далі цей показник знову знизився до менш ніж 10 % у 1890–1900 роках.8

Однак не слід перебільшувати значення цих змін, розпочатих Французькою революцією. Поза межами можливого зменшення нерівності в багатстві у 1780–1810 роках і подальшого поступового зростання у 1810–1910 роках, а особливо після 1870 року, найвагоміший факт полягає в тому, що протягом ХVІІІ та ХІХ століть нерівність у власності на капітал залишалася відносно сталою на надзвичайно високому рівні. Протягом цього періоду найбагатша категорія населення послідовно володіла від 80 % до 90 % сукупного багатства, а «вершки суспільства» – від 50 % до 60 %.

Як я показав у частині 2, структура капіталу від ХVІІІ до початку ХХ століття повністю змінилася (земельний капітал майже цілком було заміщено промисловим і фінансовим капіталом та нерухомістю), однак сукупне багатство, оцінене в річних обсягах національного доходу, залишалося відносно сталим.

Зокрема, Французька революція мала порівняно незначний вплив на відношення капіталу до доходу. Як щойно було показано, вона також не надто вплинула на розподіл багатства. У 1810–1820 роках, в епоху батька Горіо, Растіньяка та мадемуазель Вікторини багатство розподілялося, можливо, трохи менш нерівно, ніж за часів Старого режиму, однак ця відмінність була швидше мінімальною. Як до, так і після Революції Франція залишалася патримоніальним суспільством: характерною для нього була гіперконцентрація капіталу, а спадщина та шлюб відігравали ключову роль. Успадкування великого статку або одруження зі спадкоємцем могли забезпечити рівень комфорту, недосяжний за умови навчання чи роботи. У Чудову епоху багатство було ще концентрованішим, ніж тоді, коли Вотрен повчав Растіньяка. Однак на нижніх щаблях від Старого режиму до Третьої республіки, попри масштабні економічні та політичні зміни, що сталися в цей період, Франція залишалася тим самим суспільством, із тією самою базовою структурою нерівності.

Документація про затвердження заповітів також дає нам змогу спостерігати, що зменшення належної найбагатшій категорії населення частки національного багатства в ХХ столітті принесло вигоду лише середньому класу – 40 % населення, тоді як частка, що належала найбіднішим 50 %, практично взагалі не зросла (вона залишилася на рівні менш ніж 5 % сукупного багатства). Протягом ХVІІІ та ХХ століть найбідніша половина населення мала майже нульові чисті активи. Зокрема бачимо, що на час своєї смерті представники найбіднішої частини розподілу багатства не володіли жодною нерухомістю чи фінансовими активами, які могли б передати спадкоємцям; всі їхні невеличкі статки повністю поглиналися витратами на поховання та сплатою боргів (у цьому випадку спадкоємці зазвичай вирішували відмовитися від своєї спадщини). Протягом ХІХ століття й до років, що передували Першій світовій війні, в Парижі частка осіб, які опинялися в такій ситуації на час смерті, перевищувала дві третини населення й тенденції зростання поки що не спостерігалося. До цієї величезної групи належав батько Горіо, який помирав у жалюгідному стані й злиднях, залишений своїми дочками. Власниця будинку, де він мешкав, мадам Воке, уперто вимагала від Растіньяка сплати боргів старого. Крім того, Растіньяк змушений був відшкодувати витрати на поховання, які перевищили вартість убогого особистого майна небіжчика. Приблизно половина всіх французів ХІХ століття помирали в подібних обставинах, без жодних статків, які можна було би передати спадкоємцям, або з лише від’ємними чистими активами, і в ХХ столітті ця пропорція ледь зрушилася9.

Нерівність у капіталі в Європі часів Чудової епохи

Хоча доступні нам дані щодо інших європейських країн не надто досконалі, вони однозначно демонструють, що надзвичайна концентрація багатства у ХVІІІ та ХІХ століттях і аж до часу напередодні Першої світової війни була загальноєвропейським, а не лише французьким явищем.

У Великій Британії маємо детальні дані щодо затвердження заповітів від 1910–1920 років і далі. Ці документи вичерпно вивчалися багатьма дослідниками (найвідоміші з них – Аткінсон і Гаррісон). Якщо ми доповнимо цю статистику оцінками щодо останніх років, а також точнішими, однак менш однорідними оцінками, які зробив Пітер Ліндер для 1810–1870 років (на основі вибірок із реєстрів майна), то побачимо, що загальна еволюція була дуже подібною до французької, хоча рівень нерівності у Великій Британії завжди був трохи вищим. Частка найбагатшої категорії населення в сукупному багатстві з 1810 до 1870 року перебувала на рівні 85 %, а в 1900–1910 роках перевищила 90 %; частка «вершків суспільства» зросла від 55–60 % у 1810–1870 роках до майже 70 % в 1910–1920 роках (див. рисунок 10.3). Британські джерела, особливо за ХІХ століття недосконалі, однак масштаби цілком зрозумілі. У ХІХ столітті багатство у Великій Британії було надзвичайно концентрованим, і до 1914 року не виявляло жодної тенденції до зменшення концентрації. Найбільше вражає те, що нерівність у власності на капітал у Великій Британії під час Чудової епохи була лише трохи вищою, ніж у Франції, навіть попри те, що еліта Третьої республіки в ті часи полюбляла зображати свою країну як егалітарну, на відміну від її монархічного сусіда по той бік Ла-Маншу. Насправді офіційний політичний режим дуже мало впливав на розподіл багатства в цих двох країнах.

У Швеції, де від 1910 року доступні дуже повні дані (якими нещодавно скористалися Олсон, Ройне та Валденстрем) і щодо якої ми також маємо оцінки за 1810–1870 роки (зокрема підготовані Лі Солтоу), бачимо траєкторію, дуже подібну до спостережуваної у Франції та Великій Британії (див. рисунок 10.4). Насправді шведська статистика щодо багатства підтверджує те, що ми вже знаємо з декларацій про доходи: Швеція не була структурно егалітарною країною, як нам іноді здавалося. Звісно, концентрація багатства у Швеції в 1970–1980 роках досягла найнижчого рівня нерівності, спостережуваного у будь-якому з наших історичних даних (лише 50 % сукупного багатства належали найбагатшій категорії населення і трохи більш ніж 15 % – «вершкам суспільства»). Однак попри це, нерівність залишалася досить високою. Крім того, із 1980–1990 років у Швеції вона значно зросла (в 2010 році була лише трохи меншою, ніж у Франції). Також слід наголосити, що шведське багатство в 1900–1910 роках було настільки ж концентрованим, як і французьке та британське. У Чудову епоху концентрація багатства залишалася високою у всіх європейських країнах. Важливо зрозуміти причини цього явища і чому ситуація настільки змінилася протягом ХХ століття.

Більше того, зазначимо, що до ХІХ століття ми також бачимо вкрай високу концентрацію багатства (за якої найбагатшій категорії населення належать 80–90 % капіталу, а «вершкам суспільства» – 50–60 %) у більшості країн, і зокрема в традиційних аграрних суспільствах сучасності, а також у середні віки та в античності. Доступні нам джерела недостатньо повні, щоб уможливити точні порівняння або вивчення еволюції в часі, однак масштаби, яких набули частки найбагатшої категорії та «вершків суспільства» в сукупному багатстві (особливо в сукупному обсязі сільськогосподарських угідь), загалом близькі до того, що ми бачимо у Франції, Великій Британії та Швеції у ХІХ столітті та в Чудову епоху10.

Поява патримоніального середнього класу

У решті цього розділу нас цікавитимуть три питання. Чому до Першої світової війни нерівність у багатстві була настільки надмірною і надалі зростала?

Чому попри те, що багатство на початку ХХІ століття знову процвітає, як це було на початку ХХ (про це свідчить еволюція відношення капіталу до доходу), його концентрація сьогодні значно нижча за свій історичний максимум? Нарешті, чи є незворотним цей стан?

Насправді другий висновок, який логічно випливає з даних щодо Франції, наведених на рисунку 10.1, полягає в тому, що концентрація багатства, так само як і концентрація доходу від нього, так цілком і не відновилася після потрясінь 1914–1945 років. Частка найбагатшої категорії населення в сукупному багатстві, яка сягала 90 % у 1910–1920 роках, знизилася до 60–70 % у 1950–1970 роках; частка «вершків суспільства» знижувалася ще стрімкіше, від 60 % у 1910–1920 роках до 20–30 % у 1950–1970 роках. Порівняно з тенденцією в переддень Першої світової війни розбіжність здається очевидною і незаперечною. Звісно, в 1980–1990 роках нерівність у багатстві знову почала зростати, а фінансова глобалізація дедалі більше ускладнювала оцінку багатства та його розподілу в національних межах: нерівність у багатстві в ХХІ столітті доведеться дедалі частіше оцінювати на світовому рівні.

Однак, попри цю невизначеність, сьогодні нерівність у багатстві, поза сумнівом, перебуває на значно нижчому рівні, ніж століття тому: частка найбагатшої категорії населення нині становить близько 60–65 %.

Хоча це й досі доволі високий показник, все одно він помітно нижчий за рівень, досягнутий у Чудову епоху. Суттєва різниця полягає в тому, що сьогодні є патримоніальний середній клас, який володіє приблизно третиною національного багатства, а це доволі значний обсяг.

Доступні дані щодо інших європейських країн підтверджують, що це загальне явище. У Великій Британії частка найбагатшої категорії населення знизилася від понад 90 % напередодні Першої світової війни до 60–65 % у 1970-х роках; нині вона становить близько 70 %. Частка «вершків суспільства» обвалилася після потрясінь ХХ століття, тобто знизилася від майже 70 % у 1910–1920 роках до трохи більш ніж 20 % у 1970–1980 роках, далі зросла до 25–30 % сьогодні (див. рисунок 10.3). У Швеції власність на капітал завжди була менш концентрованою, ніж у Великій Британії, однак загальні тенденції дуже подібні (див. рисунок 10.4). Як бачимо в кожному з наведених прикладів, втрати 10 % найбагатших найбільше користі принесли «патримоніальному середньому класу» (що визначається як середні 40 % у ієрархії багатства), а найбіднішій половині населення, чия частка в сукупному багатстві завжди була мізерною (зазвичай близько 5 %), не дісталося нічого, навіть у Швеції (де ця частка ніколи не була більшою за 10 %). У деяких випадках, наприклад у Великій Британії, помітно інше: втрата 1 % найбагатших також принесла значну вигоду наступним 9 %. Однак поза межами національної специфіки загальна подібність різних європейських тенденцій справляє сильне враження.

Головною структурною трансформацією було формування середнього класу, який становить приблизно половину населення та складається з осіб, котрі спромоглися самостійно заробити певний капітал, достатній, щоб зрештою спільно стати власниками від чверті до третини сукупного багатства нації.

Нерівність у багатстві в Америці

А зараз повернуся до прикладу США. Тут ми також маємо статистику щодо затвердження заповітів з 1910–1920 років і далі. Вона інтенсивно використовувалася дослідниками (особливо Лампманом, Копчуком і Саезом). Стосовно використання цих даних є важливі перестороги, позаяк федеральним податком на спадщину охоплюється незначний відсоток населення. Попри це, оцінки, що базуються на даних про затвердження заповітів, можуть доповнюватися інформацією з детальних опитувань щодо статків, які Федеральний резервний банк проводив від 1960-х років (особливо активно їх використовували Артур Кеннікел та Едвард Вольфф), та менш вагомими оцінками за 1810–1870 роки, базованими на реєстрах майна і збиранні даних про статки, якими користувалися відповідно Еліс Генсон Джонс і Лі Солтоу11.

Ми помітили істотні відмінності між європейською та американською тенденціями. По-перше, ситуація має такий вигляд, нібито нерівність у багатстві в США близько 1800 року не набагато перевищувала цей показник у Швеції в 1970–1980 роках США були новою країною, населення якої складалося переважно з іммігрантів, і вони прибули до Нового Світу з невеликими статками або взагалі без них, що й не надто дивує. До 1800 року минуло ще недостатньо часу, щоб багатство було накопичене чи сконцентроване. Проте ці дані не найдосконаліші; існують певні відмінності між північними штатами (де оцінки вказують на нижчу нерівність, ніж у Швеції в 1970–1980 роках) та південними (в яких нерівність наближалася до тогочасних європейських рівнів)12.

Загальновизнаний факт: протягом ХІХ століття концентрація багатства в США дедалі вищала. У 1910 році нерівність у капіталі тут була дуже високою, хоча поки все одно помітно нижчою, ніж у Європі: найбагатша категорія населення володіла приблизно 80 % сукупного багатства, а «вершки суспільства» – близько 45 % (див. рисунок 10.5). Цікаво, що нерівність у Новому Світі, вочевидь, наздоганяла нерівність у старій Європі, й це викликало неабияку стурбованість у тогочасних американських економістів. Особливо показовою з огляду на це є книга Вілфорда Кінга про розподіл багатства у США в 1915 році – перше масштабне дослідження з цього питання13. У наші дні це може здаватися дивним: за кілька десятиліть ми звикли до більшої неегалітарності США порівняно з Європою і навіть до того, що багато американців цим пишаються (вони часто твердять, що нерівність стимулює підприємницький динамізм, і називають Європу заповідником егалітаризму в радянському стилі). Однак століття тому як думки, так і реальність були цілком протилежними: усі бачили, що Новий Світ від початку менш неегалітарний за стару Європу, й ця відмінність також викликала гордість. Наприкінці ХІХ століття, у так звану Золоту добу, коли деякі американські промисловці та фінансисти (наприклад, Джон Д. Рокфеллер, Ендрю Карнеґі та Дж. П. Морган) накопичили безпрецедентні статки, багато американських експертів переймалися тим, що країна втрачає свій піонерський егалітарний дух. Звісно, цей дух був почасти міфом, але, з іншого боку, він виникав із порівняння з концентрацією багатства в Європі. У частині 4 ми побачимо, що страх дедалі більшого уподібнення до Європи деякою мірою в 1910–1920 роках призвів до першого в світі запровадження в США дуже прогресивного податку на спадщину великих статків, які вважалися несумісними з американськими цінностями, а також прогресивного податку на доходи фізичних осіб, які підпадали під визначення надмірних. Протягом ХХ століття уявлення про нерівність, перерозподіл і національну ідентичність, м’яко кажучи, дуже змінилися.

У 1910–1950 роках нерівність у багатстві в США зменшилася, так само як і нерівність у доходах, однак не настільки, як у Європі. Звісно, початковий рівень був нижчим, а потрясіння війни – меншими. На 2010 рік частка найбагатшої категорії населення в сукупному багатстві перевищила 70 %, а частка «вершків суспільства» становила близько 35 %14.

Нарешті, деконцентрація багатства в США протягом ХХ століття мала доволі обмежений характер: частка найбагатшої категорії населення в сукупному багатстві знизилася від 80 % до 70 %, тоді як у Європі – від 90 % до 60 % (див. рисунок 10.6)15.

Відмінність між досвідом Європи та США очевидна. У Європі в ХХ столітті відбулася тотальна трансформація суспільства: нерівність у багатстві, яка напередодні Першої світової війни була такою ж високою, як у часи Старого режиму, знизилася до безпрецедентного рівня, настільки низького, що приблизно половина населення змогла отримати певну кількість багатства і вперше заволодіти значною часткою національного капіталу. Це певною мірою пояснює ту величезну хвилю ентузіазму, яка прокотилася Європою в 1945–1975 роках. Люди відчували, що капіталізм подолано й що нерівність і класове суспільство залишилися в минулому. Також зрозуміло, чому європейцям складно було прийняти припинення цього начебто незворотного суспільного прогресу після 1980 року, й чому вони досі чекають, що злого джина капіталізму буде знову загнано до пляшки.

У США щодо цього існують дуже різні думки. У певному сенсі патримоніальний середній (білий) клас існував уже в ХІХ столітті. Він пережив занепад протягом Золотої доби, видужав у середині ХХ століття, а далі пройшов через ще один занепад після 1980 року. ХХ століття не є для США часом швидкого встановлення соціальної справедливості. Насправді сьогодні нерівність у багатстві тут перевищує рівень початку ХІХ століття. Тож утрачений американський рай асоціюється із зародженням цієї країни: тут є ностальгія за епохою Бостонського чаювання, а не за Славним тридцятиріччям і періодом найбільшого державного втручання з метою приборкання надмірних проявів капіталізму.

Механізм розходження у багатстві: r проти g в історії

Зараз я спробую пояснити факти, які ми спостерігаємо: гіперконцентрацію багатства в Європі протягом ХІХ століття й аж до Першої світової війни; істотне скорочення нерівності в багатстві після потрясінь 1914–1945 років; а також той факт, що концентрація багатства досі не повторила рекордно високих рівнів, яких сягала у Європі в минулому.

Тут могли спрацьовувати кілька механізмів, і мої дані не наводять доказів, які уможливили б точне визначення впливу кожного на загальні зміни. Однак можемо спробувати на основі аналізу доступних нам відомостей вибудувати ієрархію різних механізмів. Ось головний висновок, який, на моє переконання, можливо зробити з того, що ми на сьогодні знаємо.

Основна причина гіперконцентрації багатства в традиційних аграрних суспільствах і значною мірою в усіх інших до Першої світової війни (за винятком суспільств-першовідкривачів Нового Світу, які, природно, є дуже специфічними й нетиповими для решти світу чи для довготривалої перспективи) – те, що це суспільства повільного зростання, у яких норма дохідності капіталу була помітно й стабільно вищою за темпи зростання.

Ця фундаментальна сила розходження, стисло розглянута мною у вступі, функціонує таким чином. Розгляньмо світ повільного зростання, на рівні, скажімо, 0,5–1 % на рік, як це й було скрізь до ХVІІІ та ХІХ століть. Таким чином, норма дохідності капіталу, яка зазвичай становить близько 4–5 % на рік, значно вища за темпи зростання. Якщо конкретніше, то це означає, що багатство, накопичене в минулому, рекапіталізується значно швидше за розвиток економіки, навіть за відсутності доходу від оплати праці.

Наприклад, якщо g = 1 %, а r = 5 %, заощадження однієї п’ятої доходу від капіталу (при цьому споживається решта – чотири п’ятих) достатньо, щоб гарантувати, що капітал, успадкований від попереднього покоління, зростатиме з такими само темпами, як економіка.

Якщо особа заощаджує більше, оскільки її статки достатньо великі для забезпечення добробуту, споживає трохи меншу частину своєї річної ренти, тоді багатство цієї особи збільшуватиметься швидше за зростання економіки, й нерівність у статках матиме тенденцію до підвищення, навіть якщо ця особа не вкладає доходів від оплати праці. Тоді з суто математичних причин створюються ідеальні умови для розквіту «суспільства успадкування», тобто йдеться про суспільство з дуже високою концентрацією багатства, в якому великі статки зберігаються від покоління до покоління.

Отже, так історично склалося, що ці умови було створено в певних суспільствах, і, зокрема, у європейських ХІХ століття. Як показує рисунок 10.7, у Франції від 1820 до 1913 року норма дохідності капіталу була значно вищою за темпи зростання, у середньому близько 5 % порівняно з темпами близько 1 %. Дохід від капіталу становив приблизно 40 % національного доходу, і було достатньо заощаджувати чверть цього, щоб забезпечити норму заощаджень на рівні 10 % (див. рисунок 10.8), тобто, щоб багатство могло зростати трохи швидше за дохід. Тож концентрація багатства характеризувалася тенденцією до зростання. У наступному розділі я покажу, що більша сума багатства цього періоду походила від успадкування, і домінування успадкованого капіталу, – попри притаманні періоду високу мобільність економіки та суттєве вдосконалення фінансів, – пояснюється динамічним ефектом фундаментальної нерівності r > g: дуже повні дані щодо затвердження заповітів у Франції дають нам змогу цілком упевнено констатувати цей факт.

Чому дохідність капіталу вища за темпи зростання?

Розгляньмо логіку аргументів. Чи існують серйозні причини того, що дохідність капіталу має систематично бути вищою за темпи зростання? Поясню: я приймаю це як історичний факт, а не як логічну неминучість.

Це беззаперечна історична реальність: протягом тривалого часу r було справді вищим за g. Дехто спочатку виступав проти цього твердження. Тепер ці люди виказують подив і цікавляться, чи це правда, і як це можна довести. Найкращий спосіб переконатися, що r > g справді є історичним фактом, поза сумнівом, такий.

Як я показав у частині 1, протягом більшої частини історії людства економічне зростання було фактично нульовим: якщо об’єднаємо демографічне та економічне зростання, можемо сказати, що річні темпи зростання від античності до ХVІІ століття ніколи надовго не перевищували 0,1–0,2 %.

Попри численні історичні похибки, немає сумніву, що норма дохідності капіталу завжди значно перевищувала цей рівень: центральне значення, що спостерігалося в довготривалій перспективі, становить 4–5 % на рік. Зокрема такою була дохідність землі в більшості традиційних аграрних суспільств. Навіть якщо приймемо значно нижчу оцінку щодо чистої дохідності капіталу (наприклад, погодимося з аргументом, який протягом років застосовується багатьма землевласниками, мовляв, керувати великим статком – непроста справа, тож ця дохідність фактично відбиває справедливу компенсацію за висококваліфіковану працю, вкладену власником), нам все одно залишиться мінімальна (як на мене, нереалістична та занадто низька) дохідність капіталу на рівні щонайменше 2–3 % на рік, що все одно значно вище за 0,1–0,2 %.

Тож незаперечним фактом, характерним для більшої частини періодів у історії людства, залишається те, що норма дохідності капіталу завжди була принаймні в 10–20 разів вищою за темпи зростання випуску продукції (та доходу).

Насправді саме на цьому значною мірою базується суспільство: це те, що створило для класу власників можливості займатися в житті багатьма різними справами, а не просто дбати про власне виживання.

Щоб максимально доступно проілюструвати цей факт, я показав на рисунку 10.9 еволюцію норми дохідності капіталу та темпів зростання в світі від античності до ХХІ століття.

Очевидно, подібні оцінки приблизні й неточні, проте масштаби та загальну еволюцію можна вважати обґрунтованими. Для визначення світових темпів зростання я використав історичні оцінки та прогнози, обговорювані в частині 1. Для того, щоб визначити світову норму дохідності капіталу, я взяв оцінки для Великої Британії та Франції в 1700–2010 роках, проаналізовані в частині 2. Для ранніх періодів використано чисту дохідність у 4,5 %, яку слід вважати мінімальною величиною (доступні нам історичні дані вказують на середню дохідність на рівні 5–6 %)16. Для ХХІ століття я припустив, що величина, яка спостерігалася в 1990–2010 роках (близько 4 %), збережеться, однак це, звісно, точно невідомо: є чинники зниження дохідності, та інші – які сприяють її підвищенню. Також зазначимо, що дохідність капіталу на рисунку 10.8 – це дохідність до оподаткування (і в ній також не враховано капітальних збитків, завданих війною, або приросту капіталу й капітальних збитків, які в ХХ столітті були особливо високими).

Як показує рисунок 10.9, чиста норма дохідності капіталу – зазвичай 4–5 % – в історії завжди була значно вищою за світові темпи зростання, однак протягом ХХ століття розбіжність між цими двома показниками істотно скоротилася, особливо в другій половині століття, коли світова економіка зростала з темпами 3,5–4 % на рік. Найімовірніше, в ХХІ столітті ця розбіжність знову збільшиться, оскільки зростання (особливо демографічне) вповільнюється. Згідно з основним сценарієм, обговореним у частині 1, між 2050 та 2100 роками світове зростання, ймовірно, становитиме близько 1,5 % на рік; це приблизно такі самі темпи, як у ХІХ столітті. Тоді розбіжність між r та g повернеться до рівня, який можна зіставити з тим, що спостерігався за часів промислової революції.

У такому контексті легко побачити, що податки на капітал – та різноманітні потрясіння – можуть відіграти суттєву роль. До Першої світової війни податки на капітал були дуже низькими (більшість країн не оподатковували ані персонального доходу, ані прибутків корпорацій, а податки на спадщину зазвичай не перевищували кількох відсотків). Тож задля спрощення справи можемо припустити, що норма дохідності капіталу була майже однаковою до оподаткування й після нього. Після Першої світової війни ставки податків на найвищі доходи, прибутки та багатство швидко зросли до високих рівнів. Однак із 1980-х років, у зв’язку з тим, що ідеологія різко змінилася під впливом фінансової глобалізації та посилення конкуренції за капітал між державами, ті самі ставки податків знизилися, а в деяких випадках майже повністю зникли.

Рисунок 10.10 показує мої оцінки щодо середньої дохідності капіталу після оподаткування та після визначення оцінюваних капітальних збитків внаслідок руйнування власності в 1913–1950 роках. Для забезпечення цієї можливості я також припустив, що фіскальна конкуренція у ХХІ столітті поступово призведе до цілковитого зникнення податків на капітал: середню ставку податку на прибуток визначено на рівні 30 % для 1913–2012 років, 10 % – для 2012–2050 років і 0 % – для 2050–2100 років. Звісно, на практиці все складніше: податки надзвичайно різні й залежать від країни та типу власності. Часом вони прогресивні (тобто ставка податку зростає з рівнем доходу чи багатства, принаймні в теорії), і, вочевидь, не визначено від початку, що фіскальна конкуренція має тривати до свого остаточного завершення.

За такого припущення ми бачимо, що дохідність капіталу, за вирахуванням податків (та збитків), у 1913–1950 роках зменшилася до 1–1,5 %, що нижче за темпи зростання. Завдяки винятково високим темпам зростання ця нестандартна ситуація тривала в 1950–2012 роках. Зрештою ми бачимо, що в ХХ столітті як фіскальні, так і нефіскальні потрясіння створили ситуацію, коли вперше в історії чиста дохідність капіталу виявилася меншою за темпи зростання. Таким чином, послідовне поєднання обставин (руйнування під час війн, політика прогресивного оподаткування, яку уможливили потрясіння 1914–1945 років, та виняткове зростання протягом трьох десятиліть після закінчення Другої світової війни) створило безпрецедентну в історії ситуацію, яка тривала майже століття. Однак здається, що їй ось-ось настане край.

Якщо фіскальна конкуренція триватиме до свого логічного завершення (що цілком можливо), розбіжність між r та g у якийсь момент ХХІ століття повернеться до рівня, близького до того, що існував у ХІХ-му (див. рисунок 10.10).

Якщо середня ставка податку на прибуток зупиниться на рівні близько 30 %, що аж ніяк не гарантовано, чиста норма дохідності капіталу, найімовірніше, зросте до рівня, значно вищого за темпи зростання, принаймні якщо основний сценарій виявиться правильним.

Щоб показати цю можливу еволюцію виразніше, на рисунку 10.11 я об’єднав два підперіоди – 1913–1950 роки та 1950–2012 роки – у єдиний середній показник за 1913–2012 роки, безпрецедентну епоху, протягом якої чиста норма дохідності капіталу була меншою за темпи зростання. Я також об’єднав два підперіоди 2012–2050 та 2050–2100 років у єдиний середній показник за 2012–2100 роки і припустив, що згадані показники за другу половину ХХІ століття збережуться в ХХІІ-му (що, звісно, аж ніяк не гарантовано). У будь-якому разі, рисунок 10.11 принаймні показує, – можливо, унікальний – характер ХХ століття в аспекті співвідношення між r та g. Повернемося до гіпотези про збереження світового зростання з темпом у 1,5 % на рік протягом дуже тривалого часу. Багатьма експертами вона розглядається як надмірно оптимістична. Згадаймо, що середнє зростання світового випуску продукції на душу населення в 1700–2012 роках становило 0,8 % на рік, і очікується, що демографічне зростання (яке також у середньому складало 0,8 % на рік протягом останніх трьох століть) від сьогодні до кінця ХХІ століття різко знизиться (згідно з багатьма прогнозами). Однак зазначимо головний недолік рисунку 10.11. Тут ми припускаємо, що протягом наступних двох століть жодна політична реакція не змінить курсу капіталізму та фінансової глобалізації. З огляду на неспокійну історію минулого століття це сумнівна і, на мою думку, не дуже вірогідна гіпотеза, насамперед тому, що якби так сталося, то це потягнуло б за собою значні неегалітарні наслідки, які, певна річ, неможливо сприймати спокійно протягом тривалого часу.

Підіб’ємо підсумки: нерівність r > g, вочевидь, була характерна для більшої частини історії людства, аж до часів напередодні Першої світової війни, і, можливо, вона знову виявиться в ХХІ столітті. Однак її втілення в реальність залежить від потрясінь, яким піддається капітал, а також від того, які інституції сформуються і яка впроваджуватиметься державна політика для регулювання відносин між капіталом та оплатою праці.

Питання часової переваги

Підсумуємо: нерівність r > g – залежне від обставин історичне судження, що стає реальним у певні періоди та в певних політичних обставинах і не стає – в інших.

За логікою, цілком можливо уявити суспільство з темпами зростання, вищими, ніж дохідність капіталу, – навіть за відсутності державного втручання. Усе залежить, з одного боку, від технологій (для чого використовується капітал?), а з іншого – від ставлення до заощаджень і власності (чому люди вирішують зберігати капітал?). Так само можливо уявити суспільство, в якому капітал не має застосування (крім того, що є чистим засобом заощадження з дохідністю, рівною нулю), і в такому суспільстві люди вирішують зберігати значну кількість капіталу в очікуванні, скажімо, якихось майбутніх катастроф, великого потлачу10, або просто через те, що вони особливо терплячі й щедрі в ставленні до майбутніх поколінь. Більше того, якщо зростання продуктивності в цьому суспільстві швидке, або завдяки постійним інноваціям чи тому, що країна швидко наздоганяє технологічно розвиненіші держави, – темпи зростання цілком можуть значно перевищувати норму дохідності капіталу.

Однак на практиці ніколи не було суспільства, в якому норма дохідності капіталу природно та постійно знижувалася до рівня, меншого за 2–3 %.

Зазвичай ми спостерігаємо середню дохідність капіталу (усереднений показник для всіх типів інвестицій) загалом близько 4–5 % (до оподаткування).

Зокрема, дохідність сільськогосподарських угідь у традиційних суспільствах, як і дохідність нерухомості в сучасних (це в будь-якому випадку найпоширеніші та найменш ризикові форми інвестиції) зазвичай становить близько 4–5 %, із, можливо, незначною тенденцією до зростання в дуже довготривалій перспективі (швидше до 3–4 %, а не до 4–5 %).

Економічна модель, яку звично використовують для пояснення цієї відносної постійності дохідності капіталу на рівні 4–5 % (а також факту, що вона ніколи не знижується менш ніж до 2–3 %), базується на понятті «часової переваги» на користь теперішнього часу.

Іншими словами, суб’єкти економіки характеризуються нормою часової переваги (яка зазвичай позначається θ); з її допомогою оцінюємо, наскільки нетерплячі ці суб’єкти і як вони враховують майбутнє.

Наприклад, якщо θ = 5 %, то досліджуваний суб’єкт готовий пожертвувати 105 євро в наступному році заради того, щоб спожити додаткові 100 євро сьогодні. Ця «теорія», як і ще багато теоретичних моделей в економіці, трохи тавтологічна (завжди, спостерігаючи за будь-якою поведінкою, можна припустити, що її суб’єкти мають уподобання, – або, професійним жаргоном, «функції вигоди», – які спонукають їх діяти певним чином), і її здатність прогнозування принципова та неухильна. У цьому випадку, за економіки з нульовим зростанням, не дивно, що норма дохідності капіталу має дорівнювати часовій перевазі θ17. Згідно з цією теорією, причина стабільного історичного перебування дохідності капіталу на рівні 4–5 % в підсумку є психологічною: оскільки норма дохідності відбиває середню нетерплячість суб’єкта та його ставлення до майбутнього, вона не може надто відрізнятися від цього рівня.

Крім тавтологічності, ця теорія має інші слабкі сторони. Наприклад, через неї може виникати низка труднощів. Звісно, інтуїтивне знання, покладене в основу цієї моделі (подібне до того, що лежить в основі теорії граничної продуктивності), не може вважатися цілковито хибним. За всіх інших рівних умов більш терплячіше або суспільство, яке очікує майбутніх потрясінь, звісно, накопичуватиме резерви та заощаджуватиме більше капіталу.

Так само, якщо суспільство накопичує настільки багато капіталу, що його дохідність постійно низька, скажімо, 1 % на рік (або суспільство, у якому всі форми багатства, включно з майном середнього та найбіднішого класів, оподатковуються так, що чиста дохідність є надто низькою), багато осіб, які володіють майном, прагнутимуть продати своє житло й фінансові активи, щоб в такий спосіб зменшити свій капітал до того часу, поки дохідність зросте.

Проблемність цієї теорії в тому, що вона надто спрощена й систематична: неможливо резюмувати всі типи поведінки щодо заощаджень та всі типи ставлення до майбутнього за допомогою єдиного несхибного психологічного параметра. Якщо ми візьмемо граничний вияв цієї моделі (який називається моделлю «нескінченного інтервалу», оскільки суб’єкти обраховують наслідки своїх стратегій заощадження для всіх своїх нащадків до кінця часів так, ніби думають про себе, згідно з власною нормою часової переваги), з неї випливає, що чиста норма дохідності капіталу не може коливатися навіть такою незначною мірою, як на десяту відсотка. Будь-яка спроба змінити чисту дохідність (наприклад, змінивши податкову політику) спровокує вкрай сильну реакцію (заощадження чи витрачання коштів понад доходи). Це пояснюватиметься бажанням повернути чисту дохідність до рівня її унікальної рівноваги.

Такий прогноз майже нереалістичний: історія показує, що еластичність заощаджень позитивна, проте вона не є нескінченною, особливо коли норма дохідності коливається в помірних та обґрунтованих межах18.

Інша складність, пов’язана з цією теоретичною моделлю (у її найстрогішому тлумаченні) полягає ось у чому: вона передбачає, що норма дохідності капіталу r задля збереження рівноваги в економіці має дуже швидко зростати разом із темпами зростання g. Тож у економіці, яка зростає швидко, розбіжність між r та g має бути вищою, ніж у тій, що не зростає взагалі. Знову ж таки, цей прогноз не просто не реалістичний – він не сумісний з історичним досвідом (зважаючи на той, що ми спостерігали досі, – в економіці, яка швидко збільшується, дохідність капіталу може зростати, але, можливо, недостатньо, щоб значно розширити розбіжність між r та g), і це також є наслідком гіпотези нескінченного інтервалу. Однак зазначимо, що тут інтуїтивне знання знову частково обґрунтоване. У будь-якому разі, це цікаво з суто логічної точки зору. У стандартній економічній моделі, заснованій на існуванні «досконалого» ринку капіталу (за якого кожен власник капіталу отримує дохідність, яка дорівнює найвищій граничній продуктивності, існуючій в економіці, й кожен може позичити стільки, скільки хоче за такою ставкою), причиною обов’язково та постійно вищої за темпи зростання g дохідності капіталу r, буде те, що я скажу нижче. Якби r була нижча за g, суб’єкти економіки, розуміючи, що їхній майбутній дохід (і дохід їхніх нащадків) зростатиме швидше, ніж ставка, за якою вони можуть позичити, почувалися б дуже багатими і, отже, хотіли б позичати без обмежень, щоб споживати негайно (допоки r зростає вище за g). У такій граничній формі цей механізм не цілком вірогідний, проте він показує, що r > g відповідає дійсності в більшості стандартних економічних моделей і навіть із більшою імовірністю справджується в ситуації, коли ринки капіталу стають ефективнішими19.

Підсумуємо: поведінку щодо заощадження та ставлення до майбутнього не можна резюмувати за допомогою єдиного параметра. Ці рішення щодо вибору того чи іншого варіанту слід аналізувати у складніших моделях, що включають не лише часову перевагу, але й запобіжні заощадження, ефекти життєвого циклу, значення, що надається багатству як такому, й багато інших чинників. Ці рішення залежать від соціального та інституційного середовища (наприклад, існування державної пенсійної системи), сімейних стратегій і тиску та обмежень, які накладають на себе соціальні групи (наприклад, у деяких аристократичних суспільствах спадкоємці не можуть вільно продавати родинну власність), на додачу до індивідуальних психологічних і культурних чинників.

На мою думку, нерівність r > g слід аналізувати як історичну реалію, залежну від різноманітних механізмів, а не як абсолютну логічну необхідність.

Це результат поєднання чинників, кожен з яких переважно незалежний від інших. З одного боку, темпи зростання g мають тенденцію до того, щоб бути структурно низькими (зазвичай не набагато вищими за 1 % на рік, коли демографічний перехід завершено і країна досягла світового технологічного максимуму, де темпи інновацій доволі повільні). З іншого боку, норма дохідності капіталу r залежить від багатьох технологічних, психологічних, соціальних і культурних чинників, які разом, очевидно, дають результат у вигляді дохідності на рівні приблизно 4–5 % (в усякому разі, помітно вищому за 1 %).

Чи існує рівноважний розподіл?

Зараз повернімося до наслідків r > g для динаміки розподілу багатства. Той факт, що дохідність капіталу помітно та постійно перевищує темпи зростання, – це потужна сила для більш нерівного розподілу багатства. Наприклад, якщо g = 1 %, а r = 5 %, багаті особи мають реінвестувати лише одну п’яту свого річного доходу від капіталу, щоб гарантувати зростання свого капіталу швидше, ніж росте середній дохід. За таких умов єдиними силами, які забезпечать уникнення постійної спіралі нерівності та стабілізацію нерівності в багатстві на певному кінцевому рівні, є такі чинники. По-перше, якщо статки багатих осіб збільшуватимуться швидше за середній дохід, відношення капіталу до доходу зростатиме нескінченно, що в довготривалій перспективі має призвести до зниження норми дохідності капіталу. Попри це, реалізація цього механізму може тривати десятиліттями, особливо у відкритій економіці, в якій заможні особи можуть накопичувати закордонні активи, як це було у Великій Британії та Франції в ХІХ столітті та аж до Першої світової війни. У принципі, цей процес завжди добігає кінця (коли ті, хто володіє закордонними активами, починають володіти всім світом), однак він, звичайно, може зайняти певний час. Переважно саме завдяки цьому процесу у Великій Британії та Франції протягом Чудової епохи відбулося карколомне зростання частки «вершків суспільства» в багатстві.

Більше того, в контексті траєкторій особистих статків цьому процесу розходження можуть протистояти різноманітні потрясіння – чи то демографічні (як відсутність спадкоємця або наявність дуже великої кількості спадкоємців, що призводить до розсіювання сімейного капіталу; чи то рання смертність; або, навпаки, тривалість життя), економічні (як невдалі інвестиції, селянські повстання, фінансова криза, невдалий сезон тощо). Схожі потрясіння завше завдають удару родинним статкам, тож зміни в розподілі багатства відбуваються навіть у найстабільніших суспільствах. Нарешті, звернімо увагу на важливість демографічних рішень (що менше дітей вирішують мати заможні родини, то концентрованішим буде багатство) та законів щодо успадкування.

Чимало традиційних аристократичних суспільств базувалися на принципі права старшого: найстарший син успадковував усю родинну власність (або, в усякому разі, його непропорційно велику частку), щоб уникнути подрібнення та зберегти чи збільшити родинні статки. Право старшого сина стосувалося, зокрема, головного маєтку сім’ї й часто накладало жорсткі обмеження на власність: спадкоємцеві не дозволялося зменшувати її вартість, і він був зобов’язаний жити на дохід від цього капіталу, який, своєю чергою, потім передавався наступному спадкоємцеві в порядку спадкування, зазвичай старшому онукові. У британському законодавстві це була система «старшинського спадкування» (еквівалент у французькому законодавстві – система «substitution héréditaire» за Старого режиму). Саме вона була причиною нещасть Елінор і Маріанни у «Розумі та почуттях»: маєток Норленд перейшов прямо від їхнього батька до зведеного брата Джона Дешвуда, який обговорив це питання зі своєю дружиною Фанні й вирішив не залишити їм нічого. Доля цих двох сестер – безпосередній наслідок їх жахливого діалогу з братом. У «Аргументах розуму» маєток сера Уолтера переходить до його небожа, в обхід трьох дочок. Джейн Остін, яку саму обділили спадщиною і яка залишилася старою дівою, як і її сестра, знала, про що писала.

Законодавство щодо успадкування, яке виникло в часи Французької революції з ухваленого після неї Цивільного кодексу, ґрунтувалося на двох головних постулатах: скасуванні «substitutions héréditaires», права старших, і впровадженні принципу рівного поділу власності між братами й сестрами (рівного розподілу). Цей принцип суворо й послідовно застосовувався від 1804 року: у Франції «quotité disponible» (тобто частка майна, якою батьки можуть розпорядитися на власний розсуд) становила всього чверть сукупних статків батьків, у яких троє чи більше дітей20, і звільнити від дотримання цієї норми могли надзвичайні обставини (наприклад, якщо діти вбивали свою мачуху). Важливо розуміти, що цей новий закон базувався не лише на принципі рівності (молодші діти отримували права, рівні з найстаршими, закон захищав їх від батьківських примх), але й на принципі свободи та економічної ефективності. Зокрема, скасування права старших, яке не подобалося Адаму Сміту і яке ненавиділи Вольтер, Руссо та Монтеск’є, засновувалося на простій ідеї: це скасування дозволяло вільний обіг товарів і давало можливість перерозподілу власності для максимальної користі з точки зору покоління, що жило тоді, незалежно від волі пращурів. Цікаво, що після тривалих дискусій у роки після Революції американці дійшли такого самого висновку: право старшинства було скасовано навіть на півдні. Як символічно виголосив Томас Джефферсон, «світ належить живим». Рівний розподіл майна між братами й сестрами (рідними, єдинокровними та єдиноутробними) став правомірним за замовчуванням, тобто за правилом, яке застосовується за відсутності точного заповіту (хоча воля складати заповіт за власним бажанням дотепер превалює як у США, так і у Великій Британії; на практиці більшість майна ділиться між братами-сестрами порівну). У цьому полягала важлива відмінність між Францією і США, де закон рівного розподілу застосовувався від ХІХ століття і до сьогодні, з одного боку, та з іншого – Великою Британією, де ще в 1925 році право старших залишилося правилом за замовчуванням для частки батьківського майна, а саме для земельного сільськогосподарського капіталу.21 У Німеччині еквівалент права старших було скасовано аж за Веймарської республіки в 1919 році.22

Протягом Французької революції це егалітарне, антиавторитарне, ліберальне законодавство (яке кидало виклик батьківській владі, при цьому стверджуючи владу нового глави сім’ї, іноді на шкоду його / її жінці / чоловікові) зустріли зі значним оптимізмом, принаймні чоловіки, – попри те, що воно, як на ті часи, здавалося досить радикальним23. Прихильники цього революційного законодавства були переконані, що знайшли ключ до майбутньої рівності. Більше того, з огляду на те, що Цивільний кодекс дав усім однакові права щодо ринку та власності, а гільдії було скасовано, кінцевий результат здавався очевидним: така система мала неминуче ліквідувати нерівність минулого. Маркіз де Кондорсе яскраво висловив цей оптимістичний погляд у своєму «Ескізі історичної картини прогресу людського розуму» 1794 року: «Легко довести, що статки природно прагнуть рівності й що надмірна різниця в багатстві або не може існувати, або має швидко припинити своє існування, якщо цивільне право не встановлює штучних способів увічнення та накопичення таких статків і якщо свобода торгівлі та промисловості усуває переваги, які певні заборонні закони чи податкові привілеї дають накопиченому багатству»24.

Цивільний кодекс та ілюзія Французької революції

Як ми збираємося пояснювати той факт, що протягом ХІХ століття концентрація багатства у Франції стабільно зростала й зрештою досягла максимуму в Чудову епоху на рівні, навіть надмірнішому за той, що спостерігався на момент впровадження Цивільного кодексу, і майже такому самому, як у монархічній та аристократичній Великій Британії? Вочевидь, рівності прав і можливостей недостатньо для гарантування егалітарного розподілу багатства.

Фактично, за умови, коли норма дохідності капіталу значно й постійно перевищує темпи зростання, динаміка накопичення та передавання багатства автоматично веде до розподілу, що характеризується дуже високою концентрацією, а егалітарний розподіл між братами й сестрами мало що означає. Як я щойно зазначив, завжди існують економічні та демографічні потрясіння, які впливають на зміни родинних статків окремих осіб. Якщо скористатися доволі простою математичною моделлю, можна показати: за певної структури подібних потрясінь розподіл багатства в довготривалій перспективі має тенденцію до рівноваги і цей рівноважний рівень нерівності є висхідною функцією від розбіжності r − g між нормою дохідності капіталу та темпами зростання. Інтуїтивно різниця r − g оцінює норму, за якої дохід від капіталу відрізняється від середнього доходу, якщо жоден із них не споживається і все реінвестується в капітал. Що більша різниця r − g, то сильніша ця розбіжність.

Якщо демографічні та економічні потрясіння набувають мультиплікативних форм (тобто що більший початковий капітал, то більшим буде ефект вигідних або невдалих капіталовкладень), довготривалий рівноважний розподіл є розподілом Парето (це математична форма, що базується на ступеневому законі, який доволі добре співвідноситься з розподілами, які спостерігаються на практиці). Також можна досить легко показати, що коефіцієнт розподілу Парето (який вимірює ступінь нерівності) – це функція різниці r – g, що стрімко зростає.25

Це означає, що коли розбіжність між дохідністю капіталу й темпами зростання настільки висока, як у Франції в ХІХ столітті (середня норма дохідності становила 5 % на рік, а темпи зростання – приблизно 1 %), ця модель прогнозує, що кумулятивна динаміка накопичення багатства автоматично спричинить надзвичайно високу його концентрацію; в такому разі зазвичай близько 90 % капіталу належить найбагатшій категорії населення та понад 50 % – «вершкам суспільства»26.

Іншими словами, фундаментальна нерівність r > g може пояснити дуже високий рівень нерівності в капіталі, що спостерігався у ХІХ столітті, а отже, до певної міри і провал Французької революції. Хоча революційні збори встановили загальний податок (і таким чином забезпечили нас чудовим інструментом оцінки розподілу багатства), ставка цього податку була настільки низькою (протягом ХІХ століття – лише 1–2 % на майно, яке передавалося безпосередньо, незалежно від його величини), що він не мав суттєвого впливу на різницю між нормою дохідності капіталу й темпами зростання. За таких умов не дивно, що нерівність у багатстві Франції ХІХ століття та навіть протягом республіканської Чудової епохи була такою ж значною, як і в монархічній Великій Британії. Офіційний режим втрачав вагу поряд із нерівністю r > g.

Рівний розподіл майна між братами й сестрами справив певний вплив, однак менший, ніж розбіжність r − g. Право старшого (або, точніше, право старших на успадкування сільськогосподарських угідь, які протягом ХІХ століття становили дедалі меншу частку британського національного капіталу), посилювало наслідки демографічних та економічних потрясінь (створювало додаткову нерівність залежно від позиції особи в черзі нащадків) і, таким чином, збільшувало коефіцієнт Парето та спричиняло розподіл багатства, що характеризувався більшою концентрацією. Це може допомогти пояснити, чому у Великій Британії частка найбагатшої категорії населення в сукупному багатстві у 1900–1910 роках була вищою, ніж у Франції (трохи більш ніж 90 % порівняно з трохи менш ніж 90 % у Франції), а особливо чому частка «вершків суспільства» у Великій Британії була значно більшою, ніж по інший бік Ла-Маншу (70 % проти 60 %), оскільки в основі цього, очевидно, лежало збереження незначної кількості дуже великих земельних володінь. Однак цей ефект частково компенсувався низькими темпами демографічного зростання у Франції (сукупна нерівність у багатстві є структурно вищою, коли населення залишається незмінним, знову ж таки, через різницю між r та g), і зрештою він мав лише помірний вплив на загальний розподіл, що в цих двох країнах був доволі подібним27.

У Парижі, де наполеонівський Цивільний кодекс ввели в дію 1804 року і де в нерівності не можна було звинуватити британських аристократів і королеву Англії, найбагатша категорія населення у 1913 році володіла понад 70 % сукупного багатства, що навіть більше, ніж у Великій Британії. Ці реалії настільки вражали, що навіть показані в мультфільмі «Коти-аристократи»11, дія якого відбувається в Парижі 1910 року. Розмір статків старої леді не згадується, однак з пишноти її резиденції та ревних зусиль дворецького Едгара, який силкується позбутися кішки Герцогині й трьох її кошенят, він мав бути дуже значним.

У контексті логіки r > g той факт, що темпи зростання збільшилися із лише 0,2 % раніше 1800 року до 0,5 % у ХVІІІ столітті, а потім до 1 % в ХІХ-му, схоже, небагато важить: вони, як і раніше, були низькими порівняно з дохідністю капіталу на рівні приблизно 5 %, особливо з огляду на те, що промислова революція, очевидно, трохи збільшила дохідність28. Згідно з цією теоретичною моделлю, якщо дохідність капіталу становить близько 5 % на рік, рівноважна концентрація капіталу значно не знизиться доти, доки темпи зростання не перевищать 1,5–2 % чи податки на капітал не скоротять чисту дохідність до менш ніж 3–3,5 %, або доки не відбудеться те й інше.

Нарешті зазначимо: якщо різниця r − g перевищує певний поріг, рівноважний розподіл зникає. Нерівність у багатстві буде необмежено збільшуватися, а розбіжність між вершиною розподілу та середнім показником нескінченно ростиме. Точний рівень цього порогу, звісно, залежить від поведінки щодо заощаджень: імовірніше, що розбіжність виникне, якщо дуже заможним не буде на що витрачати свої кошти і їм не залишиться вибору – доведеться заощаджувати й збільшувати свій капітал. «Коти-аристократи» привертають увагу до цієї проблеми: господиня Аделаїда де Бонфамілі, вочевидь, має чималий дохід, який щедро витрачає на уроки фортепіано та малювання для котів Герцогині, Марі, Тулуза та Берліоза, яким це не зовсім до вподоби29. Цей тип поведінки доволі виразно пояснює зростання концентрації багатства у Франції, особливо в Парижі, у Чудову епоху. Найбільшими статками дедалі частіше володіли люди старшого віку, які заощаджували велику частку свого доходу від капіталу, тож їхній капітал зростав значно швидше за економіку. Як зазначалося, така спіраль нерівності не може тривати без кінця. Зрештою не буде куди інвестувати заощадження, і світова дохідність капіталу знижуватиметься, поки не виникне рівноважного розподілу. Однак це може тривати дуже довго, а оскільки частка найбагатшої категорії населення у паризькому багатстві 1913 року вже перевищувала 70 %, логічно запитати: наскільки високим міг би бути рівноважний рівень, якби не сталося потрясінь, пов’язаних із Першою світовою війною?

Парето й ілюзія сталої нерівності

Слід ненадовго зупинитися й обговорити деякі методологічні та історичні питання, пов’язані зі статистичною оцінкою нерівності. У розділі 7 я говорив про італійського статистика Коррадо Джині та його знаменитий коефіцієнт.

Хоча коефіцієнт Джині розроблявся для узагальнення нерівності в єдиному показнику, фактично він дає спрощену, надмірно оптимістичну та складну для інтерпретації картину того, що насправді відбувається.

Цікавіший приклад – це показник, запропонований його співвітчизником Вільфредо Парето, чиї головні роботи, включно з розглядом знаменитого «правила Парето», публікувалися від 1890 до 1910 року. У міжвоєнні роки італійські фашисти прийняли Парето за однодумця та просували його теорію еліти. Хоча вони, поза сумнівом, прагнули скористатися його авторитетом. Попри це, Парето справді незадовго до своєї смерті 1923 року вітав прихід Муссоліні до влади. Звісно, що фашистів привабила теорія Парето щодо сталої нерівності та безперспективності спроб це змінити.

Коли читаєш праці Парето, з висоти минулого досвіду ще помітніше, що він, вочевидь, не мав доказів на підтримку своєї теорії сталості. Парето писав свої праці близько 1900 року. Він використовував доступні на той час таблиці ставок оподаткування з 1880–1890 років на основі статистики Пруссії та Саксонії, а також кількох швейцарських та італійських міст. Інформація була мізерною та охоплювала максимум десятиліття. Більше того, вона показувала легку тенденцію до підвищення нерівності, яку Парето навмисно прагнув приховати30. У будь-якому разі, хоч би там що, але такі дані не забезпечують бази для певних висновків про характер змін нерівності в усьому світі протягом тривалого часу.

На судження Парето, вочевидь, вплинули його політичні упередження: понад усе він остерігався соціалістів і того, що вважав їхніми ілюзіями щодо перерозподілу. У цьому аспекті він навряд відрізнявся від своїх численних колег-сучасників, таких як французький економіст П’єр Леруа-Больє, яким відверто захоплювався. Приклад Парето цікавий тим, що він ілюструє розповсюджену тоді ілюзію можливості вічної стабільності, до якої часом призводить допоміжне використання математики в соціальних науках. Прагнучи з’ясувати, наскільки швидко зменшується кількість платників податків зі зростанням в ієрархії доходів, Парето виявив, що норму зниження можна приблизно прирівняти до математичного закону, який у пізніші часи відомий як «правило Парето», або – як варіант – цю норму можна взяти за приклад загального класу функцій, що називаються «ступеневими законами»31. По суті, цей тип функцій досі використовується для вивчення розподілу багатства та доходу. Однак зазначимо, що ступенева функція застосовується тільки до верхньої частини цих розподілів і що це відношення лише приблизне й обґрунтоване в локальному масштабі. Попри це, воно може використовуватися для моделювання процесів, що відбуваються завдяки мультиплікаторним потрясінням, подібним до описаних вище.

Зазначимо, що ми говоримо не про єдину функцію чи криву, а про тип функцій: усе залежить від коефіцієнтів і параметрів, які визначають кожну окрему криву. Дані, зібрані в базі WTID, а також дані щодо багатства, наведені тут, показують, що ці коефіцієнти Парето дуже коливалися з плином часу. Якщо ми скажемо, що розподіл багатства є розподілом Парето, то насправді взагалі нічого не скажемо. Це може бути розподіл, у якому найбагатша категорія населення отримує лише трохи більше за 20 % сукупного доходу (як у Скандинавії 1970–1980-х років), або розподіл, у якому ця категорія має 50 % (як у США у 2000–2010 роках), або у якому вона володіє понад 90 % сукупного багатства (як у Франції та Великій Британії 1900–1910 років). У будь-якому випадку, маємо справу з розподілом Парето, однак коефіцієнти цілком різні. Очевидно, що й відповідні соціальні, економічні та політичні реалії також полярно протилежні.32

Навіть сьогодні декому, як і Парето, здається, що розподіл багатства непохитно стабільний, ніби він є чимось на кшталт закону природи. Насправді ніщо не могло би виявитися далекішим від правди. Коли ми досліджуємо нерівність в історичній перспективі, важливо пояснити не сталість розподілу, а значні зміни, які відбуваються час від часу. У випадку розподілу багатства я визначив спосіб пояснення дуже значних історичних коливань (чи то описував їх в термінах коефіцієнтів Парето, чи як частки найбагатшої категоріі населення та «вершків суспільства») в контексті різниці r − g між нормою дохідності капіталу й темпами зростання економіки.

Чому нерівність у багатстві не повернулася до минулого рівня?

Зараз ми підійшли до важливого питання: чому нерівність у багатстві не повернулася до рівня, якого було досягнуто в Чудову епоху, й чи можемо бути певні, що ця ситуація незворотна? Для початку констатую, що не маю остаточної та цілком задовільної відповіді. Кілька чинників відіграли важливу роль у минулому і відіграватимуть її в майбутньому, тож досягти математичної достовірності в цього питанні просто неможливо.

Дуже значне скорочення нерівності в багатстві після потрясінь 1914–1945 років – найпростіша частина для пояснення. Капітал постраждав від низки потужних потрясінь внаслідок війн і політики, яку вони спричинили, тож відношення капіталу до доходу обвалилося. Звісно, можна вважати, що скорочення багатства могло вплинути на всі статки пропорційно, незалежно від їх позиції в ієрархії, і, таким чином, розподіл багатства залишився незмінним. Проте, щоб в цьому переконатися, слід забути, що багатство має різне походження й виконує різні функції. На самій вершині ієрархії більшість багатства накопичено дуже давно, і для відновлення таких статків знадобилося б значно більше часу, ніж для накопичення менших.

Крім того, найбільші статки слугують для фінансування певного способу життя. Детальна документація щодо затвердження заповітів, зібрана в архівах, однозначно свідчить, що багато рантьє у міжвоєнні роки не скоротили своїх витрат достатньо швидко, щоб компенсувати потрясіння, яких було завдано їхнім статкам і доходам протягом війни й у наступні десятиліття, тож їм довелося проїдати свій капітал для фінансування поточних витрат. Як результат – вони заповіли наступному поколінню значно менші статки, ніж ті, які успадкували самі, й попередню суспільну рівновагу вже не можна було зберегти. Паризькі дані щодо цього моменту особливо промовисті. Наприклад, найбагатший 1 % парижан у Чудову епоху отримував дохід від капіталу приблизно в 80–100 разів вищий за тогочасну середню зарплату, що дозволяло жити в достатку й при цьому реінвестувати невелику частку своїх доходів, таким чином збільшуючи успадковане багатство33. Від 1872 до 1912 року система була ідеально збалансована: найбагатші передавали в спадок наступному поколінню достатньо статків для фінансування тогочасного способу життя, у 80–100 разів більше за середню зарплату чи навіть перевищуючи цей показник, тож концентрація багатства дедалі зростала. У міжвоєнні роки ця рівновага зруйнувалася: найбагатший 1 % парижан і далі жив майже як раніше, проте залишив наступному поколінню рівно стільки, скільки було потрібно для отримання доходу від капіталу, в 30–40 разів більшого за середню зарплату; на кінець 1930-х років цей дохід лише в 20 разів її перевищував. Для рантьє це було початком кінця. Це, можливо, і є найважливішою причиною деконцентрації багатства, яку бачимо в європейських країнах (і меншою мірою у США) після потрясінь 1914–1945 років.

Нарешті, через свою структуру найбільші статки залишалися (у середньому) вразливішими для збитків внаслідок двох світових війн. Зокрема, документація щодо затвердження заповітів свідчить: напередодні Першої світової війни закордонні активи становили до чверті найбільших статків, приблизно половину з якої складали суверенні боргові зобов’язання іноземних урядів (особливо Росії, яка опинилася на межі дефолту). На жаль, ми не маємо настільки ж точних даних щодо Великої Британії, однак немає сумнівів, що закордонні активи відігравали як мінімум таку саму роль у найбільших британських статках. Як у Франції, так і у Великій Британії після двох світових війн закордонні активи майже зникли.

Однак не слід переоцінювати важливість цього факту, оскільки найбагатші особи часто мали добрі позиції, що давали їм змогу перерозподілити свої портфелі в найвигідніший час. Також вражає відкриття, що напередодні Першої світової війни значними обсягами закордонних активів володіли багато осіб, і не лише найбагатших. Вивчаючи структуру паризьких портфелів наприкінці ХІХ століття та в Чудову епоху, бачимо, що вони були дуже диверсифікованими і доволі «сучасними» за своїм складом. Напередодні війни приблизно третина активів існувала в формі нерухомості (з цього приблизно дві третини – в Парижі та третина – в провінції, включно з незначними обсягами сільськогосподарських угідь), тоді як фінансові активи становили майже дві третини. Останні складались як із французьких, так і з закордонних акцій та (державних і приватних) облігацій, доволі добре збалансованих на всіх рівнях багатства (див. таблицю 10.1)34. Суспільство рантьє, яке розквітло в Чудову епоху, не було суспільством минулого, базованим на незмінному земельному капіталі: воно втілювало сучасний підхід до багатства та інвестицій. Однак кумулятивна логіка нерівності r > g робила його надзвичайно і стабільно неегалітарним. У такому суспільстві небагато шансів для скорочення нерівності за допомогою вільніших і конкурентніших ринків або для кращого забезпечення прав власності, оскільки ринки вже були висококонкурентними, а права власності – надійно забезпеченими. По суті, єдиною річчю, яка підірвала цю рівновагу, стала низка потрясінь для капіталу та доходу від нього, які почалися від Першої світової війни.

Нарешті, 1914–1945 роки завершилися в низці європейських країн, а особливо у Франції, перерозподілом багатства, який непропорційно зачепив найбільші статки, особливо ті, що переважно складалися з акцій великих промислових фірм. Зокрема пригадаймо санкції, накладені на певні компанії після Звільнення, у вигляді націоналізації (символічний приклад – автомобільна компанія Renault, а також податок національної єдності, теж упроваджений 1945 року. Цей прогресивний податок був разовим збором, що накладався і на капітал, і на придбання, здійснені під час окупації, однак його ставки були надзвичайно високими та стали додатковим тягарем для тих, кого він торкнувся35.

Деякі часткові пояснення: час, податки та зростання

Тож зрештою навряд когось дивує те, що концентрація багатства в 1910–1950 роках повсюди різко знизилася. Іншими словами, початковий фрагмент на рисунках 10.1–10.5, – це не найскладніша частина для пояснення. Найдивніша, на перший погляд, частина (і в якомусь сенсі найцікавіша) – це те, що концентрація багатства так і не відновилася після потрясінь, про які говорилося вище.

Звісно, важливо усвідомлювати, що накопичення капіталу – це довготривалий процес, і він охоплює кілька поколінь. Концентрація багатства в Європі протягом Чудової епохи була результатом кумулятивного процесу, що тривав протягом багатьох десятиліть чи навіть століть. Сукупне приватне багатство (як у нерухомості, так і в фінансових активах), виражене в річних обсягах національного доходу, приблизно відновило свій рівень, досягнутий напередодні Першої світової війни, аж у 2000–2010 роках. Це відновлення відношення капіталу до доходу в заможних країнах є процесом, який досі триває.

Вважати, що сильні потрясіння 1914–1945 років можна стерти за десять чи двадцять років і таким чином на 1950–1960 роки відновити концентрацію багатства на рівні, що спостерігався у 1900–1910-х, – це не дуже реалістичний підхід. Також зазначимо, що нерівність у багатстві знову почала зростати в 1970–1980 роках. Тому, можливо процес надолужування триває і сьогодні. Цей процес навіть повільніший за відновлення відношення капіталу до доходу, і, можливо, що концентрація багатства невдовзі повернеться до колишніх показників.

Іншими словами, причина того, що багатство сьогодні розподілене не так нерівномірно, як у минулому, проста: з 1945 року минуло не так багато часу. Поза сумнівом, це частина пояснення, однак самої лише її недостатньо. Коли ми дивимося на частку найбагатшої категоріі населення в багатстві, та навіть більше – частку «вершків суспільства» (яка у Європі становила 60–70 % у 1910 році й лише 20–30 % – у 2010-му), здається очевидним, що потрясіння 1914–1945 років спричинили структурну зміну, яка стоїть на заваді досягненню колишньої концентрації багатства. Цей момент аж ніяк не є суто кількісним. У наступному розділі, коли ми ще раз звернемося до питання різних рівнів життя, можливих за умов успадкування чи власних навчання і праці, порушеного в повчаннях Вотрена, – різниця між часткою для «вершків суспільства» у 60–70 % та в 20–30 % буде відносно простою. У першому випадку в найбагатшої категорії населення цілком очевидно домінують найвищі доходи від капіталу: це суспільство рантьє, знайоме романістам ХІХ століття. У другому – найвищі трудові доходи (для аналізованого розподілу) приблизно врівноважують найвищі доходи від капіталу (зараз ми в суспільстві менеджерів, або, в усякому разі, збалансованішому суспільстві). Поява «патримоніального середнього класу», що володіє від чверті до третини національного багатства, а не десятою чи двадцятою частиною (заледве більше за те, чим володіє найбідніша половина населення) є головною соціальною трансформацією.

Які структурні зміни, здатні перешкоджати відновленню колишніх рівнів концентрації багатства, відбулися протягом 1914–1945 років і, загальніше, протягом ХХ століття, навіть попри те, що приватне багатство загалом процвітає сьогодні майже так само, як і в минулому? Найприродніше та найважливіше пояснення полягає в тому, що в ХХ столітті уряди почали обкладати капітал і дохід від нього податками зі значними ставками. Важливо зазначити, що дуже висока концентрація багатства, яка спостерігалася в 1900–1910 роках, стала результатом тривалого періоду без великих війн чи катастроф (принаймні порівняно з надзвичайною жорстокістю конфліктів ХХ століття), а також без податків – або майже без них. До Першої світової війни не було податків на дохід від капіталу чи прибутки корпорацій. У рідкісних випадках, коли подібні податки все-таки існували, вони мали дуже низькі ставки. Тож умови для накопичення та передавання значних статків і для життя на дохід від них були ідеальними. У ХХ столітті на дивіденди, відсотки, прибутки та дохід від нерухомості було введено податки різних типів, і це докорінно змінило ситуацію.

Щоб спростити справу, спочатку припустімо, що дохід від капіталу оподатковувався зі ставкою близько 0 % (у будь-якому разі меншою за 5 %) до 1900–1910 років, та зі ставкою близько 30 % – в заможних країнах у 1950–1980 роках (і до певної міри до 2000–2010 років, хоча недавні тенденції, вочевидь, спадні, позаяк уряди втягуються в фіскальну конкуренцію, очолювану меншими країнами). Середня ставка оподаткування у 30 % скорочує дохідність до оподаткування в 5 % до чистої дохідності в 3,5 % після оподаткування. Лише цього достатньо для отримання значних довготривалих наслідків, враховуючи мультиплікаторну та кумулятивну логіку накопичення й концентрації капіталу. Використовуючи описані вище теоретичні моделі, можна показати, що ефективна ставка оподаткування в 30 %, якщо застосувати її до всіх форм капіталу, може сама по собі бути причиною дуже значної деконцентрації багатства (приблизно рівної зниженню частки найбагатшої категоріі населення, яку бачимо в історичних даних)36.

У цьому контексті важливо зазначити, що метою податку на дохід від капіталу є не скорочення загального накопичення багатства, а зміна структури його розподілу в довготривалій перспективі. З погляду теоретичної моделі, а також історичних даних, збільшення податку на дохід від капіталу із 0 % до 30 % (що скорочує чисту дохідність від 5 % до 3,5 %) цілком може залишити загальний капітал незмінним у довготривалій перспективі з тієї простої причини, що зниження частки найзаможнішої категорії населення в багатстві компенсується збільшенням середнього класу. Саме це сталося в ХХ столітті – хоча сьогодні цей урок часом забувають.

Також важливо зазначити зростання в ХХ столітті прогресивних податків, тобто таких, що передбачали вищі ставки для найвищих доходів, а особливо найвищих доходів від капіталу (принаймні до 1970–1980 років), разом із податками на спадщину, які встановлювалися для найбільшого майна. У ХІХ столітті ставки податку на спадщину були надзвичайно низькими, не більше 1–2 % на заповіти майна батьками дітям. Податок такого типу, безумовно, не має помітного впливу на процес накопичення капіталу. Це не стільки податок, скільки реєстраційний збір, спрямований на захист прав власності. У Франції податок на спадщину став прогресивним 1901 року, проте найбільша ставка на спадщину, яка заповідається прямим спадкоємцям, не перевищувала 5 % (і застосовувалася щонайбільше до кількох десятків заповітів на рік). Подібна ставка, яка накладалася раз на покоління, не могла надто вплинути на концентрацію багатства, незалежно від того, що думали про це тогочасні багатії. Зовсім інші наслідки мали ставки у 20–30 % або вищі, запроваджені в більшості заможних країн після військових, економічних і політичних потрясінь 1914–1945 років. Наслідком таких податків стало те, що кожне наступне покоління було змушене скорочувати свої витрати та більше заощаджувати (або робити особливо прибуткові інвестиції), якщо хотіло такого ж швидкого зростання родинних статків, яке спостерігалося для середнього доходу. Тож дедалі важче було зберігати своє соціальне становище. І навпаки, тим, хто вийшов із низів, стало простіше просуватися вгору, наприклад, якщо придбати бізнес або частки, які продавалися, коли майно переходило за заповітом. Проста модель показує, що прогресивний податок на спадщину може неабияк скоротити частку найзаможнішої категорії населення в багатстві у довготривалій перспективі37. Відмінності між режимами оподаткування спадщини в різних країнах також можна застосувати до пояснення міжнародних відмінностей. Наприклад, чому найвищі доходи від капіталу в Німеччині після Другої світової війни були концентрованішими, ніж у Франції, що свідчить про вищу концентрацію багатства? Можливо, тому, що найвищі ставки податку на спадщину в Німеччині не перевищують 15–20 % порівняно з 30–40 % у Франції38.

І теоретичні аргументи, і числове моделювання приводять до думки, що податків достатньо для пояснення більшої частини спостережуваної еволюції, навіть без провокування структурних трансформацій. Слід повторити, що сьогодні концентрація багатства, хоча й помітно нижча, ніж у 1900–1910 роках, та все-таки залишається надзвичайно високою. Не обов’язково мати досконалу, ідеальну податкову систему, щоб досягти такого результату чи пояснити трансформацію, величини якої не слід перебільшувати.

ХХІ століття ще більш неегалітарне за ХІХ?

Навіть якщо врахувати дію багатьох механізмів та численні неточності в податковому моделюванні, все одно перебільшенням виявився б висновок, що жодні інші чинники не відігравали значної ролі. Мій аналіз до цього моменту показав: два чинники, можливо, відіграли важливу роль, незалежно від змін у податковій системі, і відіграватимуть її в майбутньому. Перший – це, можливо, незначне зниження частки капіталу в доході та норми дохідності капіталу в довготривалій перспективі, а другий – те, що темпи зростання, попри ймовірне сповільнення в ХХІ столітті, будуть вищими за надзвичайно низькі темпи, що спостерігалися протягом більшої частини історії людства аж до ХVІІІ століття. Тут я говорю про суто економічний компонент зростання, тобто зростання продуктивності, яке відображає зростання знань і технологічних інновацій. Як показує рисунок 10.11, цілком імовірно, що різниця r > g буде в майбутньому нижчою за ту, яка спостерігається до ХVІІІ століття – як через те, що дохідність капіталу буде нижчою (скажімо, 4–4,5 %, а не 4,5–5 %), так і тому, що зростання виявиться вищим (1–1,5 %, а не 0,1–0,2 %), навіть якщо конкуренція між державами призведе до скасування всіх податків на капітал. Якщо вірити теоретичним моделям, концентрація багатства – навіть у разі скасування податків на капітал – не обов’язково повернеться до надзвичайних рівнів 1900–1910 років.

Однак це не надто тішить, почасти з тієї причини, що нерівність у багатстві все одно значно зросте (і, наприклад, наполовину скоротить частку середнього класу в національному багатстві, що цілком може виявитися неприйнятним для виборців), а почасти через наявність значних неточностей у моделях та дію інших чинників, цілком здатних вплинути на ситуацію протилежним чином, тобто скерувати її до ще більшої концентрації капіталу, ніж у 1900–1910 роках. Зокрема, демографічне зростання може бути від’ємним (і знизити темпи зростання, особливо в заможних країнах, навіть нижче за показники, що спостерігалися в ХІХ столітті, й це натомість надасть безпрецедентного значення успадкованому багатству). На додачу, ринки капіталів можуть дедалі більше ускладнюватися й «удосконалюватися» в тому сенсі, в якому це поняття використовують економісти (тобто дохідність капіталу дедалі менше пов’язуватиметься з характеристиками власника і, таким чином, дедалі більше діятиме всупереч меритократичним цінностям, що посилить логіку r > g). Крім того, як я покажу згодом, що фінансова глобалізація, схоже, підвищує кореляцію між дохідністю капіталу та початковим розміром інвестиційного портфеля і створює нерівність у дохідності. Остання діє як додаткова – і доволі тривожна – амплітуда розходження в світовому розподілі багатства.

Підіб’ємо підсумки: той факт, що концентрація багатства в Європі сьогодні помітно нижча, ніж за Чудової епохи, переважно є наслідком випадкових подій (потрясінь 1914–1945 років) та специфічних практик, наприклад, оподаткування капіталу та доходу від нього. Якби такі практики було припинено, підвищився б ризик зростання нерівності до позначки, наближеної до тієї, що спостерігалася в минулому, або, за певних обставин, навіть вищої. Ніщо не дає цілковитої впевненості: нерівність може рухатися в будь-якому напрямку. Тож зараз я маю детальніше придивитися до динаміки успадкування, а по тому – до глобальної динаміки багатства. Проте єдиний висновок доволі очевидний: це ілюзія – думати, нібито щось у природі сучасного зростання або в законах ринкової економіки гарантує зниження нерівності в багатстві й досягнення гармонії та стабільності.

10 Свято демонстративного обміну дарами та знищення матеріальних цінностей у присутності спеціально запрошених гостей. Поширене серед тубільців Тихоокеанського та Північно-західного узбережжя Північної Америки. – прим. перекл.

11 Агнл. Aristocats – мультфільм Студії Волта Діснея 1970 року про родину котів-аристократів, яких викрадає дворецький, щоб заволодіти спадком, що його господиня залишає котам. – прим. перекл.

Розділ 11. Статки та спадщина в довготривалій перспективі

Як зазначалося, сьогодні загальне значення капіталу не дуже відрізняється від ситуації ХVІІІ століття. Змінилася лише його форма: тоді капітал був переважно у вигляді землі, сьогодні – промислових, фінансових активів і нерухомості. Ми також знаємо, що концентрація багатства залишається високою, хоча й значно менш надмірною, ніж століття тому. Найбідніша половина населення і досі не має нічого, однак нині існує патримоніальний середній клас, який володіє обсягом від чверті до третини сукупного багатства, а найбагатші 10 % сьогодні – лише двома третинами існуючої власності, а не дев’ятьма десятими. Ми також з’ясували, що відносні зміни дохідності капіталу й темпів зростання економіки та, відповідно, різниці між ними r − g можуть пояснити багато змін із тих, що ми спостерігаємо, включно з логікою накопичення, яка протягом більшої частини історії людства не раз спричиняла дуже високу концентрацію багатства.

Щоб краще зрозуміти цю кумулятивну логіку, варто детальніше розглянути довготривалу еволюцію відносної ролі успадкування та заощадження в накопиченні капіталу. Це дуже важливе питання, оскільки певного рівня концентрації капіталу можна досягати по-різному. Може статися, що світовий рівень капіталу залишився таким самим, однак його глибинна структура докорінно змінилася в тому сенсі, що колись капітал переважно успадковувався, однак зараз він накопичується протягом життя за допомогою заощаджень від трудового доходу. Одне з можливих пояснень такої зміни − збільшення очікуваної тривалості життя, яке могло призвести до структурного зростання накопичення капіталу до виходу на пенсію. Однак згадана велика трансформація в природі капіталу насправді була менш різкою, ніж часом здається; у деяких країнах вона фактично взагалі не відбулася. Є значна імовірність того, що в ХХІ столітті спадщина знову відіграватиме важливу роль, порівнювану з тією, яку мала в минулому.

Якщо точніше, то доходимо такого висновку. Щоразу, коли норма дохідності капіталу протягом тривалого часу значно вища за темпи зростання економіки, майже неминуче успадкування (статків, накопичених у минулому) домінує над заощадженням (багатством, накопиченим тепер). За логікою, мало би бути навпаки, однак сили, що підштовхують процес у цьому напрямку, надзвичайно потужні.

Нерівність r > g у певному сенсі передбачає, що минуле прагне поглинути майбутнє: багатство, яке походить із минулого, автоматично зростає швидше за те, що накопичене з оплати праці й може бути заощаджене.

Майже завжди це має тенденцію до формування тривалого, непропорційного значення нерівності, створеної в минулому, а отже, і спадщини.

Якщо ХХІ століття виявиться добою низького (демографічного та економічного) зростання й високої дохідності капіталу (в контексті збільшення міжнародної конкуренції за капітальні ресурси), або, в усякому разі, в країнах, де ці умови виконуються, − спадок, таким чином, можливо, знову набуде тієї ваги, яку мав у ХІХ столітті. Еволюція в цьому напрямку вже очевидна у Франції та низці інших європейських країн, де зростання протягом останніх кількох десятиліть уже значно сповільнилося. У США на сьогодні це не так помітно, по суті, тому, що демографічне зростання тут вище, ніж у Європі. Однак якщо зрештою за найближче століття зростання скрізь більш-менш сповільниться, як це передбачають усереднені демографічні прогнози ООН (підтверджені іншими, економічними прогнозами), тоді спадщина, імовірно, набуватиме дедалі більшого значення в усьому світі.

Однак це не передбачає, що структура нерівності в ХХІ столітті буде такою ж, як у ХІХ-му, почасти тому, що концентрація багатства не надвисока (можливо, буде більше рантьє на рівні від малих до середніх статків і менше надзвичайно багатих рантьє, принаймні в короткотривалій перспективі), почасти через те, що ієрархія трудових доходів розширюється (з появою суперменеджерів), і, нарешті, тому, що багатство та дохід краще, ніж у минулому, корелюються. Напевно, в ХХІ столітті можна бути водночас і суперменеджером, і «середнім рантьє»: новий меритократичний устрій заохочує такий порядок, імовірно, на шкоду працівникам із низькими та середніми зарплатами, особливо тим, які володіють лише мізерною власністю, якщо взагалі володіють.

Доля спадщини в довготривалій перспективі

Почнемо з того, що в усіх суспільствах існує два головні способи накопичення багатства – за допомогою трудової діяльності або успадкування1. Наскільки поширений кожний із них серед найбагатшої категорії населення та «вершків суспільства»? Це ключове питання.

У повчанні Вотрена Растіньякові (обговорюваному в розділі 7) відповідь очевидна: навчання та трудова діяльність, напевно, не можуть забезпечити комфортного й вишуканого життя, тож єдина реалістична стратегія − одруження з мадемуазель Вікториною, щоб заволодіти її спадком. Одне з моїх найголовніших завдань у цьому дослідженні – з’ясувати, наскільки точно французьке суспільство ХІХ століття нагадувало суспільство, описане Вотреном. Найголовніше запитання: як і чому цей тип суспільства змінювався з плином часу?

Корисно почати з вивчення еволюції річного потоку спадщини в довготривалій перспективі, тобто сукупної вартості заповіданого майна (та дарування між живими особами) протягом року, вираженої у відсотках від національного доходу. Ця цифра визначає річну суму накопиченого в минулому багатства, яке щороку передавалося від одних осіб іншим, по відношенню до сукупного доходу, отриманого протягом цього року.

Згадаймо, що трудовий дохід становить приблизно дві третини річного національного доходу, тоді як частина доходу від капіталу припадає на винагороду за капітал, який перейшов до спадкоємців.

Я досліджуватиму приклад Франції, на сьогодні найпрозоріший у довготривалій перспективі, і модель, яку я тут бачу, виявляється, також до певної міри застосовна до інших європейських країн. Нарешті, поміркуємо, що можна сказати про світовий рівень.

На рисунку 11.1 наведено еволюцію річної долі спадщини у Франції від 1820 до 2010 року.2 Найбільше вирізняються два факти. По-перше, в ХІХ столітті доля спадщини щороку становить 20–25 % річного доходу, із незначною тенденцією до зростання наприкінці століття. Це, як згодом буде показано, надзвичайно висока доля, й вона відображає той факт, що майже весь капітал походив зі спадщини. Якщо успадковане багатство панувало майже в кожному романі ХІХ століття, це сталося не лише тому, що для письменників, особливо для обтяженого боргами Бальзака, це було дуже болісним питанням. Головна причина криється в тому, що спадщина займала центральне місце в структурі суспільства ХІХ століття – і як економічна доля, і як соціальний фактор. Більше того, її значення з плином часу не зменшилося. Навпаки, в 1900–1910 роках доля спадщини була трохи вищою (25 % національного доходу порівняно з ледве 20 %), ніж у 1820-х роках, у період Вотрена, Растіньяка та пансіону Воке.

Згодом бачимо приголомшливе зниження долі спадщини в 1910–1950 роках, після якого відбувалося стале відновлення з прискоренням у 1980-х роках. Протягом ХХ століття відбулися дуже значні коливання вгору та вниз. Річна доля спадщини та дарування була відносно сталою (на перший погляд і порівняно з подальшими потрясіннями) до Першої світової війни, однак від 1910 до 1950 року знизилася в 5–6 разів (коли доля спадщини становила всього 4–5 % національного доходу), далі з 1950 до 2010 року зросла в 3–4 рази (до того часу ця доля сягнула 15 % національного доходу).

Еволюція, яку ми бачимо на рисунку 11.1, відбиває глибинні зміни в уявленнях і реаліях успадкування, а також значною мірою – зміни в структурі нерівності. Як ми незабаром побачимо, скорочення долі спадщини внаслідок потрясінь 1914–1945 років було приблизно вдвічі більшим за зменшення приватного багатства. Тож крах успадкування не був просто наслідком краху багатства (навіть якщо ці дві події тісно пов’язані). У суспільній свідомості ідея завершення епохи спадщини була ще впливовішою за ідею кінця капіталізму. У 1950–1960 роках заповідане та віддане в дар майно становило всього кілька пунктів від національного доходу, тож багатьох влаштовувала думка, нібито спадок практично зник і що капітал, хоч загалом і менш важливий, ніж у минулому, тепер став багатством, накопичуваним завдяки зусиллям і заощадженням протягом усього життя. За таких умов (навіть якщо реальність виявлялася трохи прикрашеною) виросло кілька поколінь, зокрема покоління бебі-буму, народжене наприкінці 1940-х та на початку 1950-х років, багато представників якого досі живі. Для них було природно припускати, що це стало «новою нормою».

Натомість молодші люди, зокрема народжені в 1970-х та 1980-х роках уже відчули (до певної міри) важливу роль, яку спадщина знову відіграватиме в їхньому житті та житті їхніх родичів і друзів. Наприклад, для цієї групи те, чи отримують діти від батьків майно в дар, може стати головним чинником в ухваленні рішень про володіння власністю: хто її отримає, в якому віці й наскільки значною буде ця власність. У будь-якому разі, це вплине на їхнє життя значно більше, ніж у попередньому поколінні. Спадщина відіграє важливішу роль у їхній кар’єрі та індивідуальному й родинному виборі, ніж це було в бебі-бумерів. Однак відродження спадщини досі не завершилося, її еволюція триває (доля спадщини в 2000–2010 роках перебувала приблизно посередині між мінімумом 1950-х та максимумом 1900–1910 років). На сьогодні це має менший вплив на уявлення, ніж попередня зміна, яка досі домінує в думках у людей. За кілька десятиліть ситуація може суттєво змінитися.

«Податкова» та «економічна» долі

Необхідно з’ясувати кілька моментів щодо рисунка 11.1. По-перше, важливо включати дарування між живими особами (чи незадовго до смерті, або на ранніх етапах життя) у долю спадщини, оскільки ця форма передавання майна завжди відігравала дуже важливу роль як у Франції, так і в інших країнах. Відносна величина подарунків та заповіданого майна з плином часу різко коливалася, тож нехтування даруванням дуже негативно вплинуло б на аналіз і спотворило просторові й часові порівняння. На щастя, у Франції воно акуратно фіксується (хоча, поза сумнівом, трохи недооцінюється). Так відбувається не скрізь.

По-друге, що навіть важливіше, повнота історичних джерел у Франції дає нам змогу визначити долю спадщини у два різні способи з використанням цілком незалежних даних і методів. Ми бачимо, що дві еволюції, показані на рисунку 11.1 (які я назвав «податковою долею» та «економічною долею»), надзвичайно співвимірні, що доводить достовірність історичних даних і демонструє їхню надійність. Ця співвимірність також створює можливості для розкладання на складові та аналізу різних дієвих чинників3.

У загальних рисах, є два способи оцінки долі спадщини в окремій країні. Можна безпосередньо використати спостережувані долі спадщини та дарування (наприклад, використовуючи податкову статистику: це те, що я називаю «податковою долею»). Або можна розглянути вартість приватного капіталу і вирахувати теоретичну долю за певний рік (те, що я називаю «економічною долею»). Кожен метод має свої переваги та недоліки. Перший – простіший, однак податкові відомості в багатьох країнах настільки неповні, що результати не завжди виявляються задовільними. У Франції, як зазначалося раніше, систему реєстрації заповітів і дарування було запроваджено дуже рано (у часи Революції) і вона незвично всеосяжна (теоретично охоплює всі передавання майна, включно з тими, за які сплачується малий податок або взагалі не сплачується, хоча є деякі винятки), тож цей податковий метод можна застосовувати. Однак податкові дані необхідно коригувати з метою врахування невеликих заповітів, яких не потрібно декларувати (зазначені в них обсяги – несуттєві), та, що найголовніше, коригувати з урахуванням активів, звільнених від податку на спадщину, наприклад, контрактів страхування життя, які з 1970-х років дедалі більше поширювалися (і сьогодні становлять близько однієї шостої сукупного приватного багатства у Франції).

Другий метод (економічна доля) має ту перевагу, що не базується на податкових даних і, таким чином, створює повнішу картину передавання багатства, незалежно від примх податкових систем різних країн. Ідеально – мати змогу використати обидва методи в одній і тій самій країні. Більше того, можна інтерпретувати розбіжність між цими двома кривими на рисунку 11.1 (який показує, що економічна доля завжди трохи вища за податкову) як оцінку податкового шахрайства чи неточності системи ведення обліку затвердження заповітів. У цього розриву можуть бути й інші причини, включно з багатьма недоліками доступних нам баз даних і використовуваних методів. Для деяких підперіодів ця розбіжність доволі значна. Попри це, довготривалі еволюції, у яких я зацікавлений у першу чергу, доволі сумісні, незалежно від методів, які ми використовуємо.

Три складові: ілюзія кінця успадкування

Головною перевагою підходу на основі економічної долі є те, що він вимагає від нас всеосяжного розгляду трьох складових, які скрізь визначають долю спадщини та її історичну еволюцію.

Загалом річна економічна доля спадщини та подарунків (виражена як частка від національного доходу), яку ми позначаємо by, дорівнює добутку трьох складових:

by = μ × m × β,

де β – це відношення капіталу до доходу (або, точніше, відношення сукупного приватного багатства, що, на відміну від державних активів, може передаватися у спадок, до національного доходу), m – коефіцієнт смертності, а μ – відношення середнього багатства на час смерті до середнього багатства живих осіб.

Це розкладання на складові є суто обліковою тотожністю: за визначенням, воно завжди правильне – скрізь і в усі часи. Зокрема, саме цю формулу я використав для оцінки економічної долі, наведеної на рисунку 11.1. Хоча це розкладання економічної долі на три складові є тавтологічним, думаю, згадана тавтологія корисна тим, що з її допомогою ми можемо з’ясувати питання, яке спричиняло значну плутанину в минулому, навіть попри те, що базова логіка не надто складна.

Проаналізуймо ці три складові по черзі. Перша з них – відношення капіталу до доходу β. Ця складова виражає трюїзм: якщо доля успадкованого багатства в певному суспільстві має бути високою, то сукупна вартість приватного багатства, яке можна успадкувати, також набуває значної величини.

Друга складова, коефіцієнт смертності m, описує такий самий прозорий механізм. За рівності всіх інших умов, що вищий коефіцієнт смертності, то вища доля спадщини. У суспільстві, де всі жили б вічно, коефіцієнт смертності точно дорівнював би нулю, успадкування мусило б зникнути. Доля спадщини by також має бути нульовою, незалежно від того, наскільки високим є відношення капіталу до доходу β.

Третя складова, відношення μ середнього багатства на час смерті до середнього багатства живих осіб, така само прозора4.

Припустимо, що середнє багатство на час смерті є таким же, як і середнє багатство населення в цілому. Тоді μ = 1, і доля спадщини by є просто добутком коефіцієнта смертності m та відношення капіталу до доходу β. Наприклад, якщо відношення капіталу до доходу дорівнює 600 % (тобто вартість приватного багатства становить шість річних обсягів національного доходу), а коефіцієнт смертності дорослого населення дорівнює 2 %5, тоді річна доля спадщини автоматично становитиме 12 % від національного доходу.

Якщо середнє багатство на час смерті вдвічі більше за середнє багатство живих, тож μ = 2, тоді доля спадщини становитиме 24 % від національного доходу (за умови що β = 6 та m = 2 %), а це приблизно дорівнює тому, що спостерігалося у ХІХ та на початку ХХ століть.

Звісно, μ залежить від структури багатства за віком. Що більше з віком зростає багатство, то вищим буде μ і більшою, відповідно, стане доля спадщини.

І навпаки, в суспільстві, де найголовнішою метою багатства є фінансування життя на пенсії, а особи похилого віку після виходу на пенсію споживають капітал, накопичений протягом їхнього трудового життя (наприклад, використовують заощадження у пенсійному фонді), згідно з «теорією життєвого циклу щодо багатства», розробленою італійсько-американським економістом Франко Модільяні в 1950-х роках, за структурою μ дорівнюватиме майже нулю, оскільки кожен має на меті померти з маленьким капіталом або без нього. У крайньому разі μ = 0 спадщина зникає незалежно від величини β та m. Умоглядно цілком можливо уявити світ, у якому існує значний приватний капітал (тож β є дуже високим), однак більша частина багатства зберігається в пенсійних фондах чи еквівалентних формах багатства, які зникають із настанням смерті («багатство у формі ануїтету»), тож доля спадщини є нульовою або наближається до нуля. Теорія Модільяні пропонує ідеальний, одновимірний погляд на соціальну нерівність: нерівність у багатстві – це не більш ніж перетворення в часі нерівності щодо оплати праці. Менеджери накопичують більше пенсійних заощаджень, ніж робітники, однак обидві групи споживають увесь свій капітал до того часу, як помруть. Ця теорія була досить популярною в десятиліття після Другої світової війни, коли функціональна американська соціологія, прикладом якої є робота Толкотта Парсонса, що також описувала суспільство середнього класу менеджерів, у якому успадковане багатство не відігравало ніякої ролі6. Вона й досі доволі популярна серед бебі-бумерів.

Наше розкладання долі спадщини на складові як добутку трьох складових (by = μ × m × β) важливе для історичного осмислення спадщини та її еволюції, оскільки кожна з цих трьох складових містить значний набір уявлень та аргументів (апріорі цілком слушних), які змусили багатьох людей уявити собі, особливо протягом оптимістичних десятиліть після Другої світової війни, що кінець (або, в усякому разі, поступове зменшення, яке прогресує) успадкованого багатства так чи інакше – логічна й природна кульмінація історії. Однак такий поступовий кінець успадкованого багатства аж ніяк не є неминучим, як наочно демонструє французький приклад. Насправді U-подібна крива, яку бачимо у Франції, – це наслідок трьох U-подібних кривих, які описують кожну з трьох складових, μ, m та β. Більше того, ці три складові діють одночасно та певною мірою випадково, що пояснює значну амплітуду загальної зміни, і зокрема винятково низький рівень долі спадщини в 1950–1960-х роках, який змусив багатьох людей повірити, що успадковане багатство майже зникло.

У частині 2 я показав, що відношення капіталу до доходу β фактично описується U-подібною кривою. Оптимістичні переконання, пов’язані з цією першою складовою, цілком очевидні та, на перший погляд, абсолютно слушні: успадковане багатство з плином часу мало тенденцію втрачати свою вагу просто через те, що багатство втратило певні значення (або точніше, багатство у сенсі капіталу, не пов’язаного з людиною, тобто багатство, яким можна володіти, яке можна обмінювати на ринку і повністю передавати спадкоємцям відповідно до встановлених прав власності). Відсутні вагомі причини, через які це оптимістичне переконання не могло б вважатися правильним, і це пронизує всю сучасну теорію людського капіталу (включно з роботами Гері Беккера), навіть якщо воно не завжди виразно формулюється7. Однак ситуація розгорталася не таким чином, або, принаймні не такою мірою, як дехто часом уявляє: капітал у формі землі став фінансовим і промисловим капіталом та капіталом у формі нерухомості, однак зберіг своє загальне значення, про що свідчить той факт, що відношення капіталу до доходу, схоже, ось-ось відновить рекордний рівень, досягнутий у Чудову епоху та раніше.

Частково з технологічних причин капітал сьогодні, як і раніше, відіграє провідну роль у виробництві, а отже, і в суспільному житті. Перш ніж зможе розпочатися виробництво, необхідні кошти для обладнання та ремонту офісних приміщень, для фінансування матеріальних і нематеріальних інвестицій усіх типів і, звісно, плати за житло. Безперечно, рівень кваліфікації і компетентність людей з плином часу зросли, проте значення капіталу, не пов’язаного з людиною, зросло пропорційно. Тож відсутні очевидні причини для того, щоб очікувати поступового зникнення успадкованого багатства на цих підставах.

Смертність у довготривалій перспективі

Друга складова, яка може пояснити природний кінець успадкування, – це зростання очікуваної тривалості життя, що знижує коефіцієнт смертності m та збільшує час до успадкування (який зменшує розмір спадку). Насправді немає сумнівів, що коефіцієнт смертності протягом довготривалого періоду знизився: частка населення, яка щороку помирає, менша за тривалості життя у 80 років, ніж за тривалості в 60. За інших рівних умов, для даних β and μ, суспільство з нижчим коефіцієнтом смертності – це також суспільство, в якому доля спадщини становить меншу частку національного доходу. У Франції коефіцієнт смертності протягом історії неухильно знижувався, і те саме стосується інших країн. У Франції ХІХ століття коефіцієнт смертності становив близько 2,2 % (для дорослого населення), однак протягом ХХ століття він стабільно знижувався8, поки сягнув 1,1–1,2 % у 2000–2010 роках; за століття відбулося зниження майже наполовину (див. рисунок 11.2).

Однак було б серйозною помилкою вважати, що зміни коефіцієнта смертності неминуче призводять до зникнення успадкованого багатства як значного чинника в економіці. З одного боку, коефіцієнт смертності у Франції знову почав зростати у 2000–2010 роках, і, згідно з офіційними демографічними прогнозами, це зростання, ймовірно, триватиме до 2040–2050 років, після чого смертність дорослих має стабілізуватися на рівні близько 1,4–1,5 %. Це пояснюється тим, що бебі-бумери, які перевищують за чисельністю попередні вікові категорії (однак приблизно дорівнюють наступним), у цей період вичерпають час свого життя9. Іншими словами, бебі-бум, який призвів до структурного зростання розміру вікових категорій, тимчасово скоротив коефіцієнт смертності просто через те, що населення помолодшало і його побільшало. На щастя, французькі демографічні характеристики доволі прості, тож можна подати головні наслідки демографічної зміни в зрозумілій інтерпретації. У ХІХ столітті населення було фактично незмінним, а очікувана тривалість життя становила приблизно 60 років, тож середньостатистична особа мала трохи більш ніж 40 років дорослого життя, а отже, коефіцієнт смертності становив близько 1 / 40, або близько 2,2 %. У ХХ столітті населення, згідно з офіційними прогнозами, імовірно, знову стабілізується з очікуваною тривалістю життя у приблизно 85 років, або приблизно 65 років дорослого життя, і це дасть коефіцієнт смертності близько 1 / 65 в незмінному населенні, що переводиться у 1,4–1,5 %, коли ми вводимо поправку на незначне демографічне зростання. У довготривалій перспективі в розвинених країнах із постійним населенням, як у Франції (де зростання населення відбувається передусім за рахунок старіння), зниження коефіцієнта смертності дорослих становить близько однієї третини.

Очікуване зростання коефіцієнта смертності в 2000–2010 та 2040–2050 роках внаслідок старіння покоління бебі-бумерів – це, загальновизнаний, суто математичний показник, однак, попри це, він важливий, позаяк частково пояснює низькі долі спадщини в другій половині ХХ століття, а також очікуване різке зростання цієї долі в найближчі десятиліття.

В інших місцях цей результат буде навіть суттєвішим. У країнах, де населення почало швидко зменшуватися або скоро почне (через зменшення розміру вікових категорій), – особливо це стосується Німеччини, Італії, Іспанії та, звісно, Японії, – це явище призведе до значного зростання коефіцієнта смертності дорослих у першій половині ХХІ століття і, таким чином, до автоматичного збільшення долі спадщини на значні суми. Люди можуть жити довше, однак вони все одно зрештою помирають; тільки суттєве та постійне збільшення чисельності вікових категорій населення може стабільно скоротити коефіцієнт смертності та долю спадщини. Однак коли старіння населення поєднується зі стабілізацією чисельності вікових категорій населення, як у Франції, або навіть зі скороченням чисельності цих категорій, як у низці багатих країн, можливі дуже великі долі спадщини. У крайньому разі – в країні, де чисельність вікових категорій населення скоротилася наполовину (тому що кожна пара вирішує мати лише одну дитину), коефіцієнт смертності, а отже, і доля спадщини, може зрости до безпрецедентного рівня. І навпаки, у країні, де чисельність кожної вікової категорії подвоюється в кожному поколінні, як сталося в багатьох країнах у ХХ столітті та як досі відбувається в Африці, коефіцієнт смертності падає до дуже низької позначки, а успадковане багатство не має великого значення (за інших рівних умов).

Багатство старіє разом із населенням: ефект μ × m

Зараз забудьмо про наслідки змін у чисельності вікових категорій населення: хоча вони й важливі, та, по суті, тимчасові, хіба що уявимо, ніби в довготривалій перспективі населення планети стає нескінченно великим або нескінченно малим. Натомість я застосую дуже довготривалу перспективу та припущу, що чисельність вікових категорій є сталою. Як насправді зростання очікуваної тривалості життя впливає на значення успадкованого багатства? Звісно, більша очікувана тривалість життя переходить у структурне зменшення коефіцієнта смертності. У Франції, де середня очікувана тривалість життя в ХХІ столітті становитиме від 80 до 85 років, коефіцієнт смертності дорослих стабілізується на рівні менш ніж 1,5 % на рік порівняно з 2,2 % у ХІХ столітті, коли очікувана тривалість життя становила трохи більш ніж 60 років. Збільшення середнього віку смерті неминуче спричинить аналогічне збільшення віку спадкоємців у момент успадкування. У ХІХ столітті середній вік успадкування становив лише 30 років; у ХХІ-му він досягне близько 50. Як показує рисунок 11.3, різниця між середнім віком смерті та середнім віком успадкування завжди становила близько 30 років, із тієї простої причини, що середній вік народження дитини (який часто називається «тривалістю покоління») досить довго був відносно сталим на рівні 30 років (хоча на початку ХХІ століття відбулося незначне підвищення).

Однак чи передбачає втрату значення успадкованого багатства те, що люди пізніше вмирають і пізніше успадковують? Не обов’язково, почасти тому, що зростання важливості дарування між живими особами до деякої міри компенсувало цей ефект старіння, а почасти через те, що, можливо, люди успадковують пізніше, однак отримують більші суми, оскільки в суспільстві, яке старіє, багатство теж має тенденцію до старіння. Іншими словами, тенденція зростання в коефіцієнті смертності – невідворотна в дуже довготривалій перспективі – може компенсуватися аналогічним структурним зростанням відносного багатства старших людей, так що добуток μ × m залишається незмінним або, в усякому разі, знижується значно повільніше, ніж дехто вважає. Саме це сталося у Франції: відношення μ середнього багатства на час смерті до середнього багатства живих осіб після 1950–1960 років різко зросло, і це поступове старіння багатства пояснює значну частину зростання значення успадкованих статків протягом останніх десятиліть.

Ми бачимо, що добуток μ × m, який, за визначенням, оцінює річний рівень передавання майна у спадок (або, іншими словами, долю спадщини, виражений у відсотках від сукупного приватного багатства), в останні кілька десятиліть почав зростати, попри продовження зниження коефіцієнта смертності, як показує рисунок 11.4. Річний рівень передавання майна у спадок, який економісти ХІХ століття називали «нормою передавання майна» (rate of estate devolution), згідно з моїми джерелами, від 1820-х до 1910-х років був доволі сталим – на рівні близько 3,3–3,5 %, або близько 1 / 30. У ті часи також казали, що статки успадковуються в середньому один раз на кожні тридцять років, тобто раз на покоління, і це де в чому занадто статичний погляд на речі, однак частково виправданий реаліями того часу10. У 1910−1950 роках рівень передавання майна різко знизився і на 1950-ті роки становив близько 2 %, перш ніж почав стабільно зростати до понад 2,5 % у 2000−2010 роках.

Підіб’ємо підсумки: у суспільствах, які старіють, успадкування відбувається пізніше, але багатство також старіє, і друге має тенденцію компенсувати перше. У цьому сенсі суспільство, в якому люди помирають у старшому віці, дуже відрізняється від суспільства, де вони не помирали б взагалі і успадкування фактично зникало б. Зростання очікуваної тривалості життя відкладає важливі життєві події: люди довше вчаться, пізніше починають працювати, пізніше успадковують, пізніше виходять на пенсію і пізніше помирають. Однак відносне значення успадкованого багатства на противагу трудовому доходу не обов’язково змінюється або, в усякому разі, змінюється значно менше, ніж ми часом собі уявляємо. Звісно, успадкування на пізнішому етапі життя може зробити вибір професії необхідним у більшій кількості випадків, ніж у минулому. Однак це компенсується успадкуванням більших обсягів чи отриманням подарунків. У будь-якому разі, ця відмінність − значнішою мірою питання ступеню, аніж різка зміна цивілізації, як можна було б припустити.

Багатство мертвих, багатство живих

Цікаво детальніше розглянути еволюцію співвідношення μ між середнім багатством на час смерті та середнім багатством живих, яке я подав на рисунку 11.5. Спершу зазначимо, що протягом останніх двох століть, від 1820 року й до сьогодні, у Франції мертві завжди були (в середньому) багатшими за живих: μ завжди перевищувало 100 %, за винятком післявоєнного періоду (1940−1950), коли це відношення (без коригування на дарування, здійснене до смерті) знизилося до трохи менш ніж 100 %. Пригадаймо, що, згідно з теорією життєвого циклу Модільяні, головною причиною для нагромадження багатства, особливо в суспільствах, які старіють, є оплата життя на пенсії, тож старші особи мали б у похилому віці спожити більшу частину своїх заощаджень і померти з незначним багатством або без нього. Це відомий «трикутник Модільяні», який вивчають усі студенти-економісти і згідно з яким спершу багатство з віком зростає, оскільки особи накопичують заощадження в очікуванні виходу на пенсію, а далі зменшується. Таким чином, відношення μ мало б дорівнювати нулю або бути близьким до нього, в будь-якому разі, значно меншим за 100 %. Однак ця теорія капіталу та його еволюції у розвинутих суспільствах, яка апріорі вважається цілком слушною, м’яко кажучи, не може пояснити фактів, які ми спостерігаємо. Вочевидь, заощадження для пенсії є лише однією з причин, – і не найважливішою, – накопичення багатства: ключову роль завжди відігравало прагнення зберегти сімейні статки. На практиці різні форми багатства у вигляді ануїтету, яке не можна передати нащадкам, становлять менш ніж 5 % приватних статків у Франції та максимум 15–20 % – в англомовних країнах, де пенсійні фонди розвиненіші. Це доволі значний обсяг, однак його недостатньо, щоб змінити фундаментальне значення успадкування як мотиву для накопичення багатства (особливо з огляду на те, що заощадження протягом життєвого циклу не можуть бути заміною − швидше, є доповненням до багатства, яке можна передати)11. Звісно, доволі складно сказати, наскільки інакшим було б накопичення багатства у ХХ столітті за відсутності державних розподільчих пенсійних систем, які гарантували більшості пенсіонерів достатній рівень життя за допомогою надійнішого та справедливішого способу за той, що могли дати інвестиції у фінансові активи, які після війни знизилися. Можливо, без таких державних пенсійних систем загальний рівень накопичення багатства (вимірюваний відношенням капіталу до доходу) був би навіть вищим, ніж сьогодні12. У будь-якому разі, відношення капіталу до доходу сьогодні є приблизно таким самим, як у Чудову епоху (коли коротша очікувана тривалість життя значно зменшувала необхідність накопичувати заощадження в очікуванні виходу на пенсію), а багатство в формі ануїтету становило лише трохи більшу частку сукупного багатства, ніж століття тому.

Також звернімо увагу на значення дарувань між живими протягом останніх двох століть, а також їх різке збільшення протягом кількох останніх десятиліть. У 1820−1870 роках (протягом яких дарування надходили переважно в формі посагу, тобто подарунків чоловікові / дружині під час одруження, часто з обмеженнями, обумовленими в шлюбному контракті) їхня сукупна річна вартість становила 30–40 % річної вартості успадкованого майна. У 1870−1970 роках вартість подарунків трохи знизилася, стабілізувалася на рівні близько 20–30 % успадкованого майна, перш ніж почати потужне та постійне зростання до 40 % у 1980-х роках, 60 % – у 1990-х роках і понад 80 % – у 2000−2010 роках. Сьогодні передавання капіталу в формі подарунків майже таке ж значне, як і перехід у спадок. Подарунки становлять майже половину нинішньої долі спадщини, а отже, важливо їх враховувати. Якщо говорити конкретніше, то якби подарунки до смерті не були враховані, ми би побачили, що середнє багатство на час смерті в 2000−2010 роках перевищувало середнє багатство живих трохи більш ніж на 20 %. Однак це просто відображення того факту, що небіжчики вже передали в спадок приблизно половину своїх активів. Якщо ми враховуємо подарунки, зроблені до смерті, то бачимо: величина μ (скоригована) насправді більша за 220 %; скориговане багатство мертвих приблизно вдвічі перевищує багатство живих. Ми знову живемо в золоту добу дарування, тобто нині в дар віддається більше майна, ніж у ХІХ столітті.

Цікаво зазначити, що більшість подарунків сьогодні, як і в ХІХ столітті, надходить до дітей − часто в площині інвестицій у нерухомість − і їх дарують у середньому приблизно за десять років до смерті дарувальника (цей розрив з плином часу залишається відносно сталим). Зростання значення дарунків від 1970-х років призвело до зниження середнього віку одержувача: в 2000−2010 роках середній вік спадкоємця становить 45–50 років, тоді як середній вік одержувача подарунка – 35–40 років, тож відмінність між сьогоденням та ХІХ чи початком ХХ століття не настільки значна, як здається, коли розглядаємо рисунок 11.313. Найпереконливіше пояснення цього поступового зростання дарувань, яке нині прогресує, почалося в 1970-х роках, задовго до того, як у 1990−2000 роках було впроваджено податкові стимули, і полягає воно в тому, що заможні батьки поступово усвідомлювали: внаслідок зростання очікуваної тривалості життя виникають вагомі причини, з яких варто поділитися багатством із дітьми у 35–40 років, а не в 45–50 чи навіть пізніше. У будь-якому разі, хоч би яким було кожне з різноманітних можливих пояснень, факт полягає в тому, що зростання кількості дарувань, яке ми бачимо також і в інших європейських країнах, включно з Німеччиною, – це суттєва складова відновлення значення успадкованого багатства в сучасному суспільстві.

П’ятдесятирічні та вісімдесятирічні: вік і статки в Чудову епоху

Щоб краще зрозуміти динаміку накопичення багатства та детальні дані, використані для визначення μ, корисно розглянути еволюцію середньої структури багатства залежно від віку. В таблиці 11.1 наведено структуру багатства за віком для низки років у межах 1820−2010.14 Поза сумнівом, найбільше вражає виразне старіння багатства протягом ХІХ століття, коли концентрація капіталу дедалі вищала. У 1820 році старші люди були лише трохи багатшими за 50-річних (яких я обрав за референтну групу): шістдесятирічні були багатшими на 34 %, а вісімдесятирічні – на 53 %. Однак надалі цей розрив постійно зростав. На 1900−1910 роки середнє багатство шістдесятирічних і сімдесятирічних було приблизно на 60–80 % вищим за багатство референтної групи, а вісімдесятирічні виявилися багатшими у два з половиною рази. Зверніть увагу, що це середній показник для всієї Франції. Якщо ми обмежимося лише Парижем, де були зосереджені найбільші статки, то побачимо ще екстремальнішу ситуацію. Напередодні Першої світової війни паризькі статки з віком розросталися – сімдесятирічні та вісімдесятирічні в середньому були втричі або навіть учетверо багатшими за п’ятдесятирічних15. Звісно, більшість людей помирали, не володіючи жодними статками взагалі, а відсутність будь-якої пенсійної системи сприяла поглибленню цієї «бідності золотого віку». Однак серед меншості з певними статками старіння багатства було доволі різким. Цілком очевидно, що надмірне збагачення вісімдесятирічних не можна пояснити доходом від оплати праці чи підприємницької діяльності: складно уявити людей у вісімдесят років, які щоранку створюють новий стартап.

Це збагачення старших людей вражає почасти тим, що пояснює значну величину μ, відношення середнього багатства на час смерті до середнього багатства живих у Чудову епоху (а отже, і високі долі спадщини), а ще важливіше − воно надає нам певні цілком особливі свідчення щодо економічних процесів, що лежать у основі цієї ситуації. Індивідуальні дані, які ми маємо з цього питання, цілком однозначні: дуже швидке зростання багатства серед старших людей наприкінці ХІХ та на початку ХХ століття було прямим наслідком нерівності r > g та кумулятивної і мультиплікаторної логіки, яку вона передбачає. Літні люди з найбільшими статками часто отримували доходи від капіталу, що значно перевищували їхні життєві потреби. Наприклад, припустімо, що вони мали дохідність у 5 %, споживали дві п’ятих свого доходу від капіталу й при цьому реінвестували решту три п’ятих. Тоді їхнє багатство мало б зростати з темпами 3 % на рік, і до 85-річного віку вони мали б стати більш ніж удвічі багатшими, ніж були у 60 років. Цей механізм простий, але надзвичайно потужний, і він дуже добре пояснює факти, які ми спостерігаємо. Крім того, люди з найбільшими статками часто могли заощаджувати більш ніж три п’ятих свого доходу від капіталу (що посилило б процеси розходження), а загальне зростання середнього доходу та багатства не було нульовим (а становило близько 1 % на рік, що могло трохи сповільнити цей процес).

Вивчення динаміки накопичення та концентрації багатства у Франції 1870−1914 років, особливо в Парижі, дає певні уроки і щодо нашого часу, і щодо майбутнього. Не лише статистика є винятково детальною та надійною, але й сам цей період дуже символічний із точки зору першої хвилі глобалізації торгівлі та фінансів. Як зазначалося, в ньому діяли цілком подібні до сучасних диверсифіковані ринки капіталу, а окремі особи володіли комплексними портфелями, що складалися з внутрішніх і закордонних, державних і приватних активів, які приносили фіксовані й інші види доходів. Звісно, економічне зростання становило лише 1–1,5 % на рік, однак такі темпи зростання, як я показав раніше, насправді доволі суттєві з точки зору покоління або в історичній перспективі за дуже довготривалий період. Це в жодному разі не вказує на статичне аграрне суспільство. То була доба технологічних і промислових інновацій: у ці роки особливого значення набули автомобілі, електрика, кіно та інші новації, більшість яких мали французьке походження, принаймні частково. У 1870−1914 роках не всі статки 50- та 60-річних були успадковані. Це твердження було б далеким від дійсності: ми бачимо значну кількість заможних людей, які заробили свої статки підприємницькою діяльністю в промисловості та фінансах.

Попри це, головна динаміка, яка пояснює більшу частину концентрації багатства, була неминучим наслідком нерівності r > g. Незалежно від того, успадкованим чи заробленим є багатство, яким людина володіє у 50 або 60 років, факт залишається фактом: за певним порогом капітал має тенденцію до самовідтворення, і процес накопичення триває. Логіка r > g передбачає, що підприємець завжди прагне до перетворення на рантьє. Навіть якщо це трапляється на пізніших етапах життя, подібне явище набуває ваги зі зростанням очікуваної тривалості життя. Той факт, що людина має гарні ідеї в тридцять чи в сорок років, не передбачає, що вона так само їх матиме в сімдесят чи вісімдесят, однак її багатство й далі зростатиме самостійно. Або його можна передати в спадок наступному поколінню й воно там продовжить зростання. Економічною елітою Франції ХІХ століття були креативні та динамічні підприємці, однак ключовий факт полягає в тому, що завдяки логіці r > g їхні зусилля зрештою – і переважно мимоволі – посилювали та увічнювали суспільство рантьє.

Омолодження багатства внаслідок війни

Внаслідок повторюваних потрясінь, від яких протягом 1914−1945 років постраждали капітал і його власники, цей механізм самопідтримування зазнав краху. Одним із наслідків двох світових війн було значне омолодження багатства. Це наочно демонструє рисунок 11.5: уперше в історії – і досі єдиний раз – середнє багатство на час смерті в 1940−1950 роках упало нижче за рівень середнього багатства живих. Цей факт виявляється ще виразніше в детальній структурі за віковими категоріями, наведеній у таблиці 11.1. У 1912 році, напередодні Першої світової війни, вісімдесятирічні були більш ніж у два з половиною рази багатшими за людей п’ятдесятирічного віку. У 1931 році вони виявилися багатшими лише на 50 %. А в 1947-му люди віку трохи за п’ятдесят років стали на 40 % багатшими за осіб віком трохи за вісімдесят. Того ж року вісімдесятирічні навіть трохи відстали від 40-річних. Це був період, у якому давні беззаперечні факти піддавалися сумнівам. Після Другої світової війни графік багатства по відношенню до віку раптово набув форми куполоподібної кривої з піком на показнику вікової групи 50–59 років – форми, близької до «трикутника Модільяні», за винятком того факту, що в найстарших вікових групах багатство не знижувалося до нуля. Це різко контрастує з ХІХ століттям, протягом якого крива монотонно зростала.

Це різке омолодження багатства пояснюється просто. Як зазначалося в частині 2, у 1914−1945 роках всі статки постраждали від численних потрясінь, – руйнування майна, інфляції, банкрутства, експропріації тощо, – тож відношення капіталу до доходу різко знизилося. На перший погляд, можна припустити, що всі статки постраждали однаковою мірою, а вікова структура залишилася незмінною. Однак насправді молодші покоління, яким особливо не було чого втрачати, після потрясінь війни відновилися швидше за старші. У людини, якій 1940 року було шістдесят і яка втратила все, що мала, під час бомбардувань, через експропріацію чи банкрутство, було мало надій на відродження. Імовірніше, вона б померла в 1950−1960 роках у сімдесят–вісімдесят років, не маючи нічого, щоб залишити у спадок своїм нащадкам. І навпаки, в людини, якій у 1940 році було тридцять і яка втратила все (можливо, небагато), залишалося достатньо часу для накопичення багатства після війни, і на 1950-ті вона була б сорокарічною та багатшою за сімдесятирічну. Війна звела до нуля (або майже до нуля) всі лічильники і неминуче вилилася в омолодження багатства. У цьому аспекті це справді були дві світові війни, які в ХХ столітті змусили почати все спочатку й створили ілюзію, що капіталізм подолано.

Це головне пояснення винятково низької долі спадщини, що спостерігалася в десятиліття після Другої світової війни: особи, які мали успадкувати статки в 1950−1960 роках, успадкували небагато, оскільки їхні батьки не мали часу на відновлення після потрясінь попередніх десятиліть і померли, не маючи великих статків для своєї родини.

Завдяки цьому починаємо розуміти причину падіння долі спадщини, яке виявилося більшим за падіння самого багатства фактично вдвічі. Як показано в частині 2, між 1910−1920 роками та 1950−1960 роками сукупне приватне багатство знизилося більш ніж на дві третини: вартість приватного капіталу впала від семи річних обсягів національного доходу до лише двох чи двох з половиною (див. рисунок 3.6). Річна доля спадщини знизилася майже на п’ять шостих, від 25 % національного доходу напередодні Першої світової війни до лише 4–5 % у 1950-х роках (див. рисунок 11.1).

Однак ключовий факт полягає в тому, що так тривало недовго. «Капіталізм відбудови» за своєю природою був перехідним етапом, а не структурною трансформацією, як це декому здавалося. У 1950−1960 роках, коли капітал був накопичений наново, а відношення капіталу до доходу β зросло, статки знову почали старішати, тож співвідношення μ між середнім багатством на час смерті та середнім багатством живих також зросло. Зростання багатства відбувалося разом із його старінням, таким чином закладаючи основу для ще потужнішого повернення успадкованого багатства. На 1960 рік структура, що спостерігалася у 1947 році, вже залишилась у спогадах: шістдесятирічні та сімдесятирічні були трохи багатшими за п’ятдесятирічних (див. таблицю 11.1). Черга вісімдесятирічних надійшла в 1980-х роках. У 1990−2000 роки зростання графіка багатства по відношенню до віку було ще стрімкішим. На 2010 рік середнє багатство вісімдесятирічних людей більш ніж на 30 % перевищувало багатство п’ятдесятирічних. Якби ми зарахували до багатства різних вікових категорій подарунки, зроблені до смерті (яких у таблиці 11.1 не зазначено), графік за 2000−2010 роки так само був би стрімкішим, приблизно таким, як у 1900−1910 роках: середнє багатство сімдесятирічних і вісімдесятирічних людей виявилося б приблизно удвічі більшим за статки п’ятдесятирічних, за виключенням того, що сьогодні більшість смертей припадають на більш похилий вік, що дає значно вище μ (див. рисунок 11.5).

Як еволюціонуватиме доля спадщини в ХХІ столітті?

З огляду на швидке зростання долі спадщини протягом останніх десятиліть, природно постає питання, чи буде це зростання тривати. Рисунок 11.6 показує дві можливі еволюції для ХХІ століття. Основний сценарій базується на припущенні, що річні темпи зростання становитимуть 1,7 % для 2010−2100 років, а чиста дохідність капіталу – 3 %16. Альтернативний сценарій базується на припущенні, що зростання скоротиться до 1 % на 2010−2100 роки, тоді як дохідність капіталу зросте до 5 %. Наприклад, це могло би трапитись, якби всі податки на капітал і дохід від капіталу, включно з податком на прибуток підприємств, були скасовані або якби такі податки скоротилися, при тому що частка капіталу в доході зросла б.

За основним сценарієм розрахунки, засновані на цій теоретичній моделі (які успішно пояснюють еволюції 1820−2010 років), передбачають, що річна доля спадщини продовжуватиме зростати до 2030–2040 років, а потім стабілізується на рівні близько 16–17 % національного доходу. Згідно з альтернативним сценарієм, доля спадщини має ще більше підвищуватися до 2060−2070 років, а потім стабілізуватися на рівні близько 24–25 % національного доходу, аналогічно рівню, який спостерігався у 1870−1910 роках. У першому випадку успадковане багатство повернеться лише частково; у другому це повернення буде повним (оскільки розглядається сукупний обсяг спадщини та дарування). В обох випадках очікується, що доля спадщини та дарування в ХХІ столітті буде досить високою, і, зокрема, значно вищою, ніж протягом винятково низької фази, що спостерігалася в середині ХХ століття.

Вочевидь, такі прогнози вкрай неточні й становлять інтерес переважно з точки зору своєї ілюстративної властивості. Еволюція долі спадщини в ХХІ столітті залежить від багатьох економічних, демографічних і політичних чинників, а історія свідчить, що вони підпадають під значні та вкрай непередбачувані зміни. Легко уявити собі інакші сценарії, які призвели б до інших наслідків: наприклад, різке прискорення демографічного чи економічного зростання (яке здається неймовірним) або докорінну зміну державної політики щодо приватного капіталу чи успадкування (це припущення здається реалістичнішим)17.

Також важливо зазначити, що еволюція структури багатства за віком залежить головним чином від поведінки щодо заощадження, тобто від причин, через які різні групи людей накопичують багатство. Як уже детально обговорювалося, таких причин багато, і їх відносне значення дуже змінюється від особи до особи. Можна заощаджувати в очікуванні виходу на пенсію чи втрати роботи (заощадження протягом життєвого циклу або запобіжне заощадження). Можна також заощаджувати для накопичення чи збереження родинних статків, або, нарешті, просто надавати найбільшого значення багатству та престижу, який часом із ним асоціюється (династичне заощадження або чисте накопичення). Теоретично, цілком можливо уявити світ, у якому всі люди вирішили перетворити все своє багатство на ануїтети й померти ні з чим. Якби така поведінка раптом стала головною в ХХІ столітті, доля спадщини скоротилася б майже до нуля, незалежно від темпів зростання чи дохідності капіталу.

Попри це, два сценарії, наведені на рисунку 11.6, найімовірніші, якщо враховувати доступну нам інформацію. Я припустив, що поведінка щодо заощадження в 2010−2100 роках залишиться такою ж, як і поведінка в минулому. Її можна охарактеризувати таким чином. Попри значні відмінності в індивідуальній поведінці, ми бачимо, що норма заощаджень зростає з доходом і початковим матеріальним забезпеченням, однак відмінності за віковими групами значно менші: на перший погляд, люди, незалежно від віку, заощаджують у середньому однаково18. Зокрема масштабного витрачання заощаджень літніми людьми, яке прогнозувалося теорією життєвого циклу, вочевидь, не сталося, незалежно від зростання очікуваної тривалості життя. Причиною цього, поза сумнівом, є значення мотиву родинного передавання майна (насправді ніхто не хоче помирати ні з чим, навіть у суспільствах, які старіють) разом із логікою чистого накопичення, а також відчуттям безпеки, – а не лише престижу чи влади, які приносить багатство19. Дуже висока концентрація (коли найбагатша категорія населення завжди володіє принаймні 50–60 % усього багатства, навіть у межах кожної вікової категорії) – це і є та пропущена ланка, що пояснює ці факти, повністю проігноровані теорією Модільяні. Поступове повернення до династичного типу нерівності в багатстві від 1950−1960 років пояснює відсутність витрачання заощаджень старшими людьми (більша частина багатства належить особам, які мають кошти, щоб фінансувати свій спосіб життя, не продаючи активів), а отже, і незмінність високих потоків спадщини та збереження нової рівноваги, у якій мобільність, навіть позитивна, обмежена.

Важливий пункт: для цього типу поведінки щодо заощадження кумулятивний процес прискорюється і стає більш неегалітарним, коли дохідність капіталу зростає, а темпи зростання падають. Дуже високе зростання трьох повоєнних десятиліть пояснює відносно повільне зростання μ (відношення середнього багатства на час смерті до середнього багатства живих) і, таким чином, долі спадщини в 1950−1970 роках. І навпаки, сповільнення зростання пояснює прискорення старіння багатства та відновлення успадкованих статків, що відбувалися від 1980-х років. На рівні інтуїції: коли зростання високе, наприклад, коли зарплати зростають на 5 % протягом року, молодому поколінню легше накопичувати багатство й отримувати рівні можливості зі старшими. Коли зростання зарплат знижується до 1–2 % на рік, старші неодмінно отримуватимуть більшу частину доступних активів, і їхнє багатство зростатиме з темпами, визначеними дохідністю капіталу20. Цей простий, але важливий процес дуже добре пояснює еволюцію відношення μ та річної долі спадщини. Він також дає змогу зрозуміти, чому спостережувані та змодельовані дані настільки близькі протягом цілого періоду – 1820−2010 років.21

Отже, попри невизначеність, природно вважати, що ці розрахунки дають корисні інструкції на майбутнє. Теоретично, можна показати, що для великого класу типів поведінки щодо заощадження, коли зростання низьке порівняно з дохідністю капіталу, збільшення показника μ майже точно зрівноважує зниження коефіцієнту смертності m, тож добуток μ × m майже незалежний від очікуваної тривалості життя і майже цілком визначається тривалістю покоління.

Основний результат полягає в тому, що зростання на рівні близько 1 % в цьому аспекті не надто відрізняється від нульового: в обох випадках інтуїтивне відчуття, що населення, яке старіє, витратить усі свої заощадження і, таким чином, покладе край успадкованому багатству, виявилося хибним.

У суспільстві, що старіє, спадкоємці вступають у володіння своєю спадщиною на пізнішому етапі життя, але успадковують більші обсяги (принаймні ті, хто щось успадковує), тож загальне значення успадкованого багатства залишається незмінним22.

Від річної долі спадщини до успадкованого багатства

Як перейти від річної долі спадщини до успадкованого багатства? Зібрані детальні відомості щодо долі спадщини та віку небіжчиків, їхніх спадкоємців, дарувальників і одержувачів подарунків дають нам змогу оцінити для кожного року в періоді 1820−2010 років частку успадкованих статків у сукупному багатстві осіб, живих на цей рік (по суті, метод полягає в тому, щоб додати заповідане майно та подарунки, отримані протягом попередніх тридцяти років, іноді більше – у випадку особливо раннього успадкування чи винятково довгого життя, або менше – в протилежному випадку) і таким чином визначити частку успадкованих статків у сукупному приватному багатстві. Головні результати наведено на рисунку 11.7, де я також показую результати моделювання на 2010−2100 роки на основі двох сценаріїв, обговорених раніше.

Варто звернути увагу на такі цифри. У ХІХ та на початку ХХ століття, коли річна доля спадщини становила 20–25 % національного доходу, на успадковані статки припадало майже все приватне багатство: десь від 80 % до 90 %, із тенденцією до зростання. Проте зазначимо, що в усіх суспільствах, на всіх рівнях багатства значне число заможних осіб − від 10 % до 20 % − починали з нуля та накопичили статки протягом свого життя. Попри це, більшість випадків припадає на успадковане багатство. Це й не дивно: якщо додати річні долі спадщини розміром у 20 % національного доходу приблизно за тридцять років, накопичується дуже велика сума спадщини й подарунків, на рівні шести річних обсягів національного доходу, що, таким чином, складає майже все приватне багатство23.

Протягом ХХ століття, після зниження долі спадщини, ця рівновага значно змінилася. Мінімуму було досягнуто в 1970-х роках: після кількох десятиліть невеликих спадків і накопичення нового багатства успадкований капітал становив трохи більше, ніж 40 % сукупного приватного капіталу. Вперше в історії (за винятком ситуації в нових країнах) статки, накопичені протягом життя, складали більшу частину всього багатства: близько 60 %. Важливо зрозуміти дві речі: по-перше, у повоєнний період, по суті, змінилася природа капіталу, а по-друге, ми щойно виходимо з цього виняткового періоду. Попри це, зараз ми точно поза його межами: частка успадкованих статків у сукупному багатстві від 1970-х років постійно зростала. У 1980-х роках вони знову становили більшу частину багатства, а згідно з останніми доступними нам цифрами 2010 року у Франції вони становлять приблизно дві третини приватного капіталу, порівняно з лише третиною капіталу, накопиченого за рахунок заощаджень. З огляду на сьогоднішні дуже високі долі спадщини, за умови продовження поточної тенденції цілком імовірно, що в найближчі десятиліття частка успадкованого майна й надалі зростатиме і на 2020-й рік може перевищити 70 % та сягнути 80 % у 2030-х роках. Якщо сценарій щодо 1 % зростання та 5 % дохідності капіталу правильний, частка успадкованого багатства може продовжити зростання і на 2050-ті роки досягнути 90 %, або приблизно такого ж рівня, як у Чудову епоху.

Отже, ми бачимо, що U-подібна крива річної долі спадщини як частки національного доходу в ХХ столітті йшла паралельно з U-подібною кривою накопиченого успадкованого багатства, що настільки ж вражає, як і зростання частки національного багатства. Щоб зрозуміти відношення між цими двома кривими, корисно порівняти рівень долі спадщини з нормою заощаджень; як зазначалося в частині 2, вона зазвичай становить близько 10 % національного доходу. Коли доля спадщини становить 20–25 % національного доходу, як це було у ХІХ столітті, тоді суми, щороку отримувані у вигляді заповіданого майна та подарунків, більш ніж удвічі вищі за потік нових заощаджень. Якщо ми додамо, що частина нових заощаджень походить із доходу від успадкованого капіталу (фактично, це була головна частина заощаджень у ХІХ столітті), вочевидь, неминуче, що успадковане багатство здебільшого домінуватиме над заощадженим. І навпаки, коли доля спадщини знижується до лише 5 % національного доходу, або половини нових заощаджень (знову ж таки, за умови норми заощаджень у 10 %), як у 1950-х роках, не дивно, що заощаджений капітал домінуватиме над успадкованим. Основний факт полягає в тому, що річна доля спадщини знову перевищила норму заощаджень у 1980-х роках і зросла значно вище за неї у 2000−2010 роках. Сьогодні вона становить близько 15 % національного доходу (з урахуванням як спадщини, так і подарунків).

Щоб краще збагнути значення згаданих сум, варто згадати, що в такій країні, як сьогоднішня Франція, існуючий (грошовий) дохід домогосподарств становить 70–75 % національного доходу (якщо враховувати розміри натуральних трансфертів: охорона здоров’я, освіта, безпека, державні послуги тощо, які не включені до існуючого доходу). Якщо виразимо долю спадщини як частку не національного, як робили раніше, а існуючого доходу, то побачимо, що спадщина й подарунки, отримувані щороку французькими домогосподарствами, на початку 2010-х років сягали близько 20 % їхнього існуючого доходу, тож у цьому сенсі спадщина сьогодні вже так само важлива, як і в 1820−1910 роках (див. рисунок 11.8). Як зазначалося в розділі 5, можливо, за еталонний показник для просторових і часових порівнянь краще використовувати національний дохід (а не існуючий). Попри це, порівняння з існуючим доходом точніше відбиває нинішні реалії та показує, що успадковане багатство вже становить одну п’яту грошових коштів домогосподарств (наприклад, доступних для заощадження), а незабаром становитиме чверть чи й більше.

Повернення до настанов Вотрена

Щоб скласти виразніше уявлення про те, чим є спадщина в житті різних людей, і для точнішої відповіді на екзистенційне питання, порушене в повчаннях Вотрена (на яке життя можна сподіватися за самого лише трудового доходу порівняно з добробутом за успадкованого багатства) − найкраще розглянути послідовні покоління у Франції від початку ХІХ століття, та порівняти різноманітні ресурси, до яких вони мали доступ протягом свого життя. Це єдиний спосіб належно врахувати той факт, що спадщина не є ресурсом, який людина отримує щороку24.

Спершу розгляньмо еволюцію частки спадщини в сукупних коштах, які отримували покоління, народжені у Франції в 1790−2030 роках (див. рисунок 11.9). Я діяв таким чином. Почав із відомостей про долю спадщини та детальних даних щодо віку небіжчиків, спадкоємців, дарувальників, одержувачів подарунків і порахував частку успадкованого багатства в сукупних отриманих коштах залежно від року народження. До існуючих коштів входять як успадковане багатство (заповідане майно та подарунки), так і дохід від оплати праці, за вирахуванням податків25, капіталізованих за все життя особи з використанням середньої чистої дохідності капіталу за кожен рік. Хоча це найобґрунтованіший початковий підхід до цього питання, зазначимо, що він може призвести до незначного недооцінювання частки спадщини, оскільки спадкоємці (та люди зі значними статками загалом) зазвичай спроможні отримати вищу дохідність капіталу, ніж відсоткова ставка, виплачувана на заощадження від трудового доходу26.

Отримаємо такі результати. Якщо подивимося на всіх людей, народжених у Франції в 1790-х роках, то помітимо, що спадщина становила близько 24 % сукупних коштів, доступних для них протягом життя, тож дохід від оплати праці становив близько 76 %. Для осіб, які народилися у 1810-х роках, частка спадщини становила 25 %, тож на трудові доходи залишалося 75 %. Приблизно те саме стосується всіх вікових категорій ХІХ століття й аж до Першої світової війни. Зазначимо, що частка спадщини на рівні 25 % трохи вища за долю спадщини, вираженої у відсотках національного доходу (20–25 % у ХІХ столітті): це тому, що дохід від капіталу (загалом третина національного доходу) де-факто перерозподіляється частково на спадщину і частково на дохід від оплати праці27.

Для вікових категорій людей, які народилися у 1870-х роках і пізніше, частка спадщини в сукупних коштах починає поступово знижуватися. Це пов’язано з тим, що дедалі більша частка цих осіб мала отримати спадщину після Першої світової війни, а отже, отримала менше, ніж очікувалося, через потрясіння, від яких постраждали активи їхніх батьків. Мінімуму досягнули вікові категорії, народжені в 1910−1920 роках: ці особи мали отримати спадщину між кінцем Другої світової війни та 1960 роком, тобто в часи, коли доля спадщини досягнула свого найнижчого рівня; тоді спадщина становила лише 8–10 % сукупних коштів. Відновлення почалося з вікових категорій, які народилися у 1930−1950 роках, отримали спадщину в 1970−1990 роках і для яких вона склала 12–14 % сукупних коштів. Однак головним чином це стосується вікових категорій людей, які народилися у 1970−1980 роках, що почали отримувати подарунки та заповідане майно в 2000−2010 роках: спадщина відновила значення, не бачене від ХІХ століття, – близько 22–24 % сукупних коштів. Ці цифри однозначно вказують: ми щойно вийшли з епохи «кінця успадкування», а також демонструють, наскільки різний досвід мають різні вікові категорії, народжені в ХХ столітті, щодо відносного значення заощаджень і спадщини. Вікові категорії бебі-буму мали створювати її самі, майже так само, як міжвоєнні вікові категорії початку століття і ті, кого розорила війна. Натомість народжені в останній третині століття зазнали потужного впливу успадкованого багатства, майже такого самого, як вікові категорії ХІХ та ХХІ століть.

Дилема Растіньяка

Досі я аналізував лише середні показники. Однак однією з головних характеристик успадкованого багатства є те, що воно розподіляється дуже нерівномірно. Якщо зарахувати до попередніх оцінок нерівність у спадщині, з одного боку, та нерівність у трудових доходах, з іншого, нарешті можна проаналізувати, наскільки похмуре пророкування Вотрена відповідало дійсності в різні періоди. Рисунок 11.10 показує, що вікові категорії, які народилися наприкінці ХVІІІ століття, включно з віковою категорією Ежена де Растіньяка (Бальзак розповідає нам, що він народився 1798-го), справді стикнулися зі страшною дилемою, описаною колишнім каторжником: ті, хто у певний спосіб міг прибрати до рук успадковане багатство, жили значно краще за тих, хто змушений був прокладати собі шлях за допомогою навчання і трудової діяльності.

Для того, щоб максимально конкретно й наочно інтерпретувати різні рівні коштів, я виразив ці кошти в мультиплікаторах середнього доходу 50 % найменше оплачуваних працівників у кожен період. Можемо використати цей базовий показник як рівень життя «найбіднішого класу», який у цей період загалом заявляв права на приблизно половину національного доходу. Це добра точка відліку для оцінювання нерівності в суспільстві28.

Отримуємо такі головні результати. У ХІХ столітті отримані за все життя кошти, доступні 1 % найбагатших спадкоємців (тобто особам, які успадковують найвищий 1 % спадщини в своєму поколінні), у 25–30 разів перевищували кошти найбіднішого класу. Іншими словами, особа, яка могла отримати таку спадщину від батьків або від дружини / чоловіка, могла дозволити собі протягом життя оплачувати штат із 25–30 домашніх слуг. Водночас кошти, які припадали на 1 % найвищих трудових доходів (на таких посадах, як суддя, прокурор чи адвокат, як у настанові Вотрена), приблизно в десять разів перевищували кошти найбіднішого класу. Це була доволі значна сума, однак забезпечувала вона, вочевидь, набагато нижчий рівень життя, особливо з огляду на те, що, як зазначив Вотрен, отримати такі посади було непросто. Блискуче навчатися в юридичній школі було замало. Часто доводилося роками плести змови й інтриги без жодної гарантії успіху. За таких умов краще не втрачати нагоди прибрати до рук спадщину в категорії «вершків суспільства». Принаймні над цим варто було хоча б замислитися.

Якщо ми тепер проведемо такі самі підрахунки для поколінь, які народилися у 1910−1920 роках, то побачимо, що перед ними постав інший життєвий вибір. Один відсоток найвищих спадків приносив кошти, які лише в 5 разів перевищували рівень життя найбіднішого класу. Один відсоток найвище оплачуваних робіт, як і раніше, забезпечував рівень життя в 10–12 разів вищий за стандарти найбіднішого класу (внаслідок того, що найбагатша категорія зарплатної ієрархії була відносно сталою протягом тривалого періоду – на рівні 6–7 % сукупних зарплат)29. Поза сумнівом, уперше в історії можна було жити краще за отримання роботи в 1 % найкраще оплачуваних, а не спадщини на тому ж рівні. Отже, навчання, праця і талант приносили більше коштів, ніж спадщина.

Майже таким само очевидним був вибір і для вікових категорій бебі-буму: Растіньяк, який народився у 1940−1950 роках, мав усі підстави прагнути отримати роботу в 1 % (яка приносила кошти у 10–12 разів вищі за стандарт найбіднішого класу) й проігнорувати настанови тодішніх Вотренів (оскільки спадщина 1 % приносила лише у 6–7 разів вищі кошти порівняно зі стандартом найбіднішого класу). Для всіх цих поколінь успіх, досягнутий за допомогою трудової діяльності, був вигіднішим, а не лише моральнішим.

Ці результати також означають, що протягом цього періоду і для всіх вікових категорій, народжених від 1910 до 1960 року, 1 % ієрархії доходів складався переважно з людей, чиїм головним джерелом доходу була оплата праці. Це означало велику зміну, й не лише тому, що це було вперше в історії (у Франції, та, найвірогідніше, в інших європейських країнах), але й через те, що «вершки» є надзвичайно важливою групою в будь-якому суспільстві30. Як зазначалося в розділі 7, «вершки суспільства» – це відносно значна еліта, яка відіграє ключову роль у формуванні економічної, політичної та символічної структури суспільства31. В усіх традиційних суспільствах (пригадаймо, що 1789 року аристократія становила 1–2 % населення) і, по суті, аж до Чудової епохи (попри надії, породжені Французькою революцією) у цій групі завжди домінував успадкований капітал. Тож факт, що це перестало відповідати дійсності для вікових категорій, народжених у першій половині ХХ століття, став значною подією, яка викликала в багатьох віру в незворотність суспільного прогресу й кінець старого суспільного ладу. Звісно, за три десятиліття після Другої світової війни нерівність не було викорінено, однак її розглядали переважно під оптимістичним кутом нерівності в зарплатах. Безумовно, існували значні відмінності між «блакитними комірцями», «білими комірцями» та менеджерами, і ця нерівність у Франції 1950-х років прагнула до зростання.

Однак у цьому суспільстві панувала принципова єдність, в ньому кожен поділяв віру в працю й шанував меритократичний ідеал. Люди вірили, що немотивована нерівність в успадкованому багатстві залишилася в минулому.

Для вікових категорій, які народилися у 1970-х роках, і ще більше для тих, хто народився пізніше, ситуація трохи змінилася. Зокрема, життєвий вибір став складнішим: на успадковане багатство «вершків суспільства» припадає приблизно стільки ж, скільки й на найману працю 1 % (чи навіть трохи більше − у 12–13 разів більше порівняно з рівнем життя найбіднішого класу для спадщини проти 10–11 для трудового доходу). Однак зазначимо, що структура нерівності та «вершків суспільства» сьогодні також значно відрізняється від цих параметрів ХІХ століття, оскільки концентрація успадкованого багатства сьогодні значно нижча, ніж у минулому32. Нинішні покоління стикаються з унікальним набором нерівностей і суспільних формацій, які в певному сенсі перебувають десь поміж світом, цинічно описаним Вотреном (у якому успадкування домінувало над оплатою праці), та магічним світом повоєнних десятиліть (у якому оплата праці домінувала над успадкуванням). Згідно з отриманими даними, в сьогоднішній Франції 1 % суспільної ієрархії, схоже, має доходи приблизно порівну від успадкованого багатства та від власної праці.

Базова арифметика рантьє і менеджерів

Резюмуємо: в суспільстві, де на верхівці ієрархії дохід від успадкованого капіталу домінує над доходом від оплати праці, – тобто суспільстві, подібному до описаних Бальзаком та Остін, – мають задовольнятися дві умови. По-перше, капітал і частка успадкованого капіталу всередині нього мають бути великими. Зазвичай відношення капіталу до доходу має становити приблизно 6 чи 7, і більша частина повинна складатися з успадкованого капіталу. У такому суспільстві успадковане багатство може становити близько чверті середніх коштів, доступних кожній віковій категорії (або навіть до третини, якщо припустити високий ступінь нерівності в дохідності капіталу). Так було у ХVІІІ та ХІХ століттях та аж до 1914 року. Ця перша умова, пов’язана з успадкованим багатством, сьогодні знову майже задовольняється.

Друга умова полягає в тому, що успадковане багатство має бути надзвичайно концентрованим. Якби воно розподілялося так само, як дохід від оплати праці (з ідентичними рівнями для найбагатшої категорії населення, «вершків суспільства» тощо як для ієрархії успадкування, так і для ієрархії доходу від оплати праці), тоді світу Вотрена ніколи б не існувало: дохід від оплати праці завжди сильно переважував би дохід від успадкованого багатства (як мінімум утричі) 33, а найвищий 1 % трудових доходів систематично й автоматично переважував би найвищий 1 % доходів від успадкованого капіталу34.

Щоб ефект концентрації домінував над кількісним ефектом, «вершки суспільства» в ієрархії успадкування мусять самі по собі претендувати на значну частку успадкованого багатства. Саме так і було в ХVІІІ та ХІХ століттях, коли «вершки суспільства» володіли 50–60 % сукупного багатства (або до 70 % у Великій Британії чи в Парижі Чудової епохи), що приблизно в 10 разів більше за частку 1 % в трудових доходах (приблизно 6–7 %: цифра, яка залишалася сталою протягом дуже тривалого часу). Цього відношення 10:1 між концентрацією багатства та концентрацією зарплат достатньо, щоб урівноважити відношення обсягів 3:1 та пояснити, чому в патримоніальному суспільстві ХІХ століття успадковані статки «вершків суспільства» давали особі змогу жити майже втричі краще, ніж наймана праця в 1 % (див. рисунок 11.10).

Ця базова арифметика рантьє і менеджерів також дає нам змогу з’ясувати, чому «вершки» успадкованого багатства та трудових доходів у сьогоднішній Франції майже збалансовані: концентрація багатства приблизно втричі більша за концентрацію трудового доходу («вершки суспільства» володіють 20 % сукупного багатства, тоді як 1 % одержувачів зарплати заявляє права на 6–7 % сукупних зарплат), тож ефект концентрації приблизно врівноважує кількісний ефект. Ми також можемо бачити, чому протягом Славного тридцятиріччя менеджери настільки очевидно домінували над спадкоємцями (ефект концентрації 3:1 був надто малим, щоб урівноважити масовий ефект 10:1). Однак за винятком цих ситуацій, які є результатом надзвичайних потрясінь і специфічної державної політики (особливо податкової), здається що «природна» структура нерівності швидше прагне до домінування рантьє над менеджерами. Зокрема, коли зростання низьке, а дохідність капіталу помітно вища за темпи зростання, майже неминуче (принаймні в найвірогідніших динамічних моделях) багатство стане настільки концентрованим, що найвищі доходи від капіталу домінуватимуть над найвищими доходами від оплати праці зі значним відривом35.

Класичне патримоніальне суспільство: світ Бальзака та Остін

Вочевидь, романісти ХІХ століття не використовували тих самих категорій, що й ми, для опису суспільного ладу свого часу, однак вони зображували ті самі глибинні структури: типи суспільства, в яких справді комфортне життя вимагало володіння великими статками. Вражає, коли бачиш, наскільки подібними були детально вказані Бальзаком та Остін структури нерівності, масштаби та суми по обидва боки Ла-Маншу, попри відмінності у валюті, літературному стилі та сюжетах. Як зазначалося в розділі 2, грошові параметри були надзвичайно стабільними у вільному від інфляції світі, описуваному обома романістами, тож вони могли точно визначити, наскільки великий дохід (чи статки) були необхідні, щоб піднятися над посередністю і жити з мінімальною вишуканістю. Для обох письменників матеріальним і психологічним порогом був рівень, приблизно в 30 разів вищий за середній дохід того часу. Нижче за цей рівень, на думку героя Бальзака чи Остін, жити гідно було важко. Перейти цей поріг здавалося цілком можливим, якщо особа входила до найбагатшого 1 % (або, ще краще, наближалася до верхніх 0,5 % чи навіть 0,1 %) французького чи британського суспільства ХІХ століття. Це була чітко визначена й доволі численна соціальна група – звісно, меншість, однак достатньо значна меншість, щоб визначати структуру суспільства та слугувати за опору для романного всесвіту36. Та вона була абсолютно недосяжною для будь-кого, хто задовольнявся професійною діяльністю, незалежно від того, наскільки добре вона оплачувалася: найкраще оплачуваний 1 % видів професійної діяльності не дозволяв людині наблизитися до цього рівня життя (як і найкраще оплачувана 0,1 %)37.

У більшості цих романів фінансові, соціальні та психологічні обставини окреслюються на перших кількох сторінках і зрідка згадуються далі, тож читач не забуде нічого, що виокремлює героїв роману серед решти суспільства: грошових параметрів, які формують їхні життя, їхніх суперників, їхні стратегії та їхні надії. У книзі «Батько Горіо» старечий занепад героя на початку увиразнюється тим, що він змушений задовольнятися найогиднішою кімнатою в пансіоні Воке й жахливо харчуватися, щоб скоротити свої щорічні витрати до 500 франків (або приблизно середнього річного доходу тих часів, що для Бальзака було гіркими злиднями)38. Старий пожертвував усім заради щастя своїх дочок, кожна з яких отримала посаг у 500 тис. франків, або річну ренту в 25 тис. франків, що приблизно в 50 разів вище за середній дохід: у романах Бальзака це базова одиниця статків, символ справжнього багатства та вишуканого життя. Тож контраст між двома крайніми полюсами суспільства встановлюється на самому початку. Попри це, Бальзак не забуває, що між жахливою бідністю та справжнім багатством існує увесь спектр проміжних ситуацій − від гірших до посередніх і кращих. Маленький маєток Растіньяка поблизу Ангулема ледве приносить 3 тис. франків на рік (або в 6 разів більше за середній дохід). Для Бальзака це типове безгрошів’я дрібнішої провінційної знаті. Родина Ежена може виділити на вивчення ним права в столиці всього 1200 франків на рік. У настанові Вотрена річна зарплата в 5 тис. франків (або в 10 разів більше за середній дохід), яку молодий Растіньяк потенційно міг би заробляти як королівський прокурор після років невизначеності й величезних зусиль, – це справжній символ посередності, доказ (якщо потрібні докази), що навчання веде в нікуди. Бальзак описує суспільство, в якому мінімальною метою є отримання в 20–30 разів більше за середній дохід того часу, або навіть у 50 разів більше (як можуть робити Дельфіна й Анастазі завдяки своєму посагу), чи то взагалі − в 100 разів, якщо заволодіти 50 тис. франків річної ренти, які принесе мільйон мадемуазель Вікторини.

У книзі «Цезар Біротто» відчайдушний парфумер також прагне забезпечити собі статки у мільйон франків для того, щоб залишити половину собі й дружині, а другу віддати як посаг за дочкою, що, на його переконання, дасть їй змогу вдало вийти заміж, а майбутньому зятеві купити практику нотаріуса Рожена. Дружина Цезаря, яка воліла б повернутися до землі, намагається переконати його, що можна після відходу від справ жити на річну ренту в 2 тис. франків і видати дочку заміж лише з 8 тис. ренти, однак Цезар не слухається: побоюється закінчити кар’єру, як його партнер Піллеро. Той відійшов від справ лише з 5 тис. франків ренти. Щоб жити добре, Цезареві потрібно в 20–30 разів більше за середній дохід. Із коштами, лише в 5–10 разів вищими за цю цифру, можна хіба ледь виживати.

По інший бік Ла-Маншу бачимо те ж саме. У романі «Розум і почуття» ядро сюжету (фінансове й психологічне) формується на перших десяти сторінках у неприємному діалозі між Джоном Дешвудом і його дружиною Фанні. Джон щойно успадкував величезний маєток Норленд, котрий приносить 4 тис. фунтів на рік, або в понад 100 разів більше за тогочасний середній дохід (який ледь перевищував 30 фунтів на рік у 1800−1810 роках)39. Норленд є найтиповішим зразком дуже великого земельного маєтку, вершини багатства в романах Джейн Остін. Із 2 тис. фунтів на рік (або більш ніж у 60 разів більше середнього доходу) полковник Брендон зі своїм маєтком Делафорд цілком виправдовує сподівання щодо великого землеволодіння. В інших романах ми з’ясовуємо, що герої Остін вдовольняються тисячею фунтів на рік. Натомість 600 фунтів на рік (у 20 разів більше за середній дохід) цілком вистачає, щоб утримати Джона Віллоубі на нижній межі комфортного існування. І люди цікавляться, як цей гарний і пристрасний молодик може так широко жити на таку скромну суму. Поза сумнівом, саме через це він незабаром залишає Маріанну, збентежену й невтішну, заради міс Грей та її посагу в 50 тис. фунтів (2, 5 тис. фунтів річної ренти, або у 80 разів більше за середній дохід), що майже точно збігається з розміром посагу мадемуазель Вікторини в 1 млн франків (за тодішнім обмінним курсом). Як і в Бальзака, наполовину менший посаг, такий як у Дельфіни чи Анастазі, – теж цілком задовільний. Наприклад, міс Нортон, єдина донька лорда Нортона, має капітал у 30 тис. фунтів (1,5 тис. фунтів ренти, або в 50 разів більше за середній дохід), завдяки чому вважається ідеальною спадкоємицею та здобиччю кожної потенційної свекрухи, починаючи від місіс Феррарс, яка вже бачить цю дівчину дружиною свого сина Едварда40.

Із перших сторінок достаток Джона Дешвуда контрастує з відносною бідністю його єдинокровних сестер Елінор, Маріанни та Марґарет, які разом зі своєю матір’ю мають вдовольнятися 500 фунтами на рік (або 125 фунтами на кожну, що лише в чотири рази більше за середній дохід на душу населення). Це катастрофічно не відповідає потребі дівчат знайти собі гарних чоловіків. Місіс Дженнінгс, яка насолоджується світськими плітками в сільській місцевості в Девонширі, любить нагадувати їм про це під час численних балів, візитів і музичних вечорів, які заповнюють їхнє дозвілля та часом дають змогу поспілкуватися з молодими й привабливими шанувальниками, які, на жаль, не завжди затримуються: «Дрібні ваші статки, напевне, пояснюють їхню нерішучість». У Джейн Остін усе так само, як і в романах Бальзака: із доходом, який лише в 5–10 разів перевищує середній, можливе дуже скромне життя. Більше того, доходи, близькі до середнього показника в 30 фунтів на рік або нижчі за нього, навіть не згадуються: мабуть, це не надто перевищує рівень життя слуг, тож нема про що говорити. Коли Едвард Феррарс розмірковує, чи не стати пастором та не прийняти парафію Делафорд із коштами для існування в 200 фунтів на рік (у 6–7 разів вище за середній дохід), його сприймають майже як святого. Навіть попри те, що він доповнює ці кошти доходом від невеличкої суми, яку залишила йому родина, коли покарала за мезальянс, і убогим доходом, принесеним Елінор, пара далеко не просунеться в суспільстві, й «жоден із них не був достатньо закоханий, щоб думати, ніби триста п’ятдесят фунтів на рік забезпечать їм гарні умови життя»41. Не можна дозволити цьому щасливому й доброчесному фіналу приховати правду: приймаючи пораду огидної Фанні та відмовляючись допомогти своїм єдинокровним сестрам чи виділити їм хоча б найдрібнішу частку своїх величезних статків, попри обіцянки, дані батькові біля смертного ложа, Джон Дешвуд змушує Елінор та Маріанну жити сірим і принизливим життям. Їхню долю остаточно вирішено в огидному діалозі на початку книги.

Наприкінці ХІХ століття такий самий тип неегалітарних фінансових розрахунків можна було побачити й у США. У романі Генрі Джеймса «Вашингтонська площа» 1881 року, чудово перенесеному на екран у фільмі Вільяма Вайлера «Спадкоємиця» (1949), сюжет обертається навколо непорозумінь щодо суми посагу. Але арифметика нещадна, і найкраще не робити помилок, як з’ясовує Кетрін Слопер, коли її наречений утікає, дізнавшись, що її посаг принесе йому всього 10 тис. доларів ренти на рік, а не 30, як він розраховував (або лише в 20 разів більше за середній дохід у США на той час замість доходу, більшого в 60 разів). «Ти надто негарна», – говорить їй деспотичний, надзвичайно багатий удівець-батько, що нагадує манеру розмов князя Болконського з княжною Марі у «Війні та мирі». Чоловіки також можуть опинитися в дуже вразливій ситуації: у книзі «Чудові Емберсони» Орсон Веллс показує нам крах пихатого спадкоємця Джорджа, який до певного часу насолоджувався річним доходом у 60 тис. доларів (у 120 разів вищим за середній), перш ніж на початку 1900-х років став жертвою автомобільної революції й закінчив життя на роботі, яка приносить 350 доларів на рік, що нижче за середній дохід.

Надзвичайна нерівність у багатстві − цивілізаційна умова бідного суспільства?

Цікаво те, що романісти ХІХ століття не задовольняються простим точним описом ієрархій доходу та багатства свого часу. Вони часто дають дуже конкретний і глибинний звіт про життя людей, про значення різних рівнів доходу в контексті реалій повсякдення. Часом це супроводжувалося певним виправданням надзвичайної нерівності в багатстві: між рядків можна прочитати, що без такої нерівності для дуже нечисленної еліти було б неможливо цікавитися чимось, окрім виживання. Надзвичайна нерівність виступає мало не цивілізаційною умовою.

Зокрема Джейн Остін по хвилинах розписує щоденне життя початку ХІХ століття: вона розповідає нам, скільки коштують харчування, меблі та одяг, скільки можна витратити на подорожі. Насправді за відсутності сучасних технологій, усе коштує дуже дорого й потребує часу, а головне − персоналу для обслуговування. Слуги потрібні для закупівлі продуктів і приготування їжі (яку не можна довго зберігати). Одяг дуже дорогий: навіть сукня з мінімальною кількістю модних деталей варта кількамісячного чи навіть кількарічного доходу. Подорожі також обходилися недешево. Потрібні були коні, екіпажі, слуги, щоб дбати про них, корм і таке інше. Читача змушують побачити, що для особи з доходом, який лише в 3–5 разів перевищує середній, життя було б об’єктивно складним, позаяк необхідно витрачати більшу частину свого часу на щоденні потреби. Якщо вам хотілося книжок, музичних інструментів, коштовностей чи просто бальних суконь − ви мусили б отримувати дохід, у 20–30 разів вищий за тогочасний середній.

У частині 1 я зазначав, що складно й наївно порівнювати купівельну спроможність за тривалі періоди часу, оскільки моделі споживання та ціни настільки різні, що жоден єдиний індекс не може охопити реальність. Попри це, згідно з офіційними індексами, середня купівельна спроможність на душу населення у Великій Британії та Франції 1800 року становила близько однієї десятої показника 2010 року. Іншими словами, з доходом, у 20–30 разів вищим за середній, у 1800 році, ймовірно, можна було жити не краще, ніж сьогодні з доходом, який у 2–3 рази перевищує середній. Із доходом, у 5–10 разів вищим за середній, у 1800 році можна було опинитися приблизно між мінімальним і середнім сьогоднішніми доходами.

У будь-якому разі, герой Бальзака чи Остін без жодних вагань скористався б послугами десятків слуг. У більшості випадків нам навіть не називають їхніх імен. Часом обидва романісти кепкували з претензій і надмірних потреб своїх героїв, як, наприклад, тоді, коли Маріанна уявляє себе у вишуканому шлюбі з Віллоубі та червоніє, пояснюючи, що, згідно з її підрахунками, складно буде жити на менш ніж 2 тис. фунтів на рік (що більш ніж у 60 разів перевищує середній дохід того часу): «Упевнена, я не маю надмірних потреб. Належний штат слуг, екіпаж, можливо, двох мисливських собак немислимо утримувати на меншу суму»42. Елінор не може стриматися, щоб не вказати сестрі на марнотратність. Так само Вотрен у Бальзака вважав, що мінімально гідне життя потребує доходу в 25 тис. франків (більш ніж у 50 разів вище за середній дохід). Він із величезною кількістю деталей описує вартість одягу, слуг і подорожей. Ніхто не каже йому, що він перебільшує, однак Вотрен настільки цинічний, що в читачів сумніву не виникає43. Такий само необмежено детальний виклад потреб із аналогічним уявленням про те, скільки потрібно для комфортного життя, знаходимо в звітах про подорожі Артура Юнґа44.

Попри марнотратність деяких своїх героїв, названі романісти ХІХ століття описують світ, у якому нерівність була певною мірою необхідна: якби не існувало достатньо заможної меншості, ніхто б не міг дбати про щось інше, крім виживання. У всякому разі, цей погляд на нерівність вартий довіри хоча б за те, що не претендує на меритократію. У певному сенсі меншість була обрана для життя від імені всіх інших, однак ніхто не намагався вдавати, нібито ця меншість більше заслуговувала на повагу чи була доброчеснішою за решту сучасників. І цього ще замало: в тодішньому світі було цілком очевидно, що без статків неможливо жити гідно. Наявність диплома чи кваліфікації могла створити можливість для заробітків у 5–10 разів більших за середній дохід, однак не набагато вищих за цей рівень. Сучасне меритократичне суспільство, особливо в США, значно жорсткіше в ставленні до невдах, оскільки прагне обґрунтувати домінування на підставі справедливості, чеснот і заслуг та нічого не говорить про недостатню продуктивність тих, хто виявився внизу45.

Меритократичний екстремізм багатих суспільств

Більше того, зазначу цікавий факт: найпалкіші меритократичні переконання часто застосовуються для обґрунтування дуже великої нерівності в зарплатах, які, як нас переконують, виправданіші за нерівність із причин успадкування. Від часів Наполеона до Першої світової війни у Франції була незначна кількість дуже добре оплачуваних і високопоставлених державних службовців (які заробляли в 50–100 разів більше за тогочасний середній дохід), починаючи від урядовців. Це завжди обґрунтовувалося (зокрема й самим Наполеоном, нащадком дрібної корсиканської знаті) ідеєю, що найздібніші й найталановитіші люди повинні мати можливість жити на свої зарплати так само гідно й вишукано, як і найбагатші спадкоємці (відповідь Вотренові згори, якби вона була). Як зазначив Адольф Тьєр у книзі «Палата депутатів» 1831 року, «префекти повинні посідати соціальне становище, рівне становищу знатних громадян департаменту, в якому вони живуть»46. У 1881 році Поль Леруа-Больє пояснював, що держава зайшла надто далеко, коли підвищила лише найнижчі зарплати. Він рішуче захищав високопоставлених державних службовців свого часу, більшість з яких отримували трохи більш ніж «15–20 тис. франків на рік»; це були «цифри, які можуть здаватися звичайній людині величезними», однак насправді вони «не дають змоги жити вишукано чи накопичувати заощадження будь-якого розміру»47.

Найбільше турбує такий аспект цього захисту меритократії: ми бачимо той самий тип аргументів у найбагатших суспільствах, де думки Джейн Остін щодо потреб і гідності майже не мають сенсу. Останніми роками в США часто звучало подібне обґрунтування захмарної зарплати суперменеджерів (у 50–100 разів вищої за середній дохід, якщо не більшої). Поборники такої високої оплати стверджували, що без неї лише спадкоємці великих статків могли б отримати справжнє багатство, а це несправедливо. Таким чином, зрештою виплачені суперменеджерам мільйони чи десятки мільйонів доларів на рік сприяють більшій соціальній справедливості48. Подібна аргументація цілком придатна для закладання основ ще різкішої нерівності в майбутньому. Майбутній світ може поєднати найгірше з двох світів минулого: дуже високу нерівність в успадкованому багатстві з дуже високою нерівністю в зарплатах, обґрунтовану поняттями чеснот і продуктивності (як зазначалося, претензіями з дуже незначним фактичним підґрунтям). Таким чином, меритократичний екстремізм може призвести до змагання між суперменеджерами та рантьє, на шкоду решті людей, які не є ні першими, ні другими.

Також варто наголосити, що роль меритократичних переконань у виправданні нерівності в сучасних суспільствах очевидна не лише на верхівці ієрархії, але й на нижчих щаблях так само, як пояснення нерівності між найбіднішим і середнім класами. Наприкінці 1980-х років Мішель Ламонт провела кілька сотень глибинних інтерв’ю з представниками «вищого середнього класу» в США та Франції, не лише в таких великих містах, як Нью-Йорк і Париж, але й у менших − Індіанаполіс і Клермон-Ферран. Вона запитувала про кар’єру, про те, як ці люди бачать свою соціальну ідентичність і місце в суспільстві, чим вони відрізняються від інших соціальних груп і категорій. Одним із головних висновків її дослідження стало те, що в обох країнах «освічена еліта» робить головний акцент на своїх особистих чеснотах і моральних якостях, які описуються з використанням таких термінів, як твердість, наполегливість, праця, зусилля тощо (однак також і толерантність, доброта й т. ін.)49. Герої та героїні романів Остін і Бальзака ніколи б не вважали за потрібне порівнювати свої особисті якості з якостями своїх слуг (які в текстах цих авторів навіть не згадуються).

Суспільство малих рантьє

Настав час повернутися до сьогоднішнього світу, а точніше, до Франції 2010-х років. За моїми оцінками, для поколінь, народжених у 1970-х роках і пізніше, спадщина становитиме близько чверті сукупних коштів за все життя (отриманих як від успадкування, так і від оплати праці). Отже, з точки зору сукупних задіяних сум спадщина майже відновила значення, яке мала для поколінь ХІХ століття (див. рисунок 11.9). Маю додати, що ці прогнози базуються на основному сценарії: якщо ближчим до дійсності виявиться альтернативний сценарій (нижче зростання, вища чиста дохідність капіталу), спадщина може становити третину чи навіть чотири десятих коштів поколінь ХХІ століття50.

Однак той факт, що сукупний обсяг спадщини знову досяг такого самого рівня, як у минулому, не означає, що вона відіграє ту саму соціальну роль. Як зазначалося, дуже значна деконцентрація багатства (яке зазнало зниження частки «вершків суспільства» приблизно на дві третини протягом століття – від 60 % у 1910−1920 роках до трохи більш ніж 20 % на сьогодні) та поява патримоніального середнього класу передбачають, що нині є значно менше дуже великих статків, ніж було в ХІХ столітті. Так, посаг розміром у 500 тис. франків, який батько Горіо та Цезар Біротто намагалися дати своїм дочкам (посаг, що приносив річну ренту в 25 тис. франків, або в 50 разів більше за середній річний дохід на душу населення в 500 франків на той час), сьогодні був би еквівалентом майна вартістю 30 млн євро з доходом у відсотках, дивідендах та доході від нерухомості на рівні 1,5 млн євро на рік (або в 50 разів більше за середній дохід на душу населення у 30 тис. євро)51. Спадщина такої величини існує, як існують і значно більші статки, однак їх значно менше, ніж у ХІХ столітті, навіть попри те, що загальний обсяг багатства та спадщини майже відновився до свого попереднього високого рівня.

Більше того, ніхто з сучасних романістів не наповнюватиме свої сюжети статками вартістю 30 млн євро, як це робили Бальзак, Остін та Джеймс. Після того, як інфляція затьмарила значення звичних цифр, із літератури зникли прямі посилання на гроші. Та й самі рантьє також зникли з літератури, внаслідок чого змінився соціальний образ нерівності загалом. У сучасній художній літературі нерівність між соціальними групами з’являється майже завжди в формі нерівності щодо праці, зарплат і кваліфікацій. Суспільство, структуроване за ієрархією багатства, змінилося на суспільство, структура якого майже цілковито залежить від ієрархії оплати праці та людського капіталу. Наприклад, вражає, що в багатьох недавніх американських телесеріалах зображуються герої та героїні, обтяжені ступенями та кваліфікаціями високого рівня – чи то лікують серйозні хвороби («Доктор Хаус»), чи розплутують таємничі злочини («Кістки»), чи навіть очолюють країну («Західне крило» ). Автори, вочевидь, вірять, що завжди краще мати кілька докторських ступенів чи навіть Нобелівську премію. Цілком резонно тлумачити чималу кількість таких серіалів як гімн справедливій нерівності, заснованій на чеснотах, освіті та суспільній користі еліт. Попри це, певні новіші твори описують тривожнішу нерівність, засновану на значному багатстві. Серіал «Збиток» описує позбавлених почуттів великих бізнесменів, які вкрали сотні мільйонів доларів у своїх працівників і чиї ще егоїстичніші дружини хочуть розлучитися зі своїми чоловіками, але не відмовляються від готівки чи басейну. У третьому сезоні діти нечесного фінансиста, яких надихнула афера Мейдоффа, роблять усе можливе, щоб вчепитися в активи свого батька, приховані на Антигуа, щоб зберегти свій високий рівень життя52. У «Брудних мокрих грошах» ми бачимо зіпсованих молодих спадкоємців і спадкоємиць без особливих заслуг або чеснот, які безсоромно живуть на кошти родини. Однак це винятки, які доводять правило, і будь-який персонаж, який живе за рахунок накопиченого в минулому багатства, зазвичай зображується як негативний, якщо не прямо засуджується, тоді як у Остін і Бальзака таке життя вважається цілком природним і необхідним, якщо між героями мають зав’язатися справжні почуття.

Ця величезна зміна в соціальному образі нерівності частково обґрунтована, хоча й базується на низці непорозумінь. По-перше, очевидно, що освіта відіграє сьогодні більшу роль, ніж у ХVІІІ столітті. У світі, де майже кожен володіє певними ступенем і кваліфікацією, обходитися без цього – погана ідея. Отримати певну кваліфікацію в інтересах кожного, навіть того, хто готується успадкувати значне багатство, особливо з огляду на те, що спадщина часом з’являється надто пізно з точки зору спадкоємця. Однак із цього не випливає, що суспільство стало меритократичнішим. Так, це не означає, що частка національного доходу, яка припадає на оплату праці, справді зросла (як зазначалося вище, певної значної суми зростання не склало), і точно це аж ніяк не гарантує кожному рівних можливостей і доступу до отримання будь-якої кваліфікації. Насправді нерівність у навчанні значною мірою просто пересунулася вище, і немає жодних свідчень, що освіта справді збільшила міжгенераційну мобільність53. Попри це, передавання людського капіталу завжди складніше, ніж передавання фінансового капіталу чи нерухомості (спадкоємець мусить докласти певних зусиль), і це породило поширену – і частково обґрунтовану – віру в ідею, що кінець успадкованого багатства призвів до справедливішого суспільства.

Головне непорозуміння, на мою думку, таке. По-перше, спадщина не припинила свого існування: змінився розподіл успадкованого капіталу, а це дещо зовсім інше. У Франції сьогодні однозначно менше дуже великих статків, – статки в 30 млн євро чи навіть у 5 або 10 млн менш поширені, ніж у ХІХ столітті. Однак оскільки сукупний обсяг успадкованого багатства знову майже досяг свого попереднього рівня, із цього випливає, що існує багато значніших і навіть доволі великих спадків: у 200, 500 тис., 1 чи навіть 2 млн євро. Такі спадки, хоча й занадто малі, щоб дозволити тим, хто їх отримав, полишити всі думки про кар’єру та жити на відсотки, все-таки складають істотний статок, особливо порівняно з тим, що заробляє значна частина населення протягом свого трудового життя. Іншими словами, ми перейшли від суспільства з невеликою кількістю дуже багатих рантьє до суспільства зі значно більшою кількістю менш багатих рантьє: суспільства малих рантьє, якщо бажаєте.

Індекс, який, на мою думку, є найдоречнішим для представлення цієї зміни, наведено на рисунку 11.11. Це відсоток людей у кожному поколінні який успадковує (за заповітом або в подарунок) суми, більші, ніж найменш оплачувані 50 % населення заробляють протягом життя. Ця сума з плином часу змінюється: на сьогодні середня річна зарплата нижньої половини шкали розподілу доходу становить близько 15 тис. євро, або сукупно 750 тис. євро протягом 50-річної кар’єри (включно з перебуванням на пенсії). Приблизно стільки ж доходу приносить життя на мінімальну зарплату. Як показує рисунок, у ХІХ столітті близько 10 % населення успадковували суму, більшу за цю. Ця частка знизилася до трохи більш ніж 2 % для поколінь, народжених у 1910−1920 роках, та 4–5 % – для народжених у 1930−1950 роках. За моїми оцінками, ця частка вже зросла до приблизно 12 % для поколінь, народжених у 1970−1980 роках, і може досягти 15 % чи перевищити їх для народжених у 2010−2020 роках. Іншими словами, приблизно одна шоста кожного покоління отримуватиме спадщину, більшу за суму, яку найбідніша частина населення заробляє працею протягом усього життя. І ця група переважно збігається з половиною населення, яка майже нічого не успадковує54. Звісно, ніщо не заважає цій одній шостій, яка отримує спадщину, здобути дипломи чи працювати та, поза сумнівом, заробляти більше за нижню половину шкали розподілу доходів. Попри це, форма нерівності, яка перебуває в процесі досягнення небачених в історії висот, є доволі тривожною. Її також складніше зобразити у мистецькому творі чи виправити за допомогою політики, оскільки це звична нерівність, що протиставляє один одному великі сегменти населення, а не висуває нечисленну еліту поперед решти суспільства.

Рантьє, ворог демократії

З іншої сторони, відсутні гарантії, що розподіл успадкованого капіталу в ХХІ столітті зрештою не стане таким самим неегалітарним, яким був у ХІХ-му. Як зазначалося у попередньому розділі, немає невідворотної сили, що перекриває шлях поверненню до надзвичайної концентрації багатства, такої ж надмірної, як у Чудову епоху, особливо якщо зростання сповільнюється, а дохідність капіталу збільшується, що може статися, наприклад, у разі пожвавлення податкової конкуренції між націями. Якби таке сталося, переконаний, це призвело б до значних політичних зрушень. Наше демократичне суспільство базується на меритократичному світогляді, або принаймні на меритократичних сподіваннях, тобто йдеться про віру в суспільство, у якому нерівність базується більше на чеснотах і зусиллях, аніж на кровній спорідненості та ренті. Ця віра та певні сподівання відіграють ключову роль у сучасному суспільстві з простої причини: у демократії заявлена рівність прав усіх громадян різко контрастує з цілком реальною нерівністю умов життя, і щоб подолати цю суперечність, украй важливо довести, що соціальна нерівність походить із раціональних та універсальних принципів, а не є результатом випадковостей. Таким чином, нерівність має бути справедливішою та кориснішою для всіх, принаймні в площині дискурсу і, по мірі можливості, реальною. («Суспільні відмінності можуть базуватися лише на загальній користі», − стаття 1 Декларації прав людини і громадянина 1789 року). У 1893 році Еміль Дюркгайм передбачив, що сучасне демократичне суспільство довго не впокориться з існуванням успадкованого багатства і зрештою простежить за тим, щоб власність на майно зникла55.

Також важливо, що слова «рента» та «рантьє» у ХХ столітті наражаються на зневажливі коментарі. Тут я використовую ці слова у їхньому початковому описовому сенсі, на позначення річної ренти, яку дають капітальні активи, та осіб, які живуть на цю ренту. Сьогодні рента, яку дають активи, – ніщо інше, як дохід на капітал − у формі доходу від нерухомості, відсотків, дивідендів, прибутків, роялті чи будь-яких інших юридичних категорій доходу, за умови, що такий дохід є просто винагородою за власність на актив, незалежно від певної праці. Саме в цьому оригінальному значенні слова «рента» та «рантьє» використовувались у ХVІІІ та ХІХ століттях, наприклад у романах Бальзака та Остін, у часи, коли домінування багатства й доходу від нього на верхівці ієрархії доходів визнавалося і приймалося, принаймні серед еліти. Це вражає, коли помічаєш, що з утвердженням демократичних і меритократичних цінностей це оригінальне значення переважно зникло. Протягом ХХ століття слово «рента» стало кривдним і почало нагадувати лайку. Ця лінгвістична зміна помітна скрізь.

Особливо цікаво зазначити, що слово «рента» сьогодні часто використовується в дуже різному сенсі на позначення недосконалості ринку (як «монопольна рента») або, загальніше, для назви будь-якого надмірного чи невиправданого доходу. Часом навіть складається враження, що «рента» стала синонімом «економічного зла». Рента – ворог сучасної раціональності, й вона мусить бути цілковито знищена в боротьбі за дедалі чистішу та досконалішу конкуренцію. Типовий приклад такого вживання цього слова можна побачити в недавньому інтерв’ю президента Європейського центрального банку, яке він дав кільком головним європейським газетам за кілька місяців після свого призначення. Коли журналісти поставили запитання щодо його стратегії розв’язання проблем Європи, він запропонував стислу відповідь: «Ми маємо боротися з рентою»56. Жодні деталі в подальшому не озвучувалися. Очевидно, голова центробанку мав на думці брак конкуренції в секторі послуг: водії таксі, перукарі та їм подібні, ймовірно, забагато заробляють57.

Проблема, порушена таким вживанням слова «рента», дуже проста: той факт, що капітал приносить дохід, на який, згідно з оригінальним значенням цього слова, ми посилаємося в цій книзі, коли говоримо «річна рента, яку приносить капітал», не має абсолютно нічого спільного з проблемою недосконалої конкуренції чи монополії. Якщо капітал корисний у процесі виробництва, природно, що це має оплачуватися.

Коли економіка зростає повільно, майже неминуче підвищення дохідності капіталу порівняно з темпами зростання, що автоматично надає дуже великого значення нерівності багатства, накопиченого в минулому.

Цю логічну суперечність неможливо розв’язати за допомогою додаткової конкуренції. Рента – це не дефект ринку, а скоріше наслідок «чистого та досконалого» ринку капіталу, як його розуміють економісти, – ринку капіталу, на якому кожен його власник, включно з найменш здібними серед спадкоємців, може отримати найвищий можливий дохід на найбільш диверсифікований портфель, який можливо зібрати в національній чи глобальній економіці. Звісно, є дещо дивовижне в тому, що капітал приносить ренту, або дохід, який власник капіталу отримує, не працюючи. Є в цьому щось образливе для здорового глузду, й саме воно, по суті, тривожило численні цивілізації, які реагували на нього по-різному, не завжди м’яко, − від заборони лихварства до комунізму радянського зразка. Попри це, рента – реалія будь-якої ринкової економіки, де існує приватна власність на капітал. Той факт, що капітал у формі землі став промисловим і фінансовим капіталом та капіталом у формі нерухомості, залишив ці фундаментальні реалії без змін. Дехто гадає, що логіка економічного розвитку мала підірвати відмінності між оплатою праці й капіталом. Насправді все якраз навпаки: подальше ускладнення ринків капіталу та фінансового посередництва щораз більше відділяє власників від менеджерів і таким чином посилює відмінності між чистим доходом від капіталу та доходом від оплати праці. Економічна та технологічна раціональність часом не має нічого спільного з демократичною. Перша походить із Просвітництва, коли надто поширилося припущення що перша цілком природна, а друга випливає з неї мовби за помахом чарівної палички. Однак реальна демократія та соціальна справедливість вимагають власних специфічних інституцій, не лише тих, що існують на ринку, й не лише парламенту та інших офіційних демократичних інститутів.

Підіб’ємо підсумки: фундаментальний чинник розбіжностей, на якому я постійно наголошую в цій книзі, може бути підсумований нерівністю r > g, що не має нічого спільного з недоліками ринку й не зникне, коли ринки стануть вільнішими та конкурентнішими.

Припущення, що необмежена конкуренція покладе край успадкуванню і просуватиметься до меритократичнішого світу, – небезпечна ілюзія. Встановлення загального виборчого права та кінець майнового цензу для голосування (який у ХІХ столітті обмежував право голосу колом людей, котрі відповідали вимогам щодо мінімальних статків, зазвичай найбагатшими 1–2 % у Франції та Великій Британії 1820−1840 років, або приблизно таким самим відсотком населення, який у 2000−2010 роках у Франції підпадав під податок на багатство) поклали край законному пануванню багатих у політиці58. Однак вони не скасували економічних чинників, спроможних створити суспільство рантьє.

Повернення успадкованого багатства: європейське чи світове явище?

Чи можна наші результати, пов’язані з поверненням успадкованого багатства у Франції, поширити на інші країни? З огляду на обмеження доступних нам даних, на жаль, неможливо дати точну відповідь на це питання. Вочевидь, немає інших країн із такими повними та всеосяжними описами майна, які дає французька статистика. Попри це, схоже, можна чітко встановити кілька моментів. По-перше, недосконалі відомості, зібрані на сьогодні щодо інших європейських країн, особливо щодо Німеччини та Великої Британії, свідчать, що U-подібна крива долі спадщини у Франції ХХ століття, по суті, відображає реалії цілої Європи (див. рисунок 11.12).

Так, в Німеччині доступні дані (на жаль, на основі обмеженої кількості років) свідчать, що після потрясінь 1914−1945 років долі спадщини знизилися навіть більше, ніж у Франції, від приблизно 16 % національного доходу в 1910 році до лише 2 % національного доходу у 1960 році. Відтоді вони різко й стабільно збільшувалися, з прискоренням у 1980−1990 роках, поки в 2000−2010 роках не сягнули рівня 10–11 % національного доходу. Це нижче, ніж у Франції (де на 2010 рік ця цифра становила близько 15 % національного доходу), але оскільки Німеччина почала від мінімуму в 1950−1960 роках, відновлення долі спадщини там фактично було сильнішим. Крім того, поточна різниця між долями у Франції та Німеччині повністю спричинена різницею у відношенні капіталу до доходу (ефект β, наведений у частині 2). Якби сукупне приватне багатство в Німеччині зросло до того самого рівня, що й у Франції, долі спадщини також зрівнялися б (за решти рівних умов). Також цікаво зазначити, що потужне відновлення долі спадщини в Німеччині відбулося переважно завдяки дуже різкому зростанню дарування, так само, як і у Франції. До 1970−1980 років річний обсяг дарувань, зафіксований німецькою владою, становив еквівалент 10–20 % сукупного обсягу спадщини. Після того він поступово зріс до приблизно 60 % у 2000−2010 роках. Нарешті, найменша доля спадщини в Німеччині 1910 року переважно була результатом швидшого на той час демографічного зростання на північ від Рейну (що називається ефект m). Оскільки демографічне зростання в Німеччині сьогодні зупинилося, можливо, долі спадщини там у найближчі десятиліття перевищать долі у Франції59. Інші європейські країни, яких зачепили демографічний спад і падіння народжуваності, такі як Італія та Іспанія, мають підпорядковуватися аналогічній логіці, хоча, на жаль, ми не маємо надійних історичних даних щодо долі спадщини в цих двох випадках.

Щодо Великої Британії, то там долі спадщини на початку ХХ століття були приблизно такими ж, як у Франції: 20–25 % національного доходу60. Після двох світових війн доля спадщини не знизилася настільки, як у Франції чи Німеччині, й це, схоже, узгоджується з тим фактом, що приватне багатство зачепило не так сильно (ефект β) та що накопичення багатства сповільнилося меншою мірою (ефект μ). Річна доля спадщини та дарувань знизилася до приблизно 8 % національного доходу в 1950−1960 роках і до 6 % у 1970−1980 роках. Відновлення від 1980-х років було значним, однак не таким потужним, як у Франції та Німеччині: згідно з існуючими даними, доля спадщини у Великій Британії в 2000−2010 роках становила трохи більш ніж 8 % національного доходу.

У теорії можливі кілька пояснень. Нижча доля спадщини у Великій Британії, можливо, спричинена тим, що більша частка приватного багатства зберігається в пенсійних фондах і через це не може бути передана спадкоємцям. Однак це, напевне, лише неповне пояснення, оскільки пенсійні фонди становлять усього 15–20 % приватного капіталу Великої Британії. Більше того, те, що багатство життєвого циклу витісняє багатство, яке передається, аж ніяк не беззаперечний факт: за логікою, ці два типи багатства мають додаватися, тож країна, яка в фінансуванні пенсій більше покладається на пенсійні фонди, має бути здатна накопичити більше сукупне приватне багатство та, можливо, інвестувати його частину в інші країни61.

Також можливо, що нижча доля спадщини у Великій Британії пов’язана з різним психологічним ставленням до заощаджень і родинних подарунків та заповітів. Однак перш ніж дійти цього висновку, важливо зазначити, що відмінності, які спостерігалися в 2000−2010 роках, можуть повністю пояснюватися нижчим рівнем дарування у Великій Британії, де від 1970−1980 років дарування залишалося стабільним на рівні близько 10 % сукупного обсягу спадщини, тоді як у Франції та Німеччині зросло до 60–80 % сукупного показника. З урахуванням складності фіксування подарунків і коригувань на різні національні практики ця розбіжність має трохи підозрілий вигляд, і не виключено, що вона, принаймні частково, завдячує своїм існуванням недооцінюванню дарування у Великій Британії. За поточного стану статистики, на жаль, неможливо впевнено сказати, чи відбиває менше відновлення долі спадщини у Великій Британії фактичну різницю в поведінці (заможні британці споживають більше своїх статків і менше передають своїм дітям, ніж їхні французькі та німецькі колеги), чи суто статистичну похибку. Якби ми застосували те саме відношення дарувань до спадщини, яке спостерігаємо у Франції та Німеччині, британська доля спадщини в 2000−2010 роках становила би близько 15 % національного доходу, як у Франції.

Доступні джерела щодо спадщини в США створюють ще складнішу проблему. Федеральний податок на спадщину, розроблений 1916 року, ніколи не застосовувався до чогось іншого, крім незначної меншості статків (загалом менш ніж 2 %), і вимоги щодо декларування також доволі обмежені, тож статистичні дані, отримані з цього податку, дуже недосконалі. На жаль, за допомогою використання інших джерел компенсувати цей брак неможливо. Зокрема, в опитуваннях, що проводяться національним бюро статистики, заповідане майно та подарунки надто недооцінюються. Це залишає великі лакуни в наших знаннях, про які забувають надто багато досліджень, базованих на подібних опитуваннях. У Франції, наприклад, ми бачимо, що подарунки та заповідане майно, задеклароване в опитуваннях, становлять лише половину долі, яка спостерігається в податковій статистиці (вона показує лише нижню межу фактичної долі, оскільки до неї не включаються активи, звільнені від оподаткування, наприклад, контракти страхування життя). Звісно, опитувані особи схильні забувати декларувати те, що вони справді отримали, і якнайвигідніше показувати історію своїх статків (що цікаво саме по собі й демонструє сприйняття спадщини в сучасному суспільстві)62. У багатьох країнах, включно зі США, на жаль, неможливо порівняти дані опитувань із податковою звітністю. Однак немає підстав вважати, що недооцінювання активів учасниками опитувань у чомусь менше, ніж у Франції, особливо з огляду на те, що суспільне сприйняття успадкованого майна в США, як мінімум, таке ж негативне.

У будь-якому разі, ненадійність американських джерел ускладнює хоча б до певної міри докладне вивчення історичної еволюції долей спадщини в США. Це частково пояснює інтенсивність суперечки, що вибухнула в 1980-х роках щодо двох діаметрально протилежних економічних теорій: теорії життєвого циклу Модільяні (а разом із нею – твердження, що успадковане багатство становить лише 20–30 % сукупного капіталу США) і тези Котлікоффа – Саммерса, згідно з якою обсяг успадкованого багатства − 70–80 % сукупного капіталу. Я був молодим студентом, коли в 1990-х роках відкрив цю роботу, і згадана суперечка приголомшила мене: як між серйозними економістами могли виникати настільки різкі розбіжності? Насамперед зазначимо, що обидві сторони дискусії покладалися на дані доволі низької якості від кінця 1960-х та початку 1970-х років. Якщо ми переглянемо їхні оцінки в світлі даних, доступних сьогодні, здаватиметься, що правда лежить десь поміж цими двома позиціями, однак значно ближче до Котлікоффа – Cаммерса, ніж до Модільяні: у США 1970−1980 років успадковане багатство, імовірно, становило принаймні 50–60 % сукупного приватного капіталу63. Якщо спробувати оцінити еволюцію частки успадкованого багатства в США протягом ХХ століття, як ми зробили це для Франції на рисунку 11.7 (на основі значно повніших даних), схоже, в США U-подібна крива була менш різко вираженою, а частка успадкованого багатства − трохи меншою, ніж у Франції, як на початку ХХ століття, так і на початку ХХІ-го (та трохи більшою в 1950−1970 роках). Головна причина цього – вищі темпи демографічного зростання в США, які передбачали менше відношення капіталу до доходу (ефект β), та менш різко виражене старіння багатства (ефект m та ефект μ). Однак не слід перебільшувати ці відмінності: в США спадщина також відіграє важливу роль. А найголовніше, слід іще раз наголосити, що ця відмінність між Європою та США апріорі має мало спільного з незмінними культурними відмінностями. Схоже, це пояснюється переважно різницею в демографічній структурі та зростанні населення. Якщо одного дня зростання населення в США знизиться, як це передбачають довготермінові прогнози, тоді успадковане багатство, ймовірно, відновить свої позиції так само впевнено, як і в Європі.

Що ж до незаможних країн і тих, що розвиваються, на жаль, нам бракує надійних історичних джерел, пов’язаних із успадкованим багатством та його еволюцією. Здається ймовірним, що в разі зниження демографічного та економічного зростання, яке, вірогідно, станеться в цьому столітті, успадковане багатство в більшості країн набуде такого ж значення, яке воно мало в країнах низького зростання протягом історії. У країнах, що переживають від’ємне демографічне зростання, успадковане багатство може навіть набути дотепер небаченого значення. Однак важливо сказати, що на це знадобиться час. Із темпами зростання, які нині спостерігаються в країнах, що розвиваються, наприклад, у Китаї, здається очевидним, що долі спадщини наразі доволі обмежені. Для китайця працездатного віку, який зараз переживає зростання доходу в 5–10 % на рік, багатство в більшості випадків походить передусім із заощаджень, а не від бабусь-дідусів, чиї доходи були набагато меншими. Повернення позицій успадкованого багатства в усьому світі, поза сумнівом, буде важливою рисою ХХІ століття, однак протягом кількох найближчих десятиліть воно торкнеться переважно Європи та меншою мірою – США.

Розділ 12. Нерівність багатства у світі в ХХІ столітті

Досі я розглядав динаміку нерівності в багатстві з національної точки зору. Звісно, кілька разів згадувалася ключова роль закордонних активів, які належали громадянам Великої Британії та Франції у ХІХ та на початку ХХ столітть, однак необхідно сказати більше, оскільки питання міжнародної нерівності передовсім стосується майбутнього. Тож тепер звернімося до її динаміки в світі та до головних сил, які сьогодні на це впливають. Чи може статися, що фінансова глобалізація спричинить небачену донині концентрацію капіталу? Можливо, це вже відбувається?

Перш ніж почати дослідження, спершу поглянемо на індивідуальні статки: чи зросте в ХХІ столітті частка капіталу, яка належить тим, кого журнали називають «найбагатшими людьми світу»? Згодом я звернуся до проблеми нерівності між країнами. Чи опиняться зрештою нинішні заможні держави у власності експортерів нафти, Китаю, або, можливо, своїх мільярдерів? Однак спочатку маємо обговорити неврахований чинник, який відіграватиме головну роль в аналізі, – нерівну дохідність капіталу.

Нерівність у дохідності капіталу

Багато економічних моделей припускають, що дохідність капіталу однакова для всіх власників, незалежно від розміру їхніх статків. Проте все далеко не так однозначно: цілком можливо, що заможніші люди отримують вищий середній дохід, ніж бідніші. Для цього є кілька причин. Найочевидніша полягає в тому, що особа з 10 млн євро має кращі можливості найняти консультантів з управління приватним капіталом чи фінансових радників, ніж той, у кого лише 100 тис. євро. Так само й власник 1 млрд зробить це швидше за того, хто володіє 10 млн. Посередники можуть визначити вигідні інвестиції в управлінні портфелем, що забезпечить вищу середню дохідність більших портфелів. Друга причина ось яка: інвесторові легше брати на себе ризики й бути терплячим, коли він має значні резерви, ніж у випадку обмежених фінансових можливостей. З обох цих причин (і все вказує на те, що перша на практиці важливіша за другу) поширюється така думка: якщо середня дохідність капіталу становить 4 %, заможніші особи можуть отримувати до 6–7 %, тоді як біднішим доводиться задовольнятися лише 2–3 %. Насправді за мить я покажу, що в усьому світі найбільші статки (включно з успадкованими) в останні десятиліття зростали дуже високими темпами (на рівні 6–7 % на рік), що значно вище за середні темпи зростання багатства.

Легко побачити, що такий механізм може автоматично призвести до суттєвої розбіжності в розподілі капіталу. Якщо статки найбагатшої категорії населення чи «вершків суспільства» зі структурних причин зростатимуть швидше, ніж у інших суспільних верств, тоді нерівність, звісно, матиме тенденцію до нескінченного зростання. У новому глобальному суспільстві цей неегалітарний процес може набути безпрецедентних розмірів. У світлі закону складного відсотка, який обговорювався в розділі 1, також очевидно, що цей механізм може спричинити дуже швидку розбіжність. Тож якщо нема жодної протидії, дуже великі статки здатні за кілька десятиліть досягти надзвичайного рівня.

Таким чином, нерівні доходи на капітал є чинником розходження, який значно поглиблює і загострює ефект нерівності r > g.

Фактично, висока різниця r − g для значних статків не обов’язково може бути високою для економіки в цілому.

За логікою, те ж таки зростання можна вважати єдиним «природним» чинником протидії (ідеться про чинник, який не включає урядового втручання). Якщо темпи зростання в світі високі, відносні його темпи для дуже великих статків не набагато переганятимуть збільшення доходу та багатства. Так, якщо темпи зростання в світі становлять 3,5 % на рік, як було в 1990−2012 роках і, можливо, триватиме до 2030 року, найбільші статки й далі зростатимуть швидше за інші. Але це відбуватиметься не з такою приголомшливою швидкістю, як у випадку з темпами світового зростання усього на 1–2 %. Більше того, сьогоднішні темпи зростання в глобальному масштабі включають значну демографічну складову, і до рейтингів найбагатших людей світу швидко приєднуються заможні особи з країн, що розвиваються. Складається враження, що ці рейтинги швидко змінюються й при цьому змушують частину населення заможних країн непокоїтися через своє відставання. Така тривога часом затьмарює всі інші турботи. Попри це, в довготривалій перспективі, якщо колись бідні країни наздоженуть багаті, а світове зростання сповільниться, нерівність у дохідності капіталу має викликати ще більшу стурбованість.

Із плином часу нерівномірне багатство всередині країни однозначно стає тривожнішим за нерівність у багатстві між країнами.

Роботу над питанням нерівної дохідності капіталу почнемо з розгляду міжнародних рейтингів багатства. Далі розглянемо дохідність, яку приносить фінансування12 найбільших американських університетів. Це може здатися випадковістю, проте ми зможемо строго й безсторонньо проаналізувати нерівні доходи залежно від розміру портфеля. Потім я вивчу дохідність національних фондів13, зокрема Китаю та країн-експортерів нафти. Це поверне обговорення до питання нерівності в багатстві між країнами.

Еволюція світових рейтингів багатства

Економісти зазвичай не надто довіряють рейтингам багатства, опублікованим такими журналами, як Forbes у США та іншими тижневиками в багатьох країнах світу. Справді, такі рейтинги часто грішать упередженістю та, м’яко кажучи, суттєвими методологічними помилками. Проте вони принаймні існують і у свій спосіб дають відповідь на природний і нагальний запит суспільства. З них широкий загал отримує інформацію щодо головного питання сьогодення: світового розподілу багатства та його еволюції в часі. Економісти мають брати це до уваги. Більше того, важливо визнати, що ми неабияк потерпаємо від браку надійної інформації про глобальну динаміку багатства. Національні уряди та органи статистики і далі відстають від темпів глобалізації капіталу. Інструменти, які вони використовують, наприклад, опитування домогосподарств, часто обмежуються однією країною. Цього недостатньо для аналізу змін, що сталися в ХХІ столітті. Журнальні рейтинги багатства можуть і мусять покращуватися за рахунок порівнянь із урядовою статистикою, податковою звітністю та банківськими даними. Однак було б абсурдно й контрпродуктивно цілковито їх ігнорувати, особливо з огляду на те, що згадані додаткові джерела на сьогодні дуже погано скоординовані на світовому рівні. Тож я проаналізую, яку корисну інформацію можна вибрати з цих рейтингів багатства.

Світовий перелік мільярдерів, який Forbes публікує від 1987 року, – це найстарший і найсистематизованіший рейтинг великих статків. Щороку журналісти видання намагаються на основі інформації з усіх видів джерел скласти повний список тих осіб, вартість майна яких за вирахуванням зобов’язань перевищує мільярд доларів. У 1987−1995 роках цей список очолював японський мільярдер, у 1995−2009 роках − американський і, зрештою, від 2010 року − мексиканський. Згідно з Forbes, 1987 року в світі було трохи більш ніж 140 мільярдерів, проте на сьогодні (2013) ця цифра становить понад 1400. Тобто число найбагатших людей світу зросло в 10 разів (див. рисунок 12.1). Однак з огляду на інфляцію та економічне зростання в світі від 1987 року цифри, щороку повторювані світовими ЗМІ, складно інтерпретувати. Якщо ми поглянемо на них під кутом світового населення та сукупного приватного багатства, то отримаємо наведені нижче результати, які мають трохи більше сенсу. Світ міг похвалитися лише 5 мільярдерами на 100 млн дорослих у 1987 році та 30 – в 2013 році. Мільярдери володіли всього 0,4 % світового приватного багатства в 1987 році, але більш ніж 1,5 % – у 2013 році, що перевищує попередній рекорд, встановлений 2008 року, напередодні світової фінансової кризи та банкрутства «Леман Бразерс» (див. рисунок 12.2)1. Однак це не зовсім коректний спосіб представлення даних. Насправді немає нічого дивного в тому, що група, яка становить вшестеро більшу частку населення, має володіти в чотири рази більшою часткою світового багатства.

Єдиний спосіб надати сенс цим рейтингам – вивчити еволюцію обсягів багатства, що належить фіксованому відсотку населення світу, скажімо, найбагатшій двадцятимільйонній частині дорослих: приблизно 150 людям із 3 млрд наприкінці 1980-х років і 225 з 4,5 млрд на початку 2010-х років. Тоді побачимо, що середнє багатство цієї групи зросло від трохи більш ніж 1,5 млрд доларів у 1987 році до приблизно 15 млрд доларів у 2013 році, із середніми темпами зростання в 6,4 % понад інфляцію2. Якщо ми тепер розглянемо одну стомільйонну найбагатшу частку населення світу, або близько 30 людей із 3 млрд наприкінці 1980-х років і 45 з 4,5 млрд на початку 2010-х років, то побачимо, що їхнє середнє багатство зросло від трохи більш ніж 3 млрд доларів до майже 35 млрд доларів, із ще більшими темпами зростання в 6,8 % понад інфляцію. Для порівняння: середнє світове багатство на душу населення зростало на 2,1 % на рік, а середній світовий дохід – на 1,4 %, як показано в таблиці 12.1.3

Підіб’ємо підсумки: від 1980-х років світове багатство зростало в середньому швидше за дохід (ця тенденція зростання у відношенні капіталу до доходу проаналізована в частині 2), а найбільші статки зростали значно швидше за середнє багатство. Це новий факт, який ми з’ясували за допомогою рейтингів Forbes, за умови, якщо вони надійні.

Зазначимо, що точні висновки значною мірою залежать від обраних для розгляду років. Наприклад, якщо поглянемо на 1990−2010 роки замість 1987−2013 років, то реальні темпи зростання найбільших статків знизяться до 4 % на рік замість 6–7 %4. Це пов’язано з тим, що 1990 рік позначився піком світових цін на акції та нерухомість, тоді як 2010 рік − доволі низьким рівнем обох показників (див. рисунок 12.2). Попри це, незалежно від обраного нами року, структурні темпи зростання найбільших статків, вочевидь, завжди більші за середнє зростання середніх (як мінімум, приблизно удвічі). Якщо ми поглянемо на еволюцію часток різноманітних мільйонних частин великих статків у світовому багатстві, то помітимо зростання більш ніж утричі за менш ніж 30 років (див. рисунок 12.3). Звісно, ці обсяги залишаються доволі незначними, якщо виразити їх як частку світового багатства, однак рівень розбіжності все-таки приголомшує. Якби така еволюція тривала безупинно, на кінець ХХІ століття частка цих надзвичайно крихітних груп могла б сягнути доволі значного рівня5.

Напевно, можна застосувати цей висновок до ширших сегментів розподілу багатства в світі. Можливо, в такому разі розбіжність відбувалася б значно швидше? Перша проблема рейтингів Forbes та інших журналів полягає в тому, що вони перераховують надто мало людей, щоб їхні рейтинги справді були важливими в макроекономічному сенсі. Попри швидке зростання розбіжностей і надзвичайний розмір певних індивідуальних статків, ці дані стосуються лише кількох сотень чи максимум кількох тисяч осіб, які на сьогодні представляють лише трохи більш ніж 1 % світового багатства6. До уваги не береться близько 99 % світового капіталу, і це прикро7.

Від рейтингів мільярдерів до «звітів про світове багатство»

Щоб рухатися далі й оцінити частки верхніх 10 %, 1 % та 0,1 % ієрархії багатства, нам необхідно використати податкові й статистичні джерела такого типу, якими я скористався в розділі 10. Там я показав, що від 1980−1990 років нерівність у багатстві мала тенденцію зростання в усіх заможних країнах, тож не дивно, що те саме стосується й світового рівня. На жаль, доступні джерела зіпсовані численними неточностями. Можливо, ми недооцінюємо висхідний тренд у багатих країнах. Що ж до країн, які розвиваються, то їхня статистика в багатьох випадках настільки неадекватна, частково через відсутність будь-якої прийнятної системи прогресивного оподаткування, що дослідник не наважується ними скористатися. Тож на сьогодні доволі складно домогтися точнішої оцінки змінюваних часток верхніх 10 %, 1 % та 0,1 % у світовому багатстві.

Протягом останніх кількох років низка міжнародних фінансових інституцій намагалася відповісти на зростання суспільного запиту щодо інформації з цих питань. Були спроби розширити журнальні рейтинги та публікувати «звіти про світове багатство», які включають не лише мільярдерів. Зокрема від 2010 року Credit Suisse, один із провідних швейцарських банків, публікує амбітний щорічний звіт щодо світового розподілу багатства, який охоплює все населення світу8. Інші банки, брокерські фірми та страхові компанії (Merrill Lynch, Allianz тощо) спеціалізуються на вивченні світових мільйонерів (відомих «осіб із великим приватним капіталом» – «high net worth individuals», або HNWI). Кожна інституція хоче мати власний звіт, найкраще – на крейдованому папері. Звісно, це парадоксально – бачити, як інституції, що заробляють значну частину своїх коштів, управляючи статками, виконують роль урядових органів статистики та прагнуть видати об’єктивну інформацію про розподіл багатства в світі. Також важливо зазначити: ці звіти, щоб видати дещо подібне до «глобального» погляду на багатство, часом вимушено спираються на цікаві гіпотези й неточні оцінки, тому не всі вони переконливі. У будь-якому разі, рідко охоплюється період, більший за кілька останніх років, − максимум десятиліття. І, на жаль, публікація цих фрагментарних даних − не на користь вивченню довготривалої еволюції чи бодай достовірного визначення тенденцій у світовій нерівності9.

За відсутності кращого, головне значення рейтингу Forbes і подібних − те, що вони існують. Однак у цьому очевидний провал національних і міжнародних агенцій, а найбільше − економістів. Вочевидь, вони поки що не впоралися з завданням. Достовірної інформації вимагає демократична прозорість: за відсутності точних даних про розподіл багатства в світі можна говорити що завгодно, підживлювати будь-які фантазії. Ці звіти, від початку недосконалі, за наявності повнішої інформації, могли до певної міри дисциплінувати суспільну дискусію10.

Якщо ми приймемо той глобальний підхід, який використовується в цих звітах, і порівняємо різноманітні доступні оцінки, то дійдемо приблизно такого висновку: світову нерівність у багатстві на початку 2010-х років, схоже, можна співставити за величиною з нерівністю, що спостерігалася в Європі у 1900−1910 роках. Верхня тисячна сьогодні, очевидно, володіє приблизно 20 % від сукупного світового багатства, верхній 1 % – приблизно 50 %, а верхні 10 % – десь 80–90 %. Нижня половина світового розподілу багатства, поза сумнівом, володіє менш ніж 5 % сукупного світового багатства.

Так, найбагатша 0,1 % людей планети − приблизно 4,5 млн дорослого населення із 4,5 млрд, очевидно, володіють статками на рівні в середньому 10 млн євро, або приблизно в 200 разів вищими за середнє багатство в світі на рівні 60 тис. євро на дорослого. В цілому на них припадає приблизно до 20 % сукупного світового багатства. Найбагатший 1 % – 45 млн людей із 4,5 млрд – мають приблизно 3 млн євро на кожного в середньому (у загальних рисах, ця група складається з тих осіб, чиї персональні статки перевищують 1 млн євро). Це приблизно в 50 разів вище за розмір середнього статку в світі, або 50 % від сукупного світового багатства на всю групу.

Важливо підкреслити, що ці оцінки вкрай неточні (включно з кількістю сукупного та середнього світового багатства). Показані цифри слід сприймати просто як величини, корисні для зосередження на певній проблемі, − так само, як і більшість статистики, наведеної в цій книзі11.

Також зазначимо, що дуже висока концентрація багатства, значно вища, за ту, яка спостерігається всередині країн, значною мірою спричинена міжнародною нерівністю. Середній статок у світі становить лише 60 тис. євро на дорослого, тож багато людей у розвинених країнах, включно з членами «патримоніального середнього класу», здаються доволі багатими за шкалою світової ієрархії багатства. З тієї ж причини немає впевненості, що нерівність у багатстві на світовому рівні справді зростає. Оскільки бідніші країни наздоганяють багатші, ефект надолужування може наразі переважувати чинники розбіжностей. На цій стадії доступних нам відомостей недостатньо для чіткої відповіді.12

Однак інформація, яку ми маємо під рукою, свідчить, що чинники розбіжностей на верхівці світової ієрархії багатства надто потужні. Це стосується не лише статків у мільярди доларів із рейтингу Forbes, але, ймовірно, також і менших − у 10–100 млн євро. Це значно більша група людей: верхня тисячна (група в 4,5 млн осіб із середнім статком у 10 млн євро) володіє приблизно 20 % світового багатства, що значно більше за 1,5 %, які належать мільярдерам із Forbes13. Тож важливо розуміти масштаби механізму розбіжності (яка має місце в цій групі), що залежить, зокрема, від нерівної дохідності капіталу в портфелях такого розміру. Це буде визначати, чи достатньо потужна розбіжність на верхівці, щоби здолати силу міжнародного надолужування. Відбувається процес розбіжності лише серед мільярдерів, чи зачіпає також групи, розташовані безпосередньо під ними?

Наприклад, якщо верхня тисячна отримує норму дохідності на своє багатство в 6 %, тоді як середнє світове багатство зростає протягом року лише на 2 %, то за 30 років частка верхньої тисячної в світовому капіталі зросте більш ніж утричі. У такому разі верхня тисячна володітиме 60 % світового багатства, що складно уявити в межах чинних політичних інституцій. Хіба що з’явиться особливо ефективна система репресій чи вкрай потужний апарат переконання або, можливо, те й інше. Навіть якби капітал верхньої тисячної приносив дохід усього в 4 % на рік, її частка за тридцять років все одно зросла б майже вдвічі – до майже 40 %. Ще раз наголосимо: чинники розбіжності на верхівці ієрархії багатства подолали б глобальні сили надолужування і зближення, тож частки верхньої найбагатшої категорії населення та «вершків суспільства» сильно зросли б зі значним перерозподілом, спрямованим угору, від середнього та вищого середнього класу до дуже багатих. Таке зубожіння середнього класу, дуже імовірно, спровокувало б гостру політичну реакцію. Звісно, на цьому етапі неможливо стверджувати, що такий сценарій готовий розгорнутися. Проте необхідно розуміти, що нерівність r > g, посилена нерівністю у дохідності капіталу залежно від початкового розміру портфеля, потенційно може спричинити глобальну динаміку накопичення та розподілу багатства, що характеризується стрибкоподібними траєкторіями та неконтрольованими спіралями нерівності. Як ми побачимо далі − лише прогресивний податок на капітал може ефективно протидіяти подібній динаміці.

Спадкоємці та підприємці в рейтингах багатства

Один із найсерйозніших уроків рейтингів Forbes: коли всі великі статки – успадковані чи підприємницькі за походженням − переходять певний поріг, вони зростають дуже високими темпами, незалежно від того, працює власник статків чи ні. Звісно, слід бути обережними, щоб не переоцінити точність висновків, які можна зробити з цих даних, базованих на незначній кількості спостережень, неповних і зібраних доволі недбало. Попри це, сам факт видається цікавим.

Візьмемо особливо очевидний приклад на самісінькій верхівці світової ієрархії багатства. У 1990−2010 роках статки Білла Ґейтса – засновника компанії Microsoft, світового лідера в сфері операційних систем, живого втілення підприємницького багатства та першого номера у рейтингу Forbes протягом понад 10 років зросли від 4 до 50 млрд доларів.14 Водночас статки Ліліан Беттанкур, – спадкоємиці L'Oreal, світового лідера в галузі виробництва косметики, заснованого її батьком Еженом Шюллером, який 1907 року винайшов серію фарб для волосся, успіх яких у світі нагадує про Цезаря Біротто з його парфумами на століття раніше, – зросло від 2 до 25 млрд доларів, знову ж таки, згідно з рейтингом Forbes15. Таким чином, у 1990−2010 роках статки обох цих людей зростали з річними темпами понад 13 %, що дорівнює реальній дохідності капіталу на рівні 10–11 % після коригування на інфляцію.

Іншими словами, статки Ліліан Беттанкур, яка жодного дня в своєму житті не працювала, росли так само швидко, як і статки Білла Ґейтса, піонера в галузі високих технологій, чиє багатство, до речі, зростало так само швидко й після того, як він перестав працювати. Коли статки сформовано, капітал зростає згідно з власною динамікою і може продовжувати зростання швидкими темпами протягом десятиліть просто завдяки своєму розміру.

Зазначимо, зокрема, що коли статки переходять певний поріг, ефект масштабу, пов’язаний із економією на масштабі в управлінні портфелем та можливостями для ризику, підсилюється тим, що майже весь дохід на цей капітал можна знову вкласти в інвестиції.

Особа з таким рівнем багатства легко може чудово жити щороку на суму, еквівалентну лише кільком десятим відсотка свого капіталу, а отже, здатна реінвестувати майже увесь дохід16. Це важливий для економіки базовий механізм із суттєвими наслідками для довготривалої динаміки накопичення та розподілу багатства. Гроші мають тенденцію до самовідтворення. Цієї суворої реальності не оминув увагою Бальзак, який описує нестримне зростання макаронного бізнесу такими словами: «Громадянин Горіо накопичив капітал, який пізніше дав би йому змогу вести справи з усіма перевагами, які велика сума грошей дарує особі, котра нею володіє»17.

Також зазначимо, що Стів Джобс, який навіть більше за Білла Ґейтса є уособленням шанованого й талановитого підприємця, чиї статки цілком заслужені, 2011 року, на вершині своєї слави та на піку цін акцій Apple, володів статками вартістю лише у 8 млрд доларів. Це всього одна шоста від багатства засновника Microsoft (навіть попри те, що багато експертів вважають Ґейтса меншим новатором за Джобса), та одна третина від статків Ліліан Беттанкур. У рейтингах Forbes перераховані десятки людей із успадкованими статками, більшими за багатство Джобса. Безумовно, багатство – це не лише питання заслуг. Причина цього – простий факт, що дохідність успадкованих статків часто дуже висока лише завдяки своєму початковому розміру.

На жаль, рухатися далі в цьому дослідженні неможливо, оскільки дані Forbes надто обмежені, й ми не можемо в повному масштабі, систематично аналізувати їх. Цього не можна сказати про цілком відмінні дані щодо університетського фінансування, до якого я звернуся далі. Зокрема, методи, які використовує Forbes та інші журнали, значно недооцінюють розмір успадкованих статків. Журналісти не мають доступу до всеосяжної податкової та іншої урядової звітності, яка дала б їм змогу наводити точніші цифри. Вони роблять, що можуть для того, щоб зібрати інформацію з широкого спектру джерел. За допомогою телефону й електронної пошти звідусіль збирається вся доступна статистика, проте ці дані не завжди надійні. По суті, в такому підході немає нічого неправильного, він неминучий, коли урядам не вдається належним чином збирати інформацію такого типу, наприклад, вимагаючи щорічних декларацій про багатство. Вони б дуже знадобилися в досягненні справжньої суспільної мети, тим паче, що з допомогою сучасних технологій їхню обробку можна автоматизувати. Однак важливо усвідомлювати наслідки використовуваних журналами випадкових методів. На практиці журналісти починають із даних великих публічних акціонерних компаній і складають перелік їхніх акціонерів. За своєю природою такий підхід значно ускладнює вимірювання розміру успадкованих статків (які часто інвестовані в диверсифіковані портфелі) порівняно з підприємницькими та іншими статками в процесі формування, зазвичай більше сконцентрованими в єдиній фірмі.

Щодо найбільших успадкованих статків, на рівні десятків мільярдів доларів чи євро, імовірно, можна припустити, що більша частина грошей залишається вкладеною в родинну фірму (як у випадку з родиною Беттанкур та L'Oreal і родиною Волтон, що володіє компанією Walmart у США). Якщо це так, тоді оцінити розмір подібних статків так само легко, як оцінити багатство Білла Ґейтса чи Стіва Джобса. Однак, швидше за все, це нереально на всіх рівнях: якщо ми спустимося в списку до діапазону 1–10 млрд доларів (а, згідно з Forbes , у цьому діапазоні десь у світі майже щороку з’являються кілька сотень нових статків), або ще далі, до діапазону 10–100 млн доларів, не виключено, що чимало успадкованого багатства міститься в диверсифікованих портфелях. У цьому випадку журналістам складно їх виявити, особливо з огляду на те, що пов’язані з ними особи зазвичай значно менше прагнуть публічності, ніж підприємці. Через ці прямі статистичні похибки рейтинги багатства неминуче прагнуть до недооцінювання розміру успадкованих статків.

Деякі журнали, наприклад Challenges у Франції, відкрито заявляють, що їхня мета – лише впорядкувати так звані бізнесові статки, тобто ті, що складаються переважно із частки акцій окремої компанії. Диверсифіковані портфелі їх не цікавлять. Проблема полягає в тому, що складно з’ясувати, як визначають «бізнесові статки». Як визначається поріг власності? Коли портфель перестає розглядатися як диверсифікований і розглядається як контрольний пакет акцій? Чи залежить це від розміру компанії, і якщо так, то як це вирішується? Фактично, критерії здаються цілком раціональними. По-перше, журналісти напевно чули про ці статки. Крім того, статки мають відповідати певним критеріям: для Forbes мати вартість понад мільярд доларів; для Challenges і журналів у багатьох інших країнах – бути серед п’яти сотень найбагатших людей країни. Такий прагматизм зрозумілий, однак цей випадковий, вибірковий метод створює серйозні проблеми, коли доходить до міжнародного порівняння чи порівняння різних періодів. Більше того, журнальні рейтинги ніколи не дотримуються чітких визначень щодо одиниці спостереження. У принципі, це особа, однак часом цілі родинні групи оцінюються як єдиний статок, що створює іншу похибку, адже виникає тенденція до перебільшення розміру великих статків. Вочевидь, це не надто міцна основа для вивчення делікатного питання ролі спадщини в формуванні капіталу чи еволюції нерівності в багатстві18.

Варто додати, що ці журнали часто демонструють доволі очевидну ідеологічну упередженість на користь підприємців і навіть не намагаються приховати власне бажання звеличити їх, навіть якщо це призводить до перебільшення їхнього значення. Не хочу скривдити Forbes, але помічено, що часто його публікації читають як хвалу на честь підприємництва й заслуженого працею і талантом багатства. Та він і сам так себе рекомендує. Попри це, власник журналу Стів Форбс, сам мільярдер, який двічі безуспішно претендував на пост президента від республіканської партії, є спадкоємцем. Саме його дідусь 1917 року заснував журнал і сформував статки родини Форбс, які згодом збільшив. У рейтингу журналу мільярдерів часом поділяють на три групи: чисті підприємці, чисті спадкоємці та спадкоємці, які згодом «збільшили своє багатство». Згідно з власною інформацією Forbes, кожна з цих груп становить приблизно третину від сукупного показника, хоча журнал також зазначає, що кількість чистих спадкоємців знижується, а кількість часткових − зростає. Проблема в тому, що Forbes ніколи не давав точного визначення цих груп (зокрема, не проводив чіткої межі між «чистими» та «частковими»), а обсяги успадкованого багатства ніколи не вказувалися19. За таких умов доволі складно домогтися точного висновку щодо цієї можливої тенденції.

Що ми можемо сказати про відповідну кількість спадкоємців і підприємців серед власників великих статків з огляду на всі перелічені труднощі? Якщо включаємо і чистих, і часткових спадкоємців до рейтингу Forbes (і припускаємо, що половина багатства других є успадкованою) та якщо вводимо поправку на методологічні неточності, що призводять до недооцінювання розміру успадкованих статків, здається доволі очевидним, що успадковане багатство становить більш ніж половину від сукупного обсягу найбільших статків у світі. Оцінка в 60–70 % апріорі здається досить реалістичною, і цей рівень помітно нижчий за той, що спостерігався у Франції за Чудової епохи (80–90 %). Це можна пояснити нинішніми високими темпами світового зростання, що дає змогу передбачити: до рейтингу швидко додадуться нові статки з країн, які розвиваються. Однак це лише гіпотеза.

Моральна ієрархія багатства

У будь-якому разі, думаю, є нагальна потреба вийти за межі часто безплідних, недостатньо аргументованих дебатів про чесноти й багатство. Ніхто не заперечує, що для суспільства важливо мати підприємців, винаходи та інновації. У Чудову епоху було багато інновацій, таких як автомобілі, кіно та електрика. Сьогодні технічних досягнень значно більше. Проблема лише в тому, що аргументом на користь підприємництва не можна обґрунтувати всі нерівності в багатстві, незалежно від того, наскільки вони надвисокі. Нерівність r > g, поєднана з нерівністю в дохідності капіталу залежно від початкового багатства, може призвести до його надмірної та тривалої концентрації.

Незалежно від того, наскільки виправдано нерівність у багатстві на початку, статки можуть зростати й збільшуватися поза всіма розумними межами і поза будь-якими можливими раціональними обґрунтуваннями з точки зору суспільної користі.

Тож підприємці прагнуть перетворитися на рантьє не лише зі зміною поколінь, але навіть у межах одного життя, особливо зі зростанням його очікуваної тривалості. Особа, яка мала гарні ідеї у 40 років, не обов’язково і далі матиме їх до 90, і так само немає певності, що її діти взагалі матимуть бодай якісь ідеї. Та попри це, успадковане багатство залишається і в деяких випадках за 20 років примножується більш ніж удесятеро, як у випадку Білла Ґейтса чи Ліліан Беттанкур.

Це головне обґрунтування для прогресивного щорічного податку на найбільші статки в світі. Такий податок – єдиний спосіб демократичного контролю над цим потенційно вибуховим процесом за збереження підприємницького динамізму та міжнародної економічної відкритості. У частині 4 ми глибше вивчимо цю думку та її обмеження.

Цей фіскальний підхід також є способом вийти за межі марної дискусії про моральний бік багатства. Будь-які статки частково обґрунтовані, однак потенційно надмірні. Відверта крадіжка – рідкість, як і абсолютні чесноти. Перевагою прогресивного податку на капітал є те, що він забезпечує гнучке, послідовне та прогнозоване тлумачення різних ситуацій і піддає великі статки демократичному контролю, − а це вже не абищо.

Досить часто глобальна дискусія навколо великого багатства зводиться до кількох безапеляційних – і переважно довільних – тверджень про відносні заслуги тієї чи іншої особи. Наприклад, доволі часто протиставляють найбагатшу на сьогодні людину світу, Карлоса Сліма, мексиканського магната в сфері телекомунікацій і нерухомості, Біллові Ґейтсу, колишньому «номеру один», який вважається взірцем для наслідування. Слім походить із Лівану; в західній пресі про нього часто пишуть, що багатством він завдячує монопольній ренті, отриманій, за припущеннями, через корупційні урядові пільги. Порівнюються шляхи цих двох людей до багатства іноді так, що в читача складається враження, нібито Білл Ґейтс самотужки винайшов обчислювальну техніку та мікропроцесор і що він усе одно був би в десять разів багатшим, якби отримав повну оплату своєї граничної продуктивності й винагороду за персональний внесок у світовий добробут. Виходить так, що всі добрі люди в світі є користувачами «позитивних зовнішніх наслідків» його діяльності після того, як підприємець відійшов від справ. Поза сумнівом, справжній культ Білла Ґейтса – спроба вдовольнити потребу сучасного демократичного суспільства збагнути сенс нерівності. Скажу відверто: я майже нічого не знаю про те, як саме розбагатіли Карлос Слім чи Білл Ґейтс. Тим паче, я не вважаю себе некомпетентним в оцінюванні їхніх відносних заслуг. І все одно мені здається, що Білл Ґейтс також отримав вигоду від фактичної монополії на операційні системи (як і решта підприємців у високотехнологічних галузях від телекомунікацій до Facebook, чиї статки також вибудовано з монопольної ренти). Більше того, я переконаний, що досягнення Ґейтса залежали від роботи тисяч інженерів і науковців, які проводили фундаментальні дослідження в електроніці й обчислювальній техніці. Без них не стала б можливою жодна з його інновацій. Ці люди не патентували своїх наукових розробок. Словом, здається, що нерозумно так перебільшувати контраст між Ґейтсом і Слімом навіть без стислого огляду всіх фактів20.

Щодо японських мільярдерів (Йосіакі Цуцумі й Тайкіхіро Морі), які у 1987−1994 роках випереджали Білла Ґейтса на вершині рейтингу Forbes, то люди західного світу майже забули їхні імена. Можливо, є підозра, що ці особи повністю завдячують своїми статками вибухам на ринку нерухомості й фондовому ринку, які тоді діяли в Країні Вранішнього Сонця, або й іншим не бездоганним махінаціям локального, суто азійського масштабу. Попри це, зростання Японії у 1950−1990 роках було найбільшим, яке будь-коли раніше спостерігалося в історії, – значно більшим, ніж зростання США в 1990–2010 роках, і є всі підстави для припущень, що певну роль у цьому відіграли підприємці.

Замість потурати вибудовуванню моральної ієрархії багатства, яка на практиці часто нагадує прояви західного етноцентризму, гадаю, корисніше спробувати збагнути загальні закони, що керують динамікою багатства. Залишмо окремих осіб і натомість поміркуймо над способами регулювання та, зокрема, оподаткування, які рівною мірою застосовуються до кожного, незалежно від національності. У Франції, коли 2006 року Arcelor (тоді друга найбільша сталеливарна компанія в світі) було придбано сталевим магнатом Лакшмі Мітталом, французькі ЗМІ висловлювали своє обурення діями індійського мільярдера. Це повторилося восени 2012 року, коли Міттала звинувачували в недостатньому інвестуванні в завод компанії у Флоранжі. В Індії всі переконані, що ворожість до Міттала зумовлена, принаймні почасти, кольором його шкіри. І хто може бути певен, що це не відіграло певної ролі? Звісно, методи Міттала доволі брутальні, а сам він веде скандальний спосіб життя. Уся французька преса обговорювала його розкішні лондонські резиденції, «що коштують утричі більше за його інвестиції в Флоранж»21. Проте обурення вщухає, коли доходить до певного помешкання у Нейї-сюр-Сен, розкішному передмісті Парижа, або до способу життя доморослого мільярдера, наприклад, Арно Лагардера, молодого спадкоємця, не особливо відомого своїми заслугами, чеснотами чи користю, яку він приніс суспільству. Проте французький уряд приблизно в той самий час вирішив подарувати йому мільярд євро в обмін на його частку в Європейському аерокосмічному та оборонному концерні, що є світовим лідером в аеронавтиці.

Останній приклад, ще незвичайніший: у лютому 2012 року французький суд видав рішення про конфіскацію понад 200 кубічних метрів майна (автомобілів класу люкс, картин старих майстрів тощо) з будинку на авеню Фош, який належав Теодоріну Обіангу, синові диктатора Екваторіальної Гвінеї. Встановлений факт: його частку в компанії, уповноваженій використовувати гвінейські ліси (з чого й почався основний дохід Обіанга), придбано в сумнівний спосіб і ці лісові ресурси здебільшого просто вкрадені в народу Екваторіальної Гвінеї. Цей випадок повчальний тим, що показує, наскільки насправді не є недоторканною приватна власність, як часом декому здається. Якби хтось дуже забажав, то технічно цілком можливо пробратися крізь лабіринт фіктивних корпорацій, за допомогою яких Теодорін Обіанг керував своїм капіталом. Також не варто сумніватися, що не надто складно знайти в Парижі чи Лондоні інших осіб, – скажімо, російських олігархів або катарських мільярдерів, – зі статками, які, зрештою, походять від присвоєння приватними особами природних ресурсів. Можливо, це присвоєння родовищ нафти, газу та алюмінію – не такі очевидні приклади крадіжок, як ліси Обіанга. І, напевно, акти судової влади виправданіші, коли крадіжка вчиняється за рахунок дуже бідної країни на відміну від заможнішої22. Принаймні читач припустить, що ці випадки не надто відрізняються, однак належать до континууму. Статки часто вважаються підозрілішими, якщо їхній власник − темношкірий. У будь-якому разі, суди не можуть розглядати кожен випадок отриманих нечесним шляхом доходів чи необґрунтованого багатства. Податок на капітал був би менш брутальним і більш систематичним інструментом вирішення цього питання.

Ключовий факт полягає в тому, що дохід на капітал часто нерозривно поєднує елементи справжньої підприємницької діяльності (абсолютно незамінного чинника для економічного розвитку), чистої удачі (хтось з’являється в потрібний час, щоб купити перспективний актив за доступною ціною) та відвертої крадіжки. Довільне накопичення багатства – значно ширше явище за довільне успадкування. Дохідність капіталу за своєю природою стихійна та непередбачувана й запросто може спричинити його приріст (або капітальні збитки), еквівалентні трудовому доходу за десятки років. На верхівці ієрархії багатства цей ефект ще більше увиразнюється, і так було завжди. У романі «Ібікус» (1926) Олексій Толстой описав жахи капіталізму. У 1917 році, в Санкт-Петербурзі, бухгалтер Семен Невзоров б’є по голові антиквара, який запропонував йому роботу, і краде значну суму. Антиквар свого часу за найнижчими цінами скуповував майно аристократів, які втікали від революції, і саме на цьому розбагатів. Невзорову вдається за шість місяців примножити свій початковий капітал у десять разів завдяки гральному закладу, який він відкриває в Москві зі своїм новим другом Ртищевим. Невзоров – огидний дрібний паразит, уособлення думки, що багатство й чесноти ніяк не пов’язані: власність часом починається з крадіжки, а довільний дохід на капітал запросто може приховати й навіть у чиїхось очах виправдати злочин.

Чиста дохідність університетського фінансування

Щоб краще зрозуміти нерівну дохідність капіталу, не відволікаючись на питання індивідуального характеру, варто поглянути на те, що протягом кількох останніх десятиліть відбувалося з фінансуванням американських університетів. Насправді це один із небагатьох випадків, де маємо дуже повні дані про інвестиції та дохідність, отримані протягом відносно тривалого періоду, залежно від початкового капіталу.

Наразі в США існує понад вісімсот державних і приватних університетів, які керують власними фінансами. Ці фінанси коливаються десь від десятків мільйонів доларів (наприклад, Громадський коледж Північної Айови, який 2012 року посідав 758 місце з фінансуванням у 11,5 млн доларів) до десятків мільярдів. Найвищими в рейтингу незмінно є Гарвардський університет (із фінансуванням у близько 30 млрд доларів на початку 2010-х років), Єльський (20 млрд доларів) та Принстонський і Стенфордський університети (понад 15 млрд доларів). Далі йдуть Массачусетський технологічний інститут і Колумбійський університет з трохи менш ніж 10 млрд доларів, за ними Чиказький і Пенсильванський із приблизно 7 млрд доларів і т. д. У цілому ці вісімсот американських університетів 2010 року володіли активами вартістю приблизно 400 млрд доларів (або трохи менш ніж 500 млн доларів на університет у середньому, із середнім показником трохи меншим за 100 млн доларів). Звісно, це менше 1 % від сукупного приватного багатства американських домогосподарств, однак усе одно велика сума, яка щороку приносить значний дохід американським університетам – або, в усякому разі, деяким із них23. Крім того (і це дуже цікавий момент), американські університети публікують регулярні, достовірні та детальні звіти щодо своїх фінансів, які можна використати для вивчення річних доходів, які отримує кожна інституція. Це неможливо з більшістю приватних статків. Зокрема, від кінця 1970-х років ці дані збираються Національною асоціацією посадових осіб університетів та коледжів, які займаються питаннями бізнесу. Від 1979-го вона щороку публікує об’ємні статистичні звіти.

Головні результати, які я зміг отримати з цих відомостей, показано в таблиці 12.2.24 Перший висновок такий: протягом останніх десятиліть дохідність від фінансування американських університетів була надзвичайно високою, в середньому 8,2 % на рік у 1980–2010 роках (і 7,2 % в 1990–2010 роках)25. Звісно, в кожному десятилітті були злети й падіння, з роками низької чи навіть від’ємної дохідності, як у 2008–2009 роках, і гарними роками, в які середнє фінансування зростало більш ніж на 10 %. Однак найважливіше те, що коли ми візьмемо середні показники за десять, двадцять чи тридцять років, то побачимо надзвичайно високу дохідність, такого ж типу, який я досліджував щодо мільярдерів із рейтингу Forbes.

Дохідність, вказана в таблиці 12.2, – це чистий реальний дохід, із введенням поправки на приріст капіталу та інфляцію, чинні податки (яких майже не існує для неприбуткових інституцій) та комісію за управління активами. Остання включає всі зарплати в університеті чи поза ним, залучені до планування й реалізації інвестиційної стратегії інституції. Тож ці цифри відображають чисту дохідність капіталу, визначену в цій книзі як дохід, що надходить просто від володіння капіталом, за вирахуванням будь-якої винагороди за працю, необхідну для управління ним.

Другий висновок, який випливає з таблиці 12.2: дохідність швидко зростає разом зі збільшенням фінансування. Для 500 із 850 університетів, чиє фінансування менше за 100 млн доларів, середня дохідність становила 6,2 % у 1980–2010 роках (і 5,1 % у 1990–2010 роках), що вже доволі високий показник та значно перевищує середню дохідність усього приватного багатства в ці періоди26. Що більше фінансування, то вища дохідність. Для 60 університетів із фінансуванням понад 1 млрд доларів середня дохідність становила 8,8 % у 1980–2010 роках (і 7,8 % у 1990–2010 роках). Для найвищої трійки (Гарвард, Єль і Принстон), яка не змінюється від 1980 року, дохідність становила 10,2 % у 1980–2010 роках (і 10,0 % у 1990–2010 роках), удвічі більше за інституції з найменшим фінансуванням27.

Якщо поглянемо на інвестиційні стратегії різних університетів, то побачимо високодиверсифіковані портфелі на всіх рівнях, із чіткою перевагою на користь американських та закордонних акцій і облігацій приватного сектору. Державні облігації, особливо цінні папери Казначейства США, які не приносять нормального доходу, становлять менш ніж 10 % усіх цих портфелів і майже повністю відсутні за найбільшого фінансування. Що вище ми підіймаємося в ієрархії фінансування, то частіше бачимо «альтерантивні інвестиційні стратегії», тобто інвестиції з дуже високою дохідністю, як частки в фондах прямих інвестицій та закордонні акції, що не котируються на біржі (що вимагає серйозної експертизи), інвестиції у хедж-фонди, деривативи, нерухомість і сировину, включно з енергією, природними ресурсами та спорідненими товарами (це також вимагає спеціалізованої експертизи й передбачає дуже високу потенційну дохідність)28. Якщо розглянемо значення «альтернативних інвестицій» у цих різних портфелях, чиєю єдиною спільною рисою є те, що вони відмовляються від звичних стратегій інвестування в акції та облігації, доступні всім, – побачимо, що вони становлять лише 10 % у портфелях інституцій із фінасуванням в менш ніж 50 млн євро, 25 % – у портфелях інституцій із фінансуванням у 50–100 млн євро, 35 % – у портфелях інституцій із фінансуванням у 100–500 млн євро, 45 % – у портфелях інституцій із фінансуванням від 500 млн до 1 млрд євро, і, нарешті, понад 60 % у портфелях інституцій із фінансуванням понад 1 млрд євро. Доступні нам дані, публічні й надзвичайно детальні, незаперечно свідчать, що саме ці альтернативні стратегії дають змогу за дуже значного фінансування отримувати реальні доходи на рівні близько 10 % на рік, тоді як за меншого вони становлять лише 5 %.

Цікаво зазначити, що постійність цієї дохідності від року до року вищає для більшого фінансування, проте якимось чином все-таки залишається не вищою, ніж для меншого. Дохідність Гарварда та Єля коливається поблизу середнього значення, але не надто перевищує дохідність менших інституцій. Якщо вивести середній показник за кілька років, середня дохідність більших навчальних закладів систематично вища за середню дохідність менших, і ця розбіжність із плином часу залишається доволі сталою. Іншими словами, вища дохідність більших коштів пов’язана передусім не з вищим ризиком, а з досконалішою інвестиційною стратегією, яка постійно приносить кращі результати29.

Як можна пояснити ці факти? Економією на масштабі в управлінні портфелем. Зараз Гарвард витрачає протягом року близько 100 млн доларів на управління своїми фінансами. Ця надзвичайно велика сума витрачається на оплату команди першокласних портфельних менеджерів, здатних визначити найкращі інвестиційні можливості в усьому світі. Однак, враховуючи розмір фінансування Гарварда (близько 30 млрд доларів), 100 млн доларів на управлінські витрати – це трохи вище за 0,3 % на рік. Якщо виплата цієї суми дає змогу отримувати річну дохідність у 10 %, а не в 5 %, вочевидь, це дуже вигідна угода. З іншого боку, університет із фінансуванням лише в 1 млрд доларів (що також чимало) не міг би собі дозволити виплачувати 100 млн доларів на рік (10 % від свого портфеля) на управлінські витрати. На практиці жоден університет не витрачає більш ніж 1 % на управління портфелем, а більшість вкладають у це навіть менше за 0,5 %. Тож для управління активами вартістю 1 млрд доларів довелося б заплатити 5 млн доларів, чого недостатньо для оплати того типу фахівців у альтернативних інвестиціях, яких можна найняти зі 100 млн доларів. Що ж до Громадського коледжу Північної Айови з фінансуванням у 11,5 млн доларів, то навіть 1 % на рік склав би лише 115 тис. доларів, чого якраз достатньо, щоб платити половину чи навіть чверть ставки фінансового радника за чинними ринковими тарифами. Звісно, громадянин США, який посідає середню позицію в розподілі багатства, має лише 100 тис. доларів для інвестування, тож мусить сам собі бути інвестиційним менеджером і, можливо, змушений покладатися на поради свого зятя чи шурина. Звісно, фінансові радники та інвестиційні менеджери теж не бувають недосконалими (щоб не сказати більше), однак їхня здатність визначати особливо прибуткові інвестиції – головна причина, з якої найбільше фінансування приносить найвищі доходи.

Ці результати вражають тим, що дуже виразно ілюструють, як великі початкові кошти можуть слугувати за джерело кращої дохідності і, відповідно, відчутної нерівності в дохідності капіталу. Найпрестижніші університети США процвітають переважно завдяки цій великій дохідності. Це не подарунки випускників, які становлять значно меншу долю: лише від однієї десятої до однієї п’ятої річного доходу від фінансування 30.

Однак ці отримані дані слід тлумачити обережно. Зокрема, надто сміливою була б спроба використати їх для прогнозування еволюції нерівності багатства в світі протягом наступних кількох десятиліть. Почнімо з того, що дуже висока дохідність, яку бачимо в 1980–2010 роках, частково відбиває довготривале відновлення світових цін на активи (акції та нерухомість), яке може не продовжитися. У такому разі обговорювана вище довготривала дохідність мала б у майбутньому трохи скоротитися31. Крім того, можливо, що економія на масштабі стосується переважно найбільших портфелів і значно зменшується для «скромніших» статків у 10–50 млн євро, які, як зазначалося, становлять значно більшу частку від сукупного світового багатства, ніж статки мільярдерів Forbes. Нарешті, якщо залишити плату за управління активами поза увагою, ця дохідність усе-таки залежить від здатності закладу обрати правильних менеджерів. Однак сім’я – це не інституція: марнотратна дитина може розтринькати родинні статки, що навряд зробить правління Гарварда. Просто там знайдуться люди, здатні запобігти цьому. Оскільки родинні статки піддаються таким випадковим «потрясінням», мало імовірно, що нерівність у багатстві на індивідуальному рівні зростатиме нескінченно. Швидше розподіл багатства прямуватиме до певної рівноваги.

Однак ці аргументи не надто втішають. У будь-якому разі, було б доволі нерозважливо покладатися лише на сімейне звиродніння як запобіжник майбутнього розростання мільярдерів, тим паче, що не у всіх випадках цей чинник себе проявляє. Як зазначалося, розбіжність r − g доволі помірна. Це все, що потрібно для досягнення цілком неегалітарного розподілу багатства. Не вимагається, щоб дохідність зростала аж до 10 % для всіх великих статків. Для незначного неегалітарного потрясіння вистачить і меншої розбіжності.

Інший важливий момент: заможні особи постійно вигадують нові й дедалі складніші правові структури для розміщення своїх статків. Трастові фонди, благодійні фонди тощо часто використовуються для ухиляння від податків, однак вони також обмежують свободу майбутніх поколінь і не дозволяють їм робити з існуючими активами що заманеться. Іншими словами, межа між схильними до помилок людьми та незмінними фондами не настільки чітко визначена, як це часом здається. Обмеження прав майбутніх поколінь, теоретично, радикально зменшилися, коли понад два століття тому було скасовано право старшинства на успадкування (див. розділ 10). Однак на практиці правила можна обійти, якщо ставки того варті. Зокрема часто складно відрізнити суто приватні родинні фонди від справжніх благодійних. Родини часто використовують фонди як із приватною, так і з доброчинною метою і зазвичай дбають про збереження контролю над своїми активами, навіть якщо вони розміщені спочатку в благодійній фундації32. Часто непросто дізнатися, які саме права в цих складних структурах мають діти й родичі, оскільки важливі деталі часто приховано в не публічних юридичних документах. У деяких випадках родинний траст, мета якого передусім полягає в передаванні спадщини, існує паралельно з фондом, який має певну благодійну мету33. Варто зазначити, що обсяги дарувань, задекларованих для податкових органів, завжди кардинально зменшуються, коли посилюється нагляд, наприклад, коли від дарувальників вимагають надання точних квитанцій, а від фондів – детальніших фінансових звітів на підтвердження їхньої офіційно задекларованої мети. Від них можуть вимагати підтверджень того, що приватне використання коштів фонду не перевищує певних лімітів. Отже, публічне та приватне використання юридичних осіб загалом взаємопроникне 34. Нарешті, дуже складно точно сказати, яка частка фондів дотримується поставленої мети, чи справді кошти застосовуються в інтересах суспільства35.

Як інфляція впливає на нерівність у дохідності капіталу?

Результати, пов’язані з дохідністю університетських ендавментів, свідчать, що непогано було б також сказати кілька слів про чисту дохідність капіталу та неегалітарні наслідки інфляції. Як я показав у розділі 1, рівень інфляції в заможних країнах від 1980-х років залишався сталим на рівні 2 %: ця нова норма значно нижча за пікові рівні інфляції, які спостерігалися в ХХ столітті. Водночас вона значно вища за нульову чи майже нульову інфляцію, що переважала в ХІХ столітті й аж до Першої світової війни. У країнах, що розвиваються, інфляція наразі вища, ніж у заможних (часто понад 5 %). Тоді виникає питання: як впливає на дохідність капіталу інфляція на рівні 2 % чи навіть 5 %, а не 0 %?

Дехто хибно вважає, що інфляція скорочує середню дохідність капіталу. Це не так, оскільки середня ціна активів (тобто середня ціна нерухомості та фінансових цінних паперів) має тенденцію до зростання з такими ж темпами, як і споживчі ціни. Візьмемо країну з капіталом, що дорівнює шести річним обсягам національного доходу (β = 6), де частка капіталу в національному доході дорівнює 30 % (α = 30 %), тож середня дохідність капіталу становить 5 % (r = 5 %). Уявімо, що інфляція в цій країні зростає з 0 % до 2 % на рік. Невже справді середня дохідність капіталу тоді знизиться від 5 % до 3 %? Очевидно, що ні. На перший погляд, якщо споживчі ціни зростають на 2 % протягом року, тоді можливо, що ціни на активи також зростуть у середньому на 2 % річних. Не буде приросту капіталу чи капітальних збитків, а дохідність капіталу, як і раніше, становитиме 5 %. Натомість імовірно, що інфляція змінює розподіл цього середнього доходу між окремими громадянами. Проблема полягає в тому, що на практиці перерозподіл, викликаний інфляцією, завжди дуже складний, багатовимірний і переважно не прогнозований. Його навіть можна назвати неконтрольованим.

Часом дехто висловлює переконання, що інфляція – ворог рантьє. Цим почасти пояснюється позитивне ставлення нинішнього суспільства до інфляції. Але це також лише частина правди – в тому сенсі, що інфляція змушує власників приділяти певну увагу своєму капіталу. За існування інфляції ті, кому подобається «сидіти» на купі банкнот, побачать, як ця купа тане просто на очах і залишає їх ні з чим, навіть у тому випадку, якщо багатство не оподатковується. У цьому відношенні інфляція справді є податком на лінощі багатіїв, точніше, на багатство, яке не інвестується. Але я вже кілька разів наголошував: для того, щоб повністю уникнути інфляційного податку, достатньо інвестувати своє багатство в реальні активи, такі як нерухомість чи частки в акціонерному капіталі36. Наші результати щодо університетських фінансів підтверджують це з максимальною точністю. Тут не може бути сумнівів, що інфляція в 2 %, а не 0 % нітрохи не завадить отримувати дуже високі реальні доходи на великі статки.

Навіть можна уявити інфляцію з тенденцією до покращення відносної позиції найбагатших осіб порівняно з найменш заможними, оскільки вона збільшує вагу фінансових менеджерів і посередників. Особа з 10 чи 50 млн євро не може дозволити собі фінансових менеджерів як у Гарварді, проте може платити фінансовим радникам і біржовим брокерам для пом’якшення наслідків інфляції. Натомість особі з якимись 10 чи 50 тис. євро для інвестицій брокер (якщо він є) не запропонує того самого вибору. Контакти із фінансовими радниками обмеженіші, й багато людей із цієї категорії тримають більшість своїх заощаджень на поточних рахунках, які приносять мало або нічого, та / або на ощадних рахунках, які приносять дохід, трохи вищий за рівень інфляції. Більше того, деякі активи демонструють ефект масштабу самі по собі, однак загалом вони недоступні для дрібних інвесторів. Важливо зрозуміти, що ця нерівність у доступі до найприбутковіших інвестицій реальна для кожного. Таким чином, вона значно ширша за крайній випадок «альтернативних інвестицій», доступних лише для найбагатших осіб та найбільшого фінансування. Наприклад, деякі фінансові продукти вимагають дуже значних мінімальних інвестицій (на рівні сотень тисяч євро), тож маленькі інвестори змушені обходитися не настільки дохідними можливостями. Вони й дозволяють посередникам виставляти більшу ціну за свої послуги великим інвесторам.

Цей ефект масштабу особливо важливий щодо нерухомості. На практиці це найважливіший тип капітального активу для більшості населення. Для значної частини людей найпростіший вид інвестиції – придбання житла. Це забезпечує захист від інфляції (оскільки ціна житла зазвичай зростає як мінімум так само швидко, як і споживчі ціни), а також дає власникові змогу уникнути орендної плати, що дорівнює реальній дохідності інвестицій у 3–4 % на рік. Однак для особи з 10–50 тис. євро не достатньо рішення придбати житло: такої можливості може не виявитися. І навіть для особи з 100 чи 200 тис. євро, яка працює у великому місті на посаді з оплатою, що не входить до верхніх 2–3 кластерів ієрархії зарплат, доволі складно придбати будинок чи квартиру, навіть якщо вона готова на тривалий час влізти в борги й виплачувати високу відсоткову ставку. Як результат, ті, хто починає з невеличкого капіталу, часто залишаються орендарями, а отже, мають платити суттєву орендну плату й приносити високий дохід на капітал власникові житла протягом тривалого часу, можливо, протягом усього життя. При цьому їхні банківські заощадження лише ледь захищені від інфляції.

І навпаки, особа, яка починає з більшими статками завдяки спадщині чи подарунку, або той, хто має значно вищу зарплату (чи перше й друге), швидше зможе придбати будинок чи квартиру й таким чином отримувати реальний дохід у 3–4 % від своїх інвестицій. Але при цьому в названої особи немає можливості більше заощаджувати за відсутності оплати оренди житла. Такий наслідок нерівності статків, як не однаковий доступ до нерухомості, існував у всі часи37. Напевно, можливо обійти цей бар’єр, якщо купити меншу квартиру, ніж потрібно (щоб здавати її в оренду), чи інвестувати в інші активи. Однак ця проблема певною мірою поглиблюється внаслідок сучасної інфляції. У ХІХ столітті за нульової інфляції власникові невеликих заощаджень легко було отримувати реальний дохід у 3–4 %, якщо наприклад, купити державні облігації. Сьогодні багато власників незначних заощаджень не можуть отримувати таких доходів.

Підіб’ємо підсумки: головний наслідок інфляції – це не скорочення середніх доходів на капітал, а їх перерозподіл. І навіть попри те, що вплив інфляції складний і багатовимірний, незаперечні факти приводять до думки, що перерозподіл, викликаний інфляцією, шкодить найменш заможним і є корисним для найбагатших. Усе відбувається всупереч бажаному. Звісно, інфляція може трохи скоротити чисту дохідність капіталу, оскільки вона змушує кожного витрачати більше часу на управління активами. Можна порівняти цю історичну зміну з дуже довготривалим зростанням норми амортизації капіталу, що частіше вимагає інвестиційних рішень і заміни старих активів новими38. В обох випадках сьогодні доводиться працювати трохи більше, щоб отримати таку дохідність: капітал став «динамічнішим». Але це відносно непрямі та неефективні способи боротьби з рентою. Факти свідчать, що незначне зниження чистої дохідності капіталу з цих причин набагато менше за зростання нерівності в дохідності капіталу; зокрема, воно не становить значної загрози найбільшим статкам.

Інфляція не знищує ренту: навпаки, вона, можливо, допомагає зробити розподіл капіталу нерівнішим.

Щоб уникнути будь-яких непорозумінь, відразу скажу, що не пропоную повернення до золотого стандарту чи нульової інфляції. За певних умов інфляція може мати переваги, хоча й менші, ніж нам часом здається. Я повернуся до цього, коли обговорюватиму роль центральних банків у збільшенні пропозиції грошей в економіці (за рахунок купівлі фінансових активів чи кредитування фінансових інституцій), особливо в часи фінансової кризи та великого національного боргу. Для людей зі скромними статками знайдуться способи отримання доступу до прибуткових заощаджень і без нульової інфляції та державних облігацій, як у ХІХ столітті. Однак важливо розуміти, що інфляція сьогодні є вкрай неефективним інструментом, а часто і шкідливим, якщо мати її за інструмент протидії поверненню суспільства рантьє і – ширше – уникнення скорочення нерівності в багатстві. Прогресивний податок на капітал значно доречніша політика в контексті як демократичної прозорості, так і реальної ефективності.

Дохідність національних фондів: капітал і політика

Далі розглянемо приклад національних фондів, які суттєво зросли протягом останніх років, особливо у країнах-експортерах нафти. На жаль, публічно доступної інформації щодо інвестиційних стратегій і дохідності, отримуваної національними фондами, значно менше, ніж такої інформації щодо університетських фінансів. Це ще більш прикро, бо фінансові ставки набагато вищі. Лише один національний фонд Норвегії, кошти якого тільки за 2013 рік становили понад 700 млрд євро (вдвічі більше за кошти всіх американських університетів разом), публікує найдетальніші фінансові звіти. Його інвестиційна стратегія, принаймні на початку, схоже, була стандартною, на відміну від стратегій університетських фінансів. Поза сумнівом, почасти це пояснюється громадським наглядом за фондом. Норвежці можуть бути менше за правління Гарварда готовими погоджуватися на масштабні інвестиції у хедж-фонди та акції, що не котируються на біржі. Тож отримувана дохідність була, очевидно, не такою високою39. Нещодавно чиновники фонду отримали дозвіл на розміщення більших сум в альтернативних інвестиціях, особливо у міжнародній нерухомості. Значить, у майбутньому дохідність може бути вищою. Також зазначимо, що витрати фонду на управління становлять менш ніж 0,1 % від його активів (порівняно з 0,3 % для Гарварда). Однак з огляду на те, що Національний фонд Норвегії у 20 разів більший за фінансування Гарварда, цього достатньо для оплати обґрунтованих інвестиційних консультацій. Ми також знаємо, що протягом 1970–2010 років близько 60 % грошей, які Норвегія заробляла на нафті, інвестувалися в цей фонд, тоді як 40 % на рік ішли на державні витрати. Норвезька влада не повідомляє про свою довгострокову мету для фонду й не звітує, коли країна може почати споживати частину доходів на свої інвестиції або всі ці доходи. Можливо, вона й сама цього не знає: все залежить від змін у запасах норвезької нафти й від ціни за барель та дохідності фонду в наступні десятиліття.

Якщо ми поглянемо на інші національні фонди, особливо на Близькому Сході, то, на жаль, побачимо, що вони значно менш не прозорі за національний фонд Норвегії. Їхні фінансові звіти часто доволі скупі. Зазвичай неможливо дізнатися точно, яка в них інвестиційна стратегія, а дохідність обговорюється у кращому разі опосередковано, із незначною послідовністю від року до року. Найсвіжіші звіти, опубліковані Інвестиційним управління Абу-Дабі, що керує найбільшим національним фондом світу (приблизно таким самим, як і норвезький), свідчить про реальну дохідність понад 7 % на рік у 1990–2010 роках і понад 8 % – у 1980–2010 роках. У світлі дохідності, отримуваної від університетських фінансів, ці цифри цілком вірогідні, проте за відсутності детальної щорічної інформації складно сказати більше.

Цікаво, що різні фонди, очевидно, дотримуються дуже різних інвестиційних стратегій, які, більше того, пов’язані з дуже різними способами комунікацій з громадськістю та вкрай різними підходами до глобальної політики. Абу-Дабі відверто говорить про високу дохідність свого фонду, але національний фонд Саудівської Аравії, який серед національних фондів країн-експортерів нафти перебуває на третій сходинці після Абу-Дабі та Норвегії і випереджає фонди Кувейту, Катару й Росії, виказує певну стриманість. Маленькі нафтові країни Перської затоки, які мають лише крихітне населення, щоб ним перейматися, вочевидь, звертаються до міжнародної фінансової спільноти як до головної аудиторії своїх звітів. Звіти Саудівської Аравії зваженіші й надають інформацію не лише про запаси нафти, але й про національні рахунки та державний бюджет. Це, вочевидь, пояснюється чисельністю населення Королівства Саудівської Аравії (КСА). У 2010 році вона наближалася до 20 млн, та все одно складно порівнювати Королівство з великими країнами регіону (Іран – 80 млн, Єгипет – 85 млн, Ірак – 35 млн). Проте значно краще порівнювати з мікродержавами Затоки40. І це не єдина відмінність: схоже, кошти фондів Королівства інвестуються не настільки активно. Згідно з офіційними документами, середня дохідність національного фонду Саудівської Аравії становила не більш ніж 2–3 %, переважно через те, що значну частину грошей було інвестовано в облігації Казначейства США. Фінансові звіти Саудівської Аравії не є цілком достатньою інформацією, щоб дізнатися, як розвивався портфель. Проте й дані, які можливо отримати, значно детальніші за ті, що надходять із ОАЕ. Принаймні вони виглядають порівняно точними.

Чому Саудівська Аравія вирішила інвестувати в облігації Казначейства США, коли можна отримати значно кращу дохідність деінде? Це питання варто поставити, особливо з огляду на те, що інвестори американських університетів перестали інвестувати у власні державні боргові зобов’язання десятиліття тому та блукають світом у пошуках найвищої дохідності. Вони інвестують у хедж-фонди, акції, що не котируються на біржах, та деривативи на базі сировинних товарів. Звісно, цінні папери Казначейства США пропонують гідну заздрощів гарантію стабільності в нашому нестабільному світі. Можливо, громадськість КСА не має особливого бажання до альтернативних інвестицій. Однак також потрібно враховувати політичні та військові аспекти цього вибору. Навіть попри те, що це ніколи відкрито не заявлялося, немає нічого нелогічного з боку Саудівської Аравії в тому, щоб позичати гроші під низькі відсотки країні, яка надає їй військовий захист. Наскільки мені відомо, ніхто ніколи не намагався точно підрахувати дохідність такої інвестиції, однак здається очевидним, що вона доволі висока. Якби США, підтримувані іншими західними державами, 1991 року не витіснили іракську армію з Кувейту, то Ірак, імовірно, узявся б погрожувати Саудівській Аравії з її нафтовими родовищами. Можливо, інші країни регіону, такі як Іран, приєдналися б до змагання за перерозподіл регіональної нафтової ренти. Динаміка розподілу капіталу в світі має економічні, політичні та військові складові. Так уже було в епоху колоніалізму, коли великі держави того часу на чолі з Великою Британією і Францією швидко розгортали артилерію на захист своїх інвестицій. Вочевидь, те саме відбуватиметься в ХХІ столітті, у напруженій новій глобальній політичній конфігурації, схеми якої складно передбачити.

Чи будуть національні фонди володіти світом?

Наскільки багатшими можуть стати національні фонди в наступні десятиліття? Згідно з існуючими (і, на жаль, недосконалими) оцінками, на 2013 рік в національних фондах містилися сукупні інвестиції вартістю трохи більш ніж у 5,3 трлн доларів, з яких близько 3,2 трлн доларів належать фондам держав-експортерів нафти. Тут до згаданих вище додається чимало менших фондів: із ОАЕ, Лівії, Казахстану, Алжиру, Ірану, Азербайджану, Брунею, Оману тощо. Приблизно 2,1 трлн доларів належить фондам ненафтових держав (передусім Китаю, Гонконгу, Сингапуру та багатьом меншим фондам)41. Для довідки зазначу, що це майже точно така ж сума сукупного багатства, як у мільярдерів Forbes: близько 5,4 трлн доларів у 2013 році. Іншими словами, сьогодні мільярдери володіють приблизно 1,5 % від сукупного приватного багатства світу, а ще 1,5 % володіють національні фонди. Можливо, зауваження, що 97 % світового капіталу залишаються для решти, прозвучить оптимістично.42 Можна також зробити прогнози для національних фондів (так само як я робив для мільярдерів), із яких випливає, що до другої половини ХХІ століття вони не матимуть вирішального значення – лише 10–20 % від світового капіталу. Тож ми досі далеко від сплати місячної ренти еміру Катару (чи платникам податків Норвегії). Попри це, все одно було би помилкою ігнорувати це питання. Насамперед, немає підстав не хвилюватися щодо ренти, яку, можливо, матимуть виплачувати наші діти й онуки, і нам не треба чекати, поки ситуація дійде до критичної межі. Варто сьогодні подумати, що можна зробити. Далі, значна частина світового капіталу має відносно неліквідну форму (включно з нерухомістю та капіталом підприємств, які не можуть реалізовуватися на фінансових ринках). Значить, частка справді ліквідного капіталу, якою володіють національні фонди (і меншою мірою мільярдери), – це капітал, який можна використати, скажімо, для заволодіння компанією-банкрутом, придбання футбольної команди чи інвестування в занедбані квартали, адже урядам, які обмежені дефіцитом коштів, для цього бракує. Отже, насправді у володінні суверенних фондів перебуває значно вища частка капіталу43. По суті, питання інвестицій, що виникло в країнах-експортерах нафти, стає дедалі помітнішим у заможних державах, особливо у Франції. Як зазначалося вище, можливо, це країни, найменш психологічно підготовлені до повернення капіталу.

Останнє, але не менш важливе: ключова відмінність між національними фондами та мільярдерами полягає в тому, що фонди, або, в усякому разі, фонди країн-експортерів нафти, зростають не лише за рахунок реінвестування своїх доходів, але також і за рахунок інвестування частини виручки від продажу нафти. Та майбутні суми таких надходжень украй невизначені через невизначеність обсягів невидобутої нафти, попиту на неї та ціни бареля. Цілком природне припущення: цей дохід від продажу нафти значно перевищуватиме дохід від існуючих інвестицій. Річна рента, отримувана від експлуатації природних ресурсів, що визначається як різниця між грошовими надходженнями від продажів і витратами на виробництво, від середини 2000-х років становить приблизно 5 % від світового ВВП. Половина цього – нафтова рента, а решта – рента від інших природних ресурсів, переважно газу, вугілля, корисних копалин і деревини. Ця рента значно зросла, якщо порівнювати 2 % у 1990-х роках та менш ніж 1 % на початку 1970-х років і сьогоднішні значення.44 Згідно з деякими моделями прогнозування, ціна на нафту, що наразі складає близько 100 доларів за барель (порівняно з 25 доларами на початку 2000-х років), на 2020–2030 роки може зрости аж до 200 доларів за барель. Якщо достатньо велика частка відповідної ренти щороку інвестуватиметься в національні фонди (частка, яка має бути значно більшою, ніж сьогодні), можна уявити сценарій, за якого на 2030–2040 роки національні фонди володітимуть 10–20 % світового капіталу чи й більше. Жоден закон економіки цього не виключає. Усе залежить від пропозиції та попиту, від того, відкриваються чи не відкриваються нові родовища нафти та/або джерела енергії, і від того, наскільки швидко люди навчаться жити без нафти. У будь-якому разі, національні фонди країн-експортерів нафти, швидше за все, й надалі зростатимуть і їхня частка в світових активах у 2030–2040 роках буде принаймні в 2–3 рази більшою, ніж сьогодні. Це дуже значне зростання.

Якщо це трапиться, імовірно, західним країнам буде дедалі складніше погоджуватися з думкою, що значна їх частина належатиме національним фондам нафтових держав. Рано чи пізно це спровокує політичну реакцію, наприклад, обмеження на придбання національними фондами нерухомості та промислових і фінансових активів чи навіть часткову або повну експропріацію. Така реакція з політичної точки зору не була б раціональною, а з економічної – виявилася б неефективною. Однак це той тип реакції, який у межах повноважень національних урядів навіть менших країн. Більше того, зазначимо, що самі країни-експортери нафти уже почали обмежувати свої закордонні інвестиції та заходилися масштабно інвестувати у власні країни – будувати музеї, готелі, університети й навіть гірськолижні траси. Часом ці масштаби здаються позбавленими економічної та фінансової доцільності. Можливо, така поведінка відображає усвідомлення того факту, що інвестиції, зроблені вдома, експропріювати складніше, ніж інвестиції за кордоном. Однак немає гарантій, що цей процес завжди залишатиметься мирним.

Ніхто не може встановити психологічних чи політичних меж, коли доходить до влади однієї країни над іншою.

Чи володітиме світом Китай?

Національні фонди країн, які не є експортерами нафти, порушують проблему іншого плану. Чого б це державі без жодних особливих природних ресурсів заявляти права на володіння іншою країною? Одна із можливих причин – це, звісно, неоколоніальні амбіції, чисте прагнення влади, як у добу європейського колоніалізму. Однак відмінність полягає в тому, що в ті часи європейські країни користувалися технологічними перевагами, які гарантували їх домінування. Китай та інші країни, що розвиваються і не мають нафти, звісно, зростають дуже швидко, але факти приводять до думки, що це швидке зростання закінчиться, щойно вони наздоженуть світових лідерів у показниках продуктивності та рівня життя. Поширення знань та ефективних технологій – це, по суті, процес вирівнювання. Щойно менш розвинені країни наздоганяють розвиненіших сусідів, вони перестають так швидко зростати.

В основному сценарії еволюції відношення капіталу до доходу в світі, який я обговорював у розділі 5, містилося припущення, що норма заощаджень стабілізується на рівні близько 10 % від національного доходу, оскільки цей міжнародний процес зближення підходить до свого завершення. У такому разі накопичення капіталу скрізь досягне порівнюваних пропорцій. Дуже велика частка світового капіталу, звісно, буде накопичена в Азії, особливо в Китаї, відповідно до майбутньої частки регіону в світовому випуску продукції. Однак, згідно з основним сценарієм, відношення капіталу до доходу буде однаковим на всіх континентах, тож значного дисбалансу між заощадженням та інвестиціями не виникне в жодному регіоні. Єдиним винятком буде Африка: за основним сценарієм, зображеним на рисунках 12.4 та 12.5, очікується, що протягом ХХІ століття відношення капіталу до доходу там буде нижчим, ніж на інших континентах. Найбільше це пов’язано з економікою Африки, яка наздоганяє інші частини світу значно повільніше, а її демографічний перехід також затримується45. Якщо капітал зможе вільно рухатися через кордони, очікується, що ми побачимо потік інвестицій інших країн в Африку. Найбільше це може стосуватися Китаю та інших держав Азії. З обговорених вище причин може виникнути серйозна напруга, ознаки якої вже помітні.

Звісно, можна легко уявити сценарії, значно незбалансованіші за основний. Попри це, чинники розбіжності значно менш очевидні, ніж у випадку національних фондів, чиє зростання залежить від несподіваних доходів, повністю неспіввимірних із потребами населення, яке отримує від них вигоду (особливо там, де це населення крихітне). Це веде до нескінченного накопичення, яке нерівність r > g перетворює на постійну розбіжність у світовому розподілі капіталу.

Підіб’ємо підсумки: нафтова рента цілком може дати нафтовим державам можливість купити решту світу (або значну його частину) і жити на ренту від свого накопиченого капіталу.46

Китай, Індія та інші країни, що розвиваються, – це інше. Ці країни мають велике населення, чиї потреби (як у споживанні, так і в інвестиціях) залишаються далекими від задоволення. Звісно, можна уявити сценарії, за яких норма заощаджень у Китаї постійно залишатиметься вищою за норми заощаджень у Європі чи Північній Америці. Наприклад, Китай може обрати пенсійну систему, що фінансуватиметься за рахунок інвестицій, а не розподільчу систему, – доволі спокусливий вибір у середовищі низького зростання і ще спокусливіший, якщо демографічне зростання від’ємне47. Наприклад, якщо Китай до 2100 року заощаджуватиме 20 % від свого національного доходу, тоді як Європа та США заощаджують лише 10 %, то на 2100 рік значна частина Старого і Нового Світу буде належати величезним пенсійним фондам Китаю48. Хоча логічно це можливо, та не дуже вірогідно. Частково це можна пояснити тим, що китайські працівники та китайське суспільство в цілому, поза сумнівом, воліли б (і не безпідставно) значною мірою покладатися на державну систему розподілу для своєї пенсії, як у Європі та США. Друге пояснення – політичні міркування, вже згадані в прикладі з країнами-експортерами нафти та їхніми національними фондами, які не менше стосуються й китайських пенсійних фондів.

Міжнародна і олігархічна розбіжності

У будь-якому разі, ця загроза міжнародної розбіжності внаслідок поступового придбання багатих країн Китаєм (або національними фондами експортерів нафти) видається менш правдоподібною та небезпечною за олігархічний тип розбіжності. Останній означає процес, за якого заможні країни потраплять у власність до своїх мільярдерів, або, загальніше, – за якого всі країни, включно з Китаєм та експортерами нафти, дедалі більше опинятимуться у власності мільярдерів та мультимільйонерів світу. Як зазначалося вище, цей процес уже триває. В умовах сповільнення світового зростання та посилення міжнародної конкуренції за капітал є всі підстави вважати, що в наступні десятиліття r буде значно вищим за g. Якщо ми додамо до цього той факт, що дохідність капіталу зростає з розміром початкових коштів (це явище цілком може посилитися за рахунок зростання складності світових фінансових ринків), тоді, вочевидь, існують всі підстави для того, щоб 1 % та 0,1 % світового розподілу багатства дедалі виривалися вперед порівняно з рештою. Звісно, доволі складно спрогнозувати, наскільки швидко станеться ця олігархічна розбіжність, однак її ризик здається значно більшим за ризик міжнародної розбіжності49.

Зокрема, важливо наголосити, що побоювання щодо зростання власності Китаю, такі поширені сьогодні, – чиста фантазія. Заможні країни насправді значно багатші, ніж часом їм самим здається. Сукупні нерухомість і фінансові активи за вирахуванням боргу, що належать європейським домогосподарствам, сьогодні сягають близько 70 трлн євро. Для порівняння: сукупні активи різноманітних китайських національних фондів плюс резерви Банку Китаю становлять близько 3 трлн євро, або менш ніж одну двадцяту від першої суми50. Багаті країни не збираються потрапляти в залежність від бідних. Останнім належало б стати значно заможнішими, щоби претендувати на щось подібне, і на це їм знадобиться не одне десятиліття.

З чого ж виникають подібні побоювання, передчуття позбавлення прав власності, почасти ірраціональні? Однією з причин, поза сумнівом, є загальна схильність шукати джерело внутрішніх проблем у інших країнах. Наприклад, багато хто у Франції вважає, що за захмарні ціни на паризьку нерухомість відповідальні багаті покупці з-за кордону. Однак, якщо придивитися ближче, хто і які типи помешкань купує, побачимо, що зростанням кількості іноземних (або таких, що є резидентами іноземних країн) покупців можна пояснити лише 3 % зростання цін. Іншими словами, 97 % сьогоднішніх дуже високих цін на нерухомість виникли внаслідок того, що у Франції мешкає чимало вітчизняних покупців, достатньо заможних, щоб платити такі значні суми за власність51.

Як на мене, це відчуття позбавлення власності виникає тому, що багатство в заможних країнах характеризується дуже високою концентрацією, тож для значної частини населення капітал – абстракція. Процес політичного відділення найбільших статків уже задіяний. Більшості людей, які живуть у заможних країнах, особливо європейських, доволі складно збагнути, що європейські домогосподарства володіють у 20 разів більшим капіталом, ніж Китай, особливо з огляду на те, що це багатство приватне. Уряд не може пустити його в обіг із суспільною метою, наприклад, для допомоги Греції, як нещодавно послужливо пропонував Китай. Попри це, європейське приватне багатство дуже реальне, і якби уряди Європейського Союзу вирішили скористатися ним, цілком могли б це зробити. Однак справа в тому, що будь-якому уряду самотужки дуже складно регулювати чи оподатковувати капітал і дохід, який він приносить. Головна причина відчуття позбавлення власності, яке охопило сьогодні заможні країни, – втрата демократичного суверенітету. Особливо це стосується Європи: її територію поділено на маленькі держави, які конкурують одна з одною за капітал, і це загострює всі описані процеси. Дуже значне зростання валової позиції за закордонними активами (де кожна країна володіє дедалі більшою часткою в своїх сусідів, як це обговорювалося в розділі 5) також є частиною цих процесів, що іноді й викликає відчуття безпорадності.

У частині 4 я покажу, наскільки корисним для подолання названих суперечностей був би інструмент світового (або, в разі потреби, європейського) податку на капітал. Також розглянемо, якими могли б бути інші урядові реакції. Одразу уточнимо, що олігархічна розбіжність не лише ймовірніша за міжнародну. З нею також значно складніше боротися, оскільки це вимагає вищого ступеня координації між країнами, які зазвичай конкурують. Більше того, це відділення багатства схильне затьмарити саму ідею громадянства, оскільки найбагатші особи можуть, певною мірою, взяти свої гроші й змінити громадянство, розірвати всі зв’язки зі своєю початковою громадою. Ці складнощі може подолати лише скоординована реакція на достатньо широкому регіональному рівні.

Заможні країни насправді бідні?

Ще один пункт, на якому слід наголосити: значна частка світових фінансових активів уже прихована в різноманітних податкових лазівках. Таким чином, наші можливості аналізувати географічний розподіл світового багатства вельми обмежені. Якщо судити лише за офіційною статистикою (покладаючись на національні дані, упорядковані такими міжнародними організаціями, як МВФ), здаватиметься, що чиста позиція за активами багатих країн проти решти світу від’ємна. Як зазначалося в частині 2, Японія та Німеччина мають значне позитивне сальдо по відношенню до решти світу (тобто їхні домогосподарства, фірми та уряди володіють значно більшими закордонними активами порівняно з тим, якою кількістю їхніх активів володіє решта світу). Це відображає той факт, що протягом останніх десятиліть вони вирізняються великим профіцитом торгівельного балансу. Однак чиста позиція США від’ємна, а в більшості європейських країн, крім Німеччини, – якщо не від’ємна, то наближається до нуля52. Загалом, якщо додати позиції всіх заможних країн, отримаємо незначною мірою від’ємну позицію, що на 2010 рік дорівнює близько –4 % від світового ВВП, порівняно з позицією близько нуля в середині 1980-х років, як показує рисунок 12.6.53 Однак важливо ще раз наголосити: це дуже незначною мірою від’ємна позиція (що становить лише 1 % від світового багатства). У будь-якому разі, як уже детально обговорювалося, ми живемо в часи, коли міжнародні позиції відносно збалансовані, принаймні порівняно з колоніальним періодом, коли заможні країни мали значно більшу позитивну позицію по відношенню до решти світу54.

Звісно, цю незначною мірою від’ємну офіційну позицію, в принципі, слід урівноважувати еквівалентною позитивною позицією решти світу. Іншими словами, незаможним країнам слід володіти більшою кількістю активів у заможних, ніж навпаки, з позитивним сальдо на рівні 4 % від світового ВВП (або 1 % від світового багатства) на їхню користь. Насправді все не так. Якщо додати фінансову статистику для різних країн світу, то побачимо, що незаможні країни також мають від’ємні позиції й що світ загалом перебуває в дуже негативній ситуації. Іншими словами, здається, що Земля має належати Марсу. Це доволі стара «статистична аномалія», однак, за даними різноманітних міжнародних організацій, останніми роками вона погіршилася. Світовий платіжний баланс постійно від’ємний: більше грошей залишає країни, ніж заходить до них, що теоретично неможливо. Жодного реального пояснення цього явища поки не знайдено. Зазначимо, що ця фінансова статистика та дані платіжних балансів теоретично характеризують увесь світ. Зокрема, міжнародні інституції теоретично вимагають від банків у податкових лазівках подавати звіти про їхні рахунки. Цю «аномалію», напевно, можна пояснити різноманітними статистичними похибками та помилками оцінювання.

Ми порівняли всі доступні джерела та використали швейцарську банківську статистику, якої досі ніхто не використовував. Ґабріель Закман зміг показати, що найімовірнішою причиною цієї суперечності є те, що в податкових лазівках зберігається значна кількість незазначених у звітах фінансових активів. За його обережними оцінками, вони становлять маже 10 % від світового ВВП55. Деякі неурядові організації пропонують навіть вищі оцінки (у 2–3 рази більші). З огляду на поточний стан доступних джерел, я вважаю, що оцінка Закмана реалістичніша, однак такі оцінки за своєю природою непевні й можливо, що цифри Закмана – це нижня межа56. У будь-якому разі, важливо, що ця нижня межа на сьогодні вже вкрай висока. Зокрема, це більш ніж удвічі вище за офіційну від’ємну чисту позицію всіх заможних країн (див. рисунок 12.6)57. Зараз усі факти вказують на те, що більшість (як мінімум три чверті) фінансових активів, які зберігаються в податкових лазівках, належать резидентам заможних країн. Висновок очевидний: чиста позиція за активами таких країн відносно решти світу є позитивною (багатим країнам належить у середньому більше, ніж бідним, а не навпаки, що, зрештою, не дивно). Однак це не надто помітно, позаяк найбагатші жителі заможних країн приховують деякі свої активи в податкових лазівках. Зокрема, це означає, що дуже різке зростання приватного багатства (відносно національного доходу) в заможних країнах протягом останніх десятиліть насправді навіть більше, ніж ми оцінювали на основі офіційних рахунків. Те саме стосується тенденції зростання частки великих статків у сукупному багатстві58. Фактично, це показує, наскільки складно відстежити активи в глобалізованому капіталізмі початку ХХІ століття. Як результат – наша картина базової географії багатства виявляється неповною.

Частина четверта. РЕГУЛЮВАННЯ КАПІТАЛУ В ХХІ СТОЛІТТІ

Розділ 13. Соціальна держава для ХХІ століття

У перших трьох частинах цієї книги я проаналізував еволюцію розподілу багатства та структуру нерівності від ХVІІІ століття. Тепер спробуємо винести з цього аналізу уроки на майбутнє. Один із головних уже очевидний: саме війни ХХ століття значною мірою знищили минуле й змінили структуру нерівності. Сьогодні, в другому десятилітті ХХІ століття, нерівність у багатстві, що, за деякими припущеннями, зникла, готова до відновлення чи навіть перевищення свого історичного максимуму. Нова глобальна економіка вселила великі сподівання (наприклад, на зникнення бідності), але й збільшила нерівність. На сьогодні багатство деяких найзаможніших осіб дорівнює ледь не цілим країнам. Чи можемо ми в ХХІ столітті уявити мирний і тривалий вихід за межі капіталізму, чи маємо просто очікувати наступної кризи або наступної війни, цього разу справді світової? Чи розгляд історичної перспективи, який ми тут здійснили, формує бодай якесь уявлення про політичні інституції, здатні справедливо й водночас ефективно регулювати нинішній світовий патримоніальний капіталізм?

Як уже зазначалося, ідеальною політикою для уникнення нескінченної спіралі нерівності та відновлення контролю за динамікою накопичення був би прогресивний світовий податок на капітал. Одна з істотних переваг такого податку в тому, що за умови його введення багатство піддавалося б ретельному демократичному нагляду. Це необхідна умова ефективного регулювання банківської системи та міжнародних потоків капіталу. Податок на капітал підтримував би перевагу спільних інтересів над приватними, при цьому зберігаючи відкритість економіки та чинники конкуренції. Такого не скажеш про різноманітні поправки на національну чи будь-яку іншу ідентичність як альтернативу цій ідеальній політиці. Однак справжній світовий податок на капітал – це, поза сумнівом, утопічний ідеал. Крім того, можна апробувати регіональний чи континентальний податки, зокрема в Європі, й почати з країн, готових допустити щось подібне. Перш ніж я перейду до цього, маю переглянути питання податку на капітал (який, звісно, є лише однією зі складових ідеальної соціальної та фіскальної системи) у значно ширшому контексті. Яку роль у створенні та розподілі багатства в ХХІ столітті відіграє уряд і який вид соціальної держави найбільше підходить для цієї епохи?

Криза 2008 року та повернення держави

Світову фінансову кризу, яка почалася в 2007–2008 роках, зазвичай називають найтяжчою від часів катастрофи 1929 року. Таке порівняння певною мірою обґрунтоване, однак існують суттєві відмінності. Найочевидніша та, що остання криза не призвела до такого занепаду, як Велика депресія 1930-х років. У 1929–1935 роках виробництво в розвинених країнах знизилося на чверть, безробіття зросло з подібним показником. До початку Другої світової війни світ так і не встиг відновитися після депресії. На щастя, згадана сучасна криза принесла менше катастрофічних наслідків. Саме тому їй дали не таку тривожну назву: Велика рецесія. Звісно, провідні розвинуті економіки в 2013 році ще не цілком повернулися до рівня випуску продукції, якого досягли на 2007-й. Державні фінанси досі в жалюгідному стані, а перспективи зростання на найближче майбутнє сумнівні, особливо в Європі, яка перебуває в нескінченній кризі державного боргу. Химерна ситуація, адже на європейському континенті найвище в світі відношення капіталу до доходу. Однак навіть на дні рецесії, у 2009 році, виробництво в найзаможніших країнах знизилося не більш ніж на 5%. Цього виявилося достатньо, щоб спричинити найглибшу світову рецесію від кінця Другої світової війни. Проте й ця ситуація все-таки не надто відрізняється від різкого зниження випуску продукції і хвиль банкрутств у 1930-х роках. Більше того, зростання в країнах, що розвиваються, швидко відновилося й сьогодні підтримує світове зростання.

Головна причина, з якої криза 2008 року не спровокувала такої серйозної катастрофи, як Велика депресія, у тому, що цього разу уряди та центральні банки заможних країн не дозволили фінансовій системі зазнати краху й домовилися створити ліквідність, необхідну для уникнення хвиль банкрутств фінансових установ, які в 1930-х роках привели світ до краю прірви. Завдяки цій прагматичній монетарній і фінансовій політиці, абсолютно протилежній «ліквідницькій» стратегії, яка домінувала майже скрізь після краху 1929 року, вдалося уникнути найгіршого. Герберт Гувер, президент США 1929 року вважав, що слабкі бізнесові структури слід «ліквідувати», і поки Франклін Рузвельт не змінив його в 1933-му, так і велося. Ця прагматична реакція на кризу також нагадала світу, що центральні банки існують не лише для того, щоб стримувати інфляцію. У ситуаціях тотальної фінансової паніки вони відіграють незамінну роль кредитора останньої інстанції. Насправді центральні банки – єдині державні установи, здатні відвернути загальний крах економіки та суспільства в критичній ситуації. Водночас їх створено не для того, щоб розв’язувати всі світові проблеми. Прагматична політика, запроваджена після кризи 2008 року, поза сумнівом, дала змогу уникнути найгіршого. Проте насправді вона не забезпечила постійного вирішення структурних проблем, які уможливили кризу, включно з надзвичайним браком фінансової прозорості та зростанням нерівності. Рецесія 2008 року була першою кризою глобалізованого патримоніального капіталізму ХХІ століття. Малоймовірно, що вона буде останньою.

Багато експертів непокоїть відсутність будь-якого реального «повернення держави» до управління економікою. Вони констатують, що хоч якою жахливою була Велика депресія, попри це, вона стимулювала радикальні зміни в податковій політиці й державних витратах. Справді, протягом кількох років після інавгурації Рузвельт підвищив найвищу маржинальну ставку федерального податку на доходи фізичних осіб до більш ніж 80 % для надзвичайно високих доходів, тоді як найвища ставка за Гувера становила лише 25 %. Натомість під час написання цієї книги Вашингтон ще розмірковував, чи спроможеться адміністрація Обами протягом його другого терміну підняти найвищу ставку, залишену Бушем (близько 35 %), вище рівня, якого вона трималася за Клінтона в 1990-х роках (близько 40 %).

У розділі 14 я розгляну питання надзвичайно високих ставок податку на доходи фізичних осіб, які вважаються неприйнятними та марними з економічної точки зору. Вони фактично були цікавою американською інновацією міжвоєнних років. Як на мене, ці податкові ставки заслуговують на те, щоб їх зрозуміли та відродили, особливо в країні, яка їх започаткувала. Звісно, ефективна економічна та поміркована соціальна політика вимагають податку на надзвичайно високі доходи, вищого за саму лише маржинальну ставку. За самою своєю природою такий податок не дає майже нічого. Прогресивний податок на капітал більше підходить для вирішення проблем ХХІ століття, ніж прогресивний податок на доходи фізичних осіб, розроблений для ХХ-го. Хоча ці два інструменти в майбутньому могли би взаємно доповнювати один одного. Проте наразі важливо запобігти можливим непорозумінням.

Можливість більшого державного втручання в економіку сьогодні порушує питання, дуже відмінні від тих, що стояли на порядку денному в 1930-х роках, із простої причини. Вплив держави сьогодні значно більший, ніж тоді. Насправді він багато в чому більший, ніж будь-коли. Саме тому нинішня криза водночас і викриває недоліки ринку, і слугує за виклик державі з її впливом на економіку. Звісно, роль уряду постійно ставилася під сумнів ще від 1970-х років, і це буде в подальшому. Оскільки в перші десятиліття після Другої світової війни уряди перебрали на себе головну роль в економічному та суспільному житті, сумніви, яким піддається їхня роль та її обговорення, – цілком природні й законні. Декому такий порядок може здаватися несправедливим, але це неминуче й теж цілком природно. Інших спантеличила нова роль уряду, тому часто помітна відсутність розуміння між прихильниками протилежних точок зору. Багато хто висловлюється на користь ще більшої ролі держави – так, ніби вона взагалі досі не відігравала жодної ролі, тоді як інші все одно закликають відразу придбати державний вплив, особливо в країні, де він є найменшим, у США. Там групи, афілійовані з Рухом чаювання, закликають до скасування Федеральної резервної системи та повернення до золотого стандарту. У Європі відбуваються сповнені їдких висловлювань зіткнення між «лінивими греками» та «німецькими нацистами». Ніщо подібне не допоможе розв’язати справді нагальних проблем. Як антиринковий, так і антидержавний підходи частково правильні: необхідні нові інструменти для відновлення контролю за фінансовим капіталізмом, який став некерованим. Водночас податкова система і система трансфертів, які лежать в основі сучасної соціальної держави, постійно потребують реформування та модернізації. Сьогодні вони досягли рівня, який ускладнює розуміння цих механізмів і загрожує підірвати їхню соціальну та економічну ефективність.

Це подвійне завдання, як часом здається, виконати неможливо. Це величезний виклик, із яким нашим демократичним суспільствам доведеться зустрітися в найближчі роки. Однак поки немає змоги показати, чи ефективно працюють уже задіяні інструменти. А без цього неможливо переконати більшість громадян у тому, що наші державні інституції (особливо наддержавного рівня) потребують нових удосконалень. Щоб це з’ясувати, спершу я повинен повернутися назад і стисло обговорити розвиток систем оподаткування та державні витрати в заможних країнах від ХІХ століття.

Зростання соціальної держави у ХХ столітті

Найпростіший спосіб оцінити зміну ролі уряду в економіці та суспільстві – розглянути загальну суму податків по відношенню до національного доходу. Рисунок 13.1 показує історичну траєкторію для чотирьох країн (США, Великої Британії, Франції і Швеції), які є доволі репрезентативними щодо процесів у заможних країнах1. У спостережуваних змінах є й очевидна подібність, і суттєві відмінності.

Перша спільна риса ось яка: податки в усіх чотирьох країнах протягом ХІХ століття і аж до Першої світової війни складали менш ніж 10 % від національного доходу. Це значить, що держава тоді дуже мало залучалася до економічного та суспільного життя. Зі своїми 7–8 % національного доходу вона могла виконувати власні «церемоніальні» функції (поліція, суди, армія, міжнародні відносини, державне управління тощо) і майже нічого більше. Після оплати системи правопорядку, забезпечення реалізації прав власності та підтримки збройних сил (що часто складає понад половину від сукупних витрат) у державних скарбницях залишалося небагато2. Держави в цей період також платили за деякі дороги та іншу інфраструктуру, школи, університети й лікарні, однак більшість людей мали доступ лише до елементарних освітніх послуг і послуг з охорони здоров’я3.

У 1920–1980 роках частка національного доходу, яку заможні країни вирішили виділяти на соціальні потреби, значно зросла. Лише за півстоліття частка податків у національному доході збільшилась як мінімум у 3–4 рази (а в скандинавських країнах – більш ніж у 5 разів). Однак у 1980–2010 роках частка податків скрізь стабілізувалася. Але ця стабілізація в кожній країні відбулася на різному рівні: трохи більш ніж 30 % від національного доходу – в США, близько 40 % – у Великій Британії та 45–55 % – на європейському континенті (45 % у Німеччині, 50 % у Франції та близько 55 % у Швеції)4. Ці відмінності між країнами доволі суттєві5. Попри це, окремі еволюції подібні. Зокрема, майже ідеальна стабільність спостерігалася в усіх чотирьох країнах протягом останніх трьох десятиліть. Політичні зміни та національні особливості також помітні на рисунку 13.1 (наприклад, між Великою Британією і Францією)6. Однак їх значення в цілому доволі обмежене порівняно з цією загальною стабілізацією7.

Іншими словами, всі без винятку заможні країни в ХХ столітті прийшли від рівноваги, за якої менш ніж десяту частину їхнього національного доходу складали податки, до нової рівноваги, в якій ця цифра зросла до показника від третини до половини8. Різні важливі моменти щодо цієї фундаментальної трансформації вимагають роз’яснення.

По-перше, слід уточнити, чому недоречне за теперішньої кризи запитання: відбулося чи ні «повернення до держави». Роль уряду нині важливіша, ніж будь-коли. Щоб належно оцінити роль держави в економічному та суспільному житті, звісно, потрібно розглянути інші показники. Держава може втручатися, встановлювати правила, а не лише збирати податки для оплати своїх витрат. Наприклад, фінансові ринки після 1980-х років не так жорстко регулювалися, ніж до того часу. Держава також створює капітал і володіє ним.

Приватизація колишніх державних промислових і фінансових активів протягом останніх трьох десятиліть також скоротила роль держави порівняно з тридцятиліттям після Другої світової війни.

Попри це, з позиції податкових надходжень і державних витрат держава ніколи не відігравала такої важливої економічної ролі, як в останні десятиліття. Жодної очевидної тенденції зростання немає, хоча про це часом і говориться. Звісно, на тлі старіння населення, розвитку медичних технологій і постійного зростання освітніх потреб сам факт стабілізації податкових надходжень як відсотка від національного доходу є, по суті, великою справою. В опозиції завжди легше обіцяти скоротити державний бюджет, ніж досягти цього за час перебування при владі. Та все одно факт залишається фактом: податки в більшості європейських країн сьогодні претендують приблизно на половину національного доходу. І ніхто серйозно не замислюється про їх зростання в майбутньому, порівняно з тим, яке відбулося у 1930–1980 роках. Після Депресії, Другої світової війни та повоєнної відбудови логічно було вважати, що для розв’язання проблем капіталізму потрібно розширити роль держави й збільшити витрати на соціальні потреби, наскільки це необхідно. Сьогоднішні рішення, безперечно, виявляться складнішими. Колосальний прорив держави вже відбувся: другого такого не станеться – принаймні настільки потужного.

Щоб краще зрозуміти, що стоїть за цими цифрами, хочу трохи детальніше пояснити причину, з якої було використано це історичне збільшення державних доходів від податків. Ідеться про побудову «соціальної держави»9. У ХІХ столітті уряди задовольнялися виконанням своїх «церемоніальних» функцій. Сьогодні на ті самі функції витрачається трохи менше однієї десятої від національного доходу. Зростання суми зібраних податків дало урядам змогу взяти на себе ще ширші соціальні функції, які зараз складають від чверті до третини національного доходу, залежно від країни. Це можна для початку розділити на дві приблизно рівні половини. Одна йде на охорону здоров’я та освіту, інша – на заміщення доходів і трансфертні платежі10.

Витрати на освіту та охорону здоров’я сьогодні складають 10–15 % від національного доходу в усіх розвинених країнах11. Проте існують значні відмінності між країнами. Початкова та середня освіта майже повністю безкоштовна для всіх і в усіх багатих країнах, однак вища може виявитися досить дорогою, особливо в США та меншою мірою у Великій Британії. Державне медичне страхування є загальним (тобто відкритим для всього населення) в більшості країн Європи, включно з Великою Британією12. Однак у США воно обмежується незаможними та літніми людьми (що не перешкоджає йому бути дуже дорогим)13. У всіх розвинених країнах державні витрати покривають значну частину вартості освітніх послуг і послуг у сфері охорони здоров’я: приблизно три чверті в Європі та половину в США. Метою є надання рівного доступу до цих базових благ: кожна дитина повинна отримати освіту, незалежно від доходів її батьків, і кожен мусить мати доступ до охорони здоров’я, навіть (насправді – особливо) коли перебуває в скрутному становищі.

Заміщення доходів і трансфертні платежі сьогодні зазвичай складають 10–15 % (чи навіть 20 %) національного доходу більшості багатих країн. На відміну від державних витрат на освіту та охорону здоров’я, які можуть розглядатися як трансферти в натуральній формі, заміщення доходів і трансфертні платежі формують частину існуючого доходу домогосподарств. Уряд збирає значні суми податків та внесків соціального страхування і по тому виплачує їх іншим домогосподарствам у формі заміщення доходу (пенсій і допомоги з безробіття), а також трансфертних платежів (допомоги багатодітним сім’ям, гарантованого доходу тощо). Тож сукупний існуючий дохід усіх домогосподарств загалом залишається незмінним14.

На практиці пенсії становлять значну частку (від двох третин до трьох чвертей) сукупних заміщень доходу й трансфертних платежів. Тут також є значні відмінності між країнами. У континентальній Європі самі лише пенсії часто складають 12–13 % від національного доходу (Італія та Франція очолюють список, випереджаючи Німеччину та Швецію). У США та Великій Британії державна пенсійна система кардинальніше обмежується для людей у середині та на верхівці ієрархії доходів (коефіцієнт заміщення, тобто сума пенсії по відношенню до зарплати, яка отримувалася до виходу на пенсію, знижується досить швидко для тих, хто отримував більше за середню зарплату). Пенсії складають лише 6–7 % національного доходу15. Це в будь-якому випадку дуже значні суми: в усіх багатих країнах державні пенсії є головним джерелом доходу як мінімум для двох третин пенсіонерів (а зазвичай – трьох чвертей). Попри недоліки цих державних пенсійних систем і проблеми, які нині перед ними постають, справа в тому, що без них було б неможливо викорінити бідність серед літніх людей, характерну для цієї категорії ще в 1950-х роках. Разом із доступом до освіти та охорони здоров’я державні пенсії, встановлені після фіскальної реформи ХХ століття, стали третьою соціальною революцією.

Порівняно з витратами на пенсії виплати зі страхування на випадок безробіття значно менші (зазвичай 1–2 % від національного доходу). Це значить, що люди витрачають менше часу при безробітті, ніж на пенсії. Попри це, заміщення доходів корисне, коли в ньому є потреба. Нарешті, витрати на підтримання доходів на певному рівні ще менші (менше 1 % від національного доходу), майже несуттєві, якщо оцінювати відносно сукупних державних витрат. Та все одно цей тип витрат часто найсуттєвіше піддається сумнівам: одержувачів державної допомоги підозрюють у прагненні все життя користуватися нею, навіть попри те, що частка населення, яка розраховує на матеріальну підтримку, зазвичай значно менша за цей показник у інших державних програмах. Тавро, яке накладає соціальна допомога (і в багатьох випадках складність процесу її отримання) відвертає багатьох, хто має на це право. Багатьом здається, що краще не просити допомоги в держави16. Такі соціальні програми піддаються сумнівам не лише в Європі, але й у США (де безробітна темношкіра мати-одиначка обирається як об’єкт для критики з боку опонентів американської «держави загального добробуту»)17. В обох випадках суми, які зазвичай виплачуються, складають лише дуже незначну частку державних витрат на соціальні потреби.

У цілому, якщо ми додамо державні витрати на охорону здоров’я та освіту (10–15 % від національного доходу) та заміщення доходу й трансфертні платежі (ще 10–15 % або, можливо, до 20 % від національного доходу), то отримаємо сукупні витрати на соціальні потреби (в загальному) на рівні 25–35 % від національного доходу. Це майже цілком пояснює зростання державних доходів у заможних країнах ХХ століття. Іншими словами, зростання фіскальної держави протягом останніх ста років, по суті, має ознаки формування соціальної держави.

Сучасний перерозподіл: логіка прав

Підіб’ємо підсумки: сучасний перерозподіл полягає не в передаванні доходу від багатих до бідних, принаймні не так очевидно. Він полягає швидше в фінансуванні громадських послуг і заміщенні доходів, більш-менш рівних для всіх, особливо в сферах охорони здоров’я, освіти й пенсій. В останньому випадку принцип рівності часто набуває форми квазіпропорційності між заміщенням доходів і заробітком протягом життя18. Щодо освіти та охорони здоров’я існує реальна рівність доступу для всіх незалежно від доходу (чи доходу батьків), принаймні в принципі. Сучасний перерозподіл вибудовується за логікою прав і принципу рівного доступу до певної кількості благ, які вважаються фундаментальними.

На відносно абстрактному рівні в різноманітних національних, політичних і філософських традиціях можна знайти обґрунтування для такого підходу, базованого на правах людини. Декларація незалежності США (1776) стверджує, що кожен має рівне право на прагнення до щастя19. У певному сенсі нашу сучасну віру в фундаментальні права на освіту та охорону здоров’я можна пов’язати з цим твердженням, навіть попри те, що знадобилося досить багато часу для досягнення цього. Стаття 1 Декларації прав людини і громадянина (1789) також проголошує, що «люди народжуються й залишаються вільними та рівними в правах». Однак відразу після цього наводиться твердження, що «суспільні відмінності можуть базуватися лише на загальній користі». Це важливий додаток: друге висловлювання вказує на існування цілком реальної нерівності, навіть попри те, що перше нібито стверджує принцип абсолютної рівності. Насправді це ключовий конфлікт будь-якого підходу, базованого на правах: наскільки далеко мають просуватися рівні права? Чи вони просто гарантують право свободи договору – рівність ринку, яка в часи Французької революції справді видавалася цілком прогресивною? А якщо вони включають рівні права на освіту, охорону здоров’я та пенсію, як закладено в теорії соціальної держави ХХ століття, то чи мають також включати права на культуру, житло й подорожі?

Друге твердження Статті 1 Декларації прав людини і громадянина (1789) року формулює щось на кшталт відповіді на це запитання, позаяк воно в певному сенсі змінює розуміння. Рівність є нормою, а нерівність є прийнятною, лише якщо базується на «загальній користі». Залишається визначити термін «загальна користь». Укладачі Декларації переважно думали про скасування привілеїв Старого режиму, які в ті часи розглядалися, власне, як свавілля в мініатюрі. Нерівність марна тому, що не сприяє «загальній користі». Однак цю фразу можна тлумачити ширше.

Одне з обґрунтованих тлумачень полягає в тому, що соціальна нерівність прийнятна лише тоді, коли вона в інтересах усіх та, зокрема, в інтересах найнезаможніших соціальних груп20.

Отже, базові права та матеріальні переваги мають поширюватися, наскільки це можливо, на кожного, доки це в інтересах людей, які мають найменше прав і можливостей 21. «Принцип відмінності», запропонований американським філософом Джоном Роулзом у його «Теорії справедливості», за значенням аналогічний22. Не надто відрізняється за базовою логікою і підхід на основі «здібностей», якому надавав перевагу індійський економіст Амартія Сен23.

На суто теоретичному рівні можна знайти певний (почасти штучний) консенсус щодо абстрактних принципів соціальної справедливості. Розбіжності стають більш очевиднішими, коли робляться спроби надати соціальним правам і нерівності більше змісту й зафіксувати їх у конкретному історичному та економічному контексті. На практиці подібні конфлікти стосуються переважно засобів реального покращення умов життя найнезаможніших, точної міри прав, які можуть бути надані всім (з огляду на економічні та бюджетні обмеження й певну пов’язану з цим невизначеність), а також точного визначення, які чинники підконтрольні та непідконтрольні людям (де закінчується удача і починаються зусилля й заслуги?). На такі запитання ніколи не вдасться відповісти за допомогою абстрактних принципів чи математичних формул. Єдина відповідь можлива лише за умов демократичної дискусії та політичного протистояння. Тож практики й правила, якими керуються в демократичних дебатах і під час прийняття рішень, відіграють головну роль, як і відносна впливовість та можливості переконання, якими володіють різні соціальні групи. Як революція в США, так і Французька революція проголосили рівність у правах абсолютним принципом – тоді це була прогресивна позиція. Однак на практиці протягом ХІХ століття політичні системи, що виросли з цих революцій, зосереджувалися переважно на захисті права власності.

Модернізація, а не руйнація соціальної держави

Сучасний перерозподіл, як показують приклади соціальних держав, побудованих заможними країнами в ХХ столітті, базується на сукупності фундаментальних соціальних прав: на освіту, охорону здоров’я та пенсію. Із усіма обмеженнями та викликами, з якими ці системи оподаткування та витрат на соціальні потреби зустрічаються сьогодні, вони в історичному контексті все-таки позначили чималий поступ. Якщо залишити осторонь конфлікти ревних прихильників того чи іншого погляду, навколо цього суспільного устрою сформувався широкий консенсус, особливо в Європі. Тут він залишається тісно пов’язаним із тим, що вважається «європейською соціальною моделлю». Жоден із провідних громадських рухів чи жодна з важливих політичних сил серйозно не передбачає повернення до світу, в якому лише 10–20 % від національного доходу складають податки, а державні функції буде зведено до церемоніальних24.

З іншого боку, подальше розширення соціальної держави з темпами зростання на рівні 1930–1980 років означало б, що податки в 2050–2070 роках складатимуть 70–80 % від національного доходу, не отримало значної підтримки. Звісно, теоретично відсутні причини, які перешкодили б країні ухвалити рішення про виділення від двох третин до трьох чвертей свого національного доходу на податки. Але це можливо лише за умови, що податки збираються прозоро й ефективно та використовуються й спрямовуються на визначені за загальною згодою пріоритетні галузі. Це могли б бути, наприклад, освіта, охорона здоров’я, культура, чиста енергія і сталий розвиток. Оподаткування саме по собі ні добре, ні погане. Все залежить від того, як збираються податки та як вони використовуються. Попри це, є дві серйозні причини вважати, що таке різке збільшення розміру соціальної держави не є ні реалістичним, ні бажаним, принаймні в найближчому майбутньому.

По-перше, надто швидке розширення ролі державної влади протягом тридцяти років після Другої світової війни дуже полегшувалося й посилювалося винятково швидким економічним зростанням, принаймні в континентальній Європі25. Коли доходи зростають на 5 % протягом року, не надто складно переконати людей у необхідності віддавати дедалі більшу частку цього зростання на соціальні потреби (які, таким чином, зростають швидше за економіку), особливо коли потреба кращої освіти, розширення охорони здоров’я та більших пенсій очевидна (враховуючи дуже обмежені кошти, що виділялися на це в 1930–1950 роках). Від 1980-х років ситуація дуже змінилася: зі зростанням доходу на душу населення на рівні трохи більш ніж 1 % на рік ніхто не хоче значного та постійного збільшення податків, що означало б ще повільніше, якщо не від’ємне зростання доходу. Звісно, можна уявити перерозподіл доходу через податкову систему чи прогресивніші ставки оподаткування, застосовувані до більш-менш сталого сукупного доходу, однак дуже складно уявити загальне й тривале зростання середньої ставки податку. Те, що податкові надходження в усіх заможних країнах стабілізувалися, попри національні відмінності та зміни урядів, не випадковість (див. рисунок 13.1). Більше того, немає певності, що соціальні потреби виправдовують постійне збільшення податків. Звісно, є об’єктивне зростання потреб в освітній сфері та сфері охорони здоров’я, які цілком можуть виправдати незначне підвищення податків у майбутньому. Однак громадяни заможних країн також мають законну потребу в достатніх доходах для придбання всіх видів товарів і послуг, які виробляються приватним сектором, – наприклад, для подорожей, придбання одягу, житла, користування новими послугами в сфері культури, останньою моделлю планшета тощо. У світі низького зростання продуктивності, на рівні 1–1,5 % (який є, по суті, непоганим темпом у довготривалому періоді), суспільство має обирати між різними типами потреб, і немає очевидних причин вважати, що майже всі потреби мають оплачуватися за допомогою податків.

Більше того, незалежно від розподілу між різними потребами доходів, обумовлених зростанням, – факт залишається фактом:

Щойно державний сектор перевищує певний розмір, він мусить боротися з серйозними проблемами організації.

Знову ж таки, складно передбачити, що станеться в довготривалій перспективі. Цілком можливо уявити, що будуть розвиватися нові децентралізовані та спільні форми організації, разом із інноваційними типами управління. Тож можна буде управляти значно більшим державним сектором, ніж той, що є на сьогодні. Саме поняття «державного сектора», в будь-якому разі, спрощене: те, що послуга фінансується державою, не означає, що вона виробляється людьми, безпосередньо найнятими державою чи іншими державними організаціями. В освіті й охороні здоров’я послуги надаються різноманітними видами організацій, включно з фондами та асоціаціями – по суті, проміжними формами між державою та приватним підприємництвом. У цілому, на освіту й охорону здоров’я в розвинених країнах припадає 20 % зайнятості та ВВП – більше, ніж на всі сектори промисловості загалом. Цей спосіб організації виробництва сталий та універсальний. Наприклад, ніхто не пропонував перетворити приватні університети США на державні корпорації. Цілком можливо, що такі проміжні форми стануть поширенішими в майбутньому, наприклад, у секторах культури й медіа, де комерційні корпорації вже стикаються з серйозною конкуренцією і викликають побоювання щодо потенційних конфліктів інтересів. Як я показав раніше, обговорюючи, як організовано капіталізм у Німеччині, поняття приватної власності може варіюватися від країни до країни, навіть в автомобільному бізнесі, одній із найтрадиційніших галузей промисловості. Сьогодні в розвиненому світі нема єдиного різновиду капіталізму чи організації виробництва: ми живемо в змішаній економіці, яка, звісно, відрізняється від тієї змішаної економіки, яка уявлялася після Другої світової війни, та все ж таки цілком реальна. Так триватиме і в майбутньому: поза сумнівом, більше, ніж будь-коли раніше, доведеться винаходити нові форми організації та власності.

Разом із тим, перш ніж ми зможемо навчитися ефективно організовувати державне фінансування, що дорівнює двом третинам–трьом чвертям від національного доходу, було б добре покращити організацію та управління існуючим державним сектором. Він становить лише половину від національного доходу (включно з заміщенням доходу та трансфертними платежами) – і це серйозна справа. У Німеччині, Франції, Італії, Великій Британії та Швеції дискусії щодо соціальної держави в найближчі десятиліття будуть точитися переважно навколо питань організації, модернізації та консолідації. Якщо сукупні податки та витрати на соціальні потреби залишаться більш-менш незмінними відносно національного доходу (або, можливо, трохи зростуть у відповідь на зростання потреб), – як ми зможемо покращити функціонування лікарень та центрів соціального обслуговування і медичної допомоги в денний час, узгодити винагороду лікарів і вартість ліків, реформувати університети й початкові школи, переглянути пенсії та допомоги з безробіття у відповідь на зміну очікуваної тривалості життя та рівня безробіття серед молоді? Тоді, коли майже половина національного доходу йде на державні витрати, такі дискусії прийнятні та навіть обов’язкові. Якщо ми не будемо безперервно запитувати, як адаптувати наші соціальні послуги до потреб громадськості, консенсус щодо підтримки високого рівня оподаткування, а отже, і соціальної держави, не зможе тривати постійно.

Вочевидь, аналіз перспектив реформування всіх аспектів соціальної держави вийшов би далеко за межі цієї книги. Тож залишимо всього кілька питань, особливо важливих для майбутнього та безпосередньо пов’язаних із тематикою моєї роботи. По-перше, це питання рівного доступу до освіти, особливо вищої, а по-друге, – майбутнього розподільчої пенсійної системи в світі низького зростання.

Чи стимулюють освітні інституції соціальну мобільність?

У всіх країнах, на всіх континентах одним із головних напрямів державних витрат на освіту є заохочення соціальної мобільності. Офіційно затверджено мету забезпечення доступу до освіти для кожного, незалежно від соціального походження. До якої міри існуючі інституції виконують це завдання?

У частині 3 я показав, що навіть зі значним зростанням середнього рівня освіти протягом ХХ століття нерівність у трудових доходах не зменшилася. Рівні кваліфікації пересунулися вгору: диплом середньої школи зараз є тим, чим раніше був сертифікат початкової. Вища освіта нині означає те, що раніше означав диплом середньої школи і т. д. Зі зміною технологій і потреб на робочих місцях усі рівні зарплат зростали з аналогічними темпами, тож нерівність не змінилася. А як щодо мобільності? Чи призвела масова освіта до швидшого обігу переможців і невдах у конкретній ієрархії кваліфікацій? Згідно з доступною інформацією, відповідь, схоже буде «ні»: міжгенераційна кореляція освіти й трудових доходів, яка вимірює відтворення ієрархії кваліфікацій із плином часу, не виказує тенденції до більшої мобільності в довготривалій перспективі, а в останні роки мобільність, можливо, навіть знизилася26. Однак значно складніше оцінити мобільність між поколіннями, аніж нерівність у певний момент, а доступні нам джерела для оцінки історичної еволюції мобільності вкрай недосконалі27. Найчіткіше встановлений результат у цій сфері досліджень – це те, що міжгенераційне відтворення є найнижчим у скандинавських країнах і найвищим у США (із коефіцієнтом кореляції, на дві третини вищим, ніж у Швеції). Франція, Німеччина та Велика Британія посідають середню позицію, із меншою мобільністю, ніж у Північній Європі, однак більшою мобільністю, ніж у США28.

Ці отримані дані різко контрастують із вірою в «американську винятковість», яка колись домінувала в соціології США. Згідно з нею, соціальна мобільність у Сполучених Штатах була винятково високою порівняно з класово обмеженими суспільствами Європи. Поза сумнівом, суспільство поселенців початку ХІХ століття було мобільнішим. Більше того, як я показав, успадковане багатство відігравало меншу роль у США, ніж у Європі, й багатство у США протягом тривалого часу було менш концентрованим, принаймні до Першої світової війни. Однак протягом більшої частини ХХ століття і так само сьогодні доступні нам дані свідчать, що соціальна мобільність у США була й залишається нижчою, ніж у Європі.

Одне з можливих пояснень цього – той факт, що більшість елітних університетів США вимагають надзвичайно високої плати за навчання. Більше того, у 1990–2010 роках ця плата різко зросла; вона невідступно йшла за зростанням найвищих американських доходів. Це змушує думати, що зменшена соціальна мобільність, яка спостерігалась у США в минулому, ще більше знизиться в майбутньому29. Це питання нерівного доступу до вищої освіти дедалі частіше дискутується в США. Дослідження показало, що частка дипломів про вищу освіту, отриманих дітьми, чиї батьки належать до двох нижніх кластерів ієрархії доходів, у 1970–2010 роках зупинилася на рівні 10–20 %, тоді як для дітей із батьками у верхньому кластері вона зросла від 40 % до 80 %30. Іншими словами, дохід батьків став майже абсолютним провідником доступу до університету.

Ця нерівність у доступі також, схоже, існує на верхівці економічної ієрархії, не лише через високу вартість навчання в найпрестижніших приватних університетах (високу навіть по відношенню до доходів батьків вищого та середнього класу), але й через рішення щодо прийому на навчання, які, вочевидь, значною мірою залежать від фінансової спроможності батьків робити пожертви для університетів. Наприклад, одне дослідження показало, що подарунки, які випускники роблять своїм колишнім університетам, дивним чином зосереджуються в періоді, коли діти досягають віку відвідування вищого навчального закладу31. Більше того, порівнюючи різні джерела інформації, можна підрахувати, що середній дохід батьків студентів Гарварда нині становить приблизно 450 тис. доларів, що співвідноситься із середнім доходом найвищих 2 % американської ієрархії доходів32. Такі результати не здаються повністю сумісними з ідеєю відбору, базованому лише на здібностях. Контраст між офіційним меритократичним дискурсом і реальністю в цьому випадку здається надзвичайним. Також слід наголосити на цілковито непрозорих процедурах відбору33.

Однак було би помилково думати, що нерівний доступ до вищої освіти становить проблему лише в США. Це одне з найголовніших питань, яке мають вирішити соціальні держави ХХІ століття. На сьогодні жодна країна не запропонувала справді задовільної відповіді. Звісно, в Європі, якщо залишити поза увагою Велику Британію, плата за навчання в університетах значно нижча34. В інших країнах, включно зі Швецією та іншими скандинавськими країнами, Німеччиною, Францією, Італією та Іспанією, плата за навчання відносно низька (менш ніж 500 євро). Хоча є винятки, такі, як бізнес-школи та Sciences Po14 у Франції. І хоча ситуація швидко змінюється, залишається дуже різкий контраст між континентальною Європою та США. У Європі більшість людей вважають, що доступ до вищої освіти має бути безкоштовним чи майже безкоштовним, так само, як до початкової та середньої освіти35. У Квебеку рішення поступово підняти плату за навчання від 2 до 4 тис. доларів розцінили як спробу перейти до неегалітарної системи в стилі США, що призвело до студентського страйку взимку 2012 року та зрештою до зміни уряду й скасування цього рішення.

Однак було б наївно сподіватися, що безкоштовна вища освіта розв’яже всі проблеми. У 1964 році П’єр Бурдьє та Жан-Клод Пасерон у книзі «Спадкоємці» проаналізували тонші механізми соціального та культурного відбору, які часто виконують ту саму роботу, що й фінансовий відбір. На практиці французька система «grandes écoles»15 призводить до витрачання більшої кількості державних коштів на студентів із добре забезпечених соціальних прошарків, тоді як на студентів університетів, які походять із бідніших родин, витрачається менше. Знову бачимо надзвичайний контраст між офіційним дискурсом «республіканської меритократії» та реальністю (у якій витрати на соціальні потреби посилюють нерівність у соціальному походженні)36. Згідно з існуючими даними, ситуація має такий вигляд: середній дохід батьків студентів Sciences Po наразі становить близько 90 тис. євро, що приблизно співвідноситься з верхніми 10 % французької ієрархії доходів. Тож охоплення в 5 разів ширше, ніж у Гарварді, однак усе ж таки доволі обмежене37. Нам бракує даних, щоб провести аналогічні підрахунки для студентів у інших grandes écoles, однак результати, ймовірно, були б подібними.

Не слід помилятися: немає легкого шляху досягнення реальної рівності можливостей отримання вищої освіти. Це буде ключовим питанням для соціальної держави в ХХІ столітті – ідеальної системи поки не винайдено. Оплата за навчання створює неприйнятну нерівність у доступі, однак вона заохочує незалежність, процвітання та енергію, які роблять американські університети предметом заздрощів у світі38. У теорії мало би бути можливим поєднання переваг децентралізації з перевагами рівного доступу, забезпечення університетів суттєвими стимулами, фінансованими державою. У деяких відношеннях це те, що роблять у державних системах медичного страхування здоров’я: тим, хто надає медичні послуги (лікарям та лікарням), дають певну незалежність, однак затрати на медичне обслуговування – це колективна відповідальність, що, таким чином, гарантує рівний доступ пацієнтів до послуг. Те саме можна зробити і з університетами та студентами. Скандинавські країни прийняли у вищій освіті стратегію такого типу. Це, звісно, вимагає суттєвого державного фінансування, яке нелегко знайти в сучасних обставинах консолідації соціальної держави39. Попри це, така стратегія значно задовільніша, ніж інші недавні спроби, які варіюються від призначення оплати за навчання, що коливається разом із доходами батьків40, до пропонування позик, які можуть погашатися за допомогою податку на доходи одержувача41.

Якщо ми хочемо в майбутньому домогтися зрушень у цих питаннях, було б добре почати із забезпечення більшої прозорості. У США, Франції та більшості інших країн розмова про переваги національної меритократичної моделі рідко базується на ретельному вивченні фактів. Часто її мета – обґрунтування існуючої нерівності. При цьому ігноруються часом очевидні помилки чинної системи. У 1872 році Еміль Бутмі створив Sciences Po і чітко означив її місію: «зобов’язані підкорятися владі більшості, класи, які називають себе вищими, можуть зберегти своє політичне домінування лише за сприяння реалізації прав найздібніших. Із крахом традиційних привілеїв вищого класу хвиля демократії зустрінеться з іншою фортецею, побудованою на надзвичайних талантах, перевазі, яка заслуговує на престиж, та здібностях, яких не може себе позбавити розумне суспільство»42.

Якщо приймати цю нечувану заяву серйозно, то вона, вочевидь, означає, що вищі класи інстинктивно відмовилися від неробства та винайшли меритократію, щоб загальне виборче право не позбавило їх усього, чим вони володіли.

Можна, звісно, записати це на рахунок історичного контексту: щойно було повалено Паризьку комуну й відновлено загальне виборче право для чоловіків. Однак важливість заяви Бутмі в тому, що він нагадує нам важливу істину: визначення сенсу нерівності та обґрунтування позиції переможців – життєво важлива справа, і можна очікувати найрізноманітніших перекручувань фактів на її користь.

Майбутнє пенсій: розподільча система та низьке зростання

Державні пенсійні системи, як правило, є розподільчими: внески, утримані з зарплат тих, хто працює, безпосередньо виплачуються пенсіонерам. На відміну від капіталізованих пенсійних систем, у розподільчій системі нічого не інвестується, а кошти, що надійшли, відразу виплачуються пенсіонерам. У розподільчих схемах, що базуються на принципі міжгенераційної солідарності (сьогоднішні працівники платять пенсії сьогоднішнім пенсіонерам, сподіваючись, що їхні діти завтра платитимуть пенсії їм), норма дохідності від початку дорівнює темпам зростання економіки. Внески для виплат завтрашнім пенсіонерам, зростатимуть разом зі зростанням середніх зарплат. Теоретично, це також передбачає, що населення, яке сьогодні працює, зацікавлене в забезпеченні максимально можливого швидкого зростання середніх зарплат. Тож воно має інвестувати в школи й університети для своїх дітей і сприяти вищому рівню народжуваності. Іншими словами, існує договір між поколіннями, який передбачає шляхетне та гармонійне суспільство43.

Коли в середині ХХ століття було впроваджено розподільчі системи, по суті, склалися ідеальні умови для серії соціальних інновацій. Демографічне зростання було високим, а збільшення продуктивності – ще вищим. Темпи зростання в країнах континентальної Європи становили близько 5 %, тож це була норма дохідності розподільчої системи. Якщо говорити конкретніше, то працівникам, які робили внески в державні пенсійні фонди між кінцем Другої світової війни та 1980 роком, їхні кошти відшкодовувалися (або й досі відшкодовуються) зі значно більших фондів заробітних плат, ніж ті, з яких знімалися їхні внески. Сьогодні ситуація змінилася. Зниження темпів зростання (нині вони становлять близько 1,5 % в заможних країнах і, можливо, в підсумку, в усіх інших також) скорочує дохідність фонду спільних внесків. Усе свідчить, що норма дохідності капіталу в ХХІ столітті буде значно вищою за темпи зростання економіки (4–5 % для першого показника, лише 1,5 % – для другого)44.

За таких умов можна зробити висновок, що розподільчу систему слід якомога швидше замінити капіталізованою, в якій внески активних працівників інвестуються, а не відразу виплачуються пенсіонерам. Тоді ці інвестиції можуть зростати на 4 % на рік, щоб фінансувати пенсії сьогоднішніх працівників, коли вони вийдуть на пенсію за кілька десятиліть. Однак у цьому аргументі є кілька істотних недоліків. По-перше, навіть якщо ми припустимо, що капіталізована система справді має переваги перед розподільчою, перехід від розподільчих до капіталізованих пенсій спричиняє фундаментальну проблему: ціле покоління пенсіонерів залишається ні з чим. Покоління, яке збирається на пенсію, платило своїми внесками за пенсії попереднього покоління. Воно доволі скептично поставиться до того, що внески сьогоднішніх працівників, із яких пенсіонери планували платити орендну плату й купувати собі їжу протягом решти років життя, фактично, будуть інвестуватися в активи по всьому світу. В цієї проблеми переходу немає простого розв’язання, і саме це робить таку реформу повністю неможливою, принаймні в настільки крайній формі.

По-друге, порівнюючи переваги цих двох пенсійних систем, слід мати на увазі, що дохідність капіталу на практиці вкрай повільна. Було би досить ризиковано інвестувати всі пенсійні внески в світові фінансові ринки. Те, що в середньому r > g, не означає, що це справджується для кожної окремої інвестиції. Для особи з достатніми коштами, яка може почекати десять чи двадцять років, перш ніж отримати свій прибуток, дохідність капіталу й справді доволі приваблива. Проте коли йдеться про оплату базових потреб цілого покоління, було б не раціонально залишити все на волю випадку. Головне обґрунтування розподільчої системи полягає в тому, що це найкраща гарантія надійно та прогнозовано виплачуваних пенсій. Темпи зростання зарплат можуть бути меншими за норму дохідності капіталу, однак перший показник у 5–10 разів менш повільний за другий45. Це відповідатиме дійсності й у ХХІ столітті, тож розподільчі пенсії, таким чином, у майбутньому скрізь залишатимуться частиною ідеальної соціальної держави.

Правда також полягає в тому, що не можна цілковито ігнорувати логіку r > g. Можливо, слід дещо змінити в чинних пенсійних системах розвинених країн. Однією з проблем є старіння населення. У світі, де люди помирають віці між 80 та 90 роками, важко зберігати параметри, обрані, коли очікувана тривалість життя коливалася між 60 та 70 роками. Більше того, підвищення пенсійного віку – це не лише спосіб збільшення коштів, доступних як для працівників, так і для пенсіонерів (що непогано в добу низького зростання). Це також відповідь на потребу самореалізації за допомогою роботи, яку відчувають багато людей. Для них бути змушеними піти на пенсію в 60 років і в деяких випадках проводити на пенсії більше часу, ніж у професійній діяльності, – неприваблива перспектива. Проблема в тому, що індивідуальні ситуації дуже відрізняються. Деякі люди мають переважно інтелектуальні заняття й можуть забажати залишатися на роботі до 70 років (і можливо, що кількість таких людей як частка від сукупної зайнятості з часом зростатиме). Однак є багато інших, які рано почали працювати й чия робота важка чи не дуже добре винагороджується, і вони законно прагнуть піти на пенсію доволі рано (особливо з огляду на те, що їхня очікувана тривалість життя часто нижча за очікувану тривалість життя кваліфікованіших працівників). На жаль, останні реформи в багатьох розвинених країнах не змогли належним чином відокремити ці різні типи осіб, і в деяких випадках від других вимагається більше, ніж від перших, тому такі реформи часом викликають сильний спротив.

Головні труднощі в спробах пенсійних реформ виникають через те, що ці системи надзвичайно складні, обтяжені різноманітними правилами для державних службовців, працівників приватного сектору та осіб, які не працюють. Часом складно зрозуміти, які з цих правил слід застосовувати до особи, яка працювала протягом свого життя на різних типах посад, що все більше поширюється серед представників молодших поколінь. Не дивно, що виникає подібна проблема: нинішні пенсійні системи в багатьох випадках складалися в кілька етапів, позаяк чинні схеми поширювалися на нові соціальні групи та професії від ХІХ століття й далі. Проте це ускладнює забезпечення загальної реформаторської співпраці, оскільки багато людей відчувають, що з ними вчинили менш справедливо, ніж з іншими. Плутанина чинних правил і схем часто вносить хаос у це питання, й люди недооцінюють кількість коштів, які вже віддаються на державні пенсії, не можуть зрозуміти, що неможливо ці суми збільшувати без кінця. Наприклад, французька система настільки складна, що багато молодших працівників не мають чіткого розуміння власних прав. Деякі навіть вважають, що не отримають нічого, навіть попри те, що вкладають у цю систему значні суми (десь на рівні 25 % від заробітної плати до відрахувань).

Одна з найголовніших реформ, необхідних соціальній державі ХХІ століття, – впровадження уніфікованої пенсійної системи, заснованої на персональних рахунках із рівними правами, незалежно від того, наскільки складний кар’єрний шлях кожного46.

Така система дала б змогу кожній особі чітко передбачати, чого очікувати від розподільчої державної системи і ухвалювати зваженіші рішення щодо приватних заощаджень, які неминуче відіграватимуть важливішу додаткову роль у середовищі низького зростання. Ми часто чуємо, що «державна пенсія є спадщиною тих, у кого немає спадщини». Це правда, але це не означає, що не було б мудро заохочувати людей із меншими коштами накопичувати власні кошти на майбутнє47.

Соціальна держава у бідних країнах і країнах, що розвиваються

Чи має всесвітнє значення той вид соціальної держави, який сформувався в розвинених країнах ХХ століття? Чи побачимо ми аналогічний розвиток у бідних країнах та країнах, що розвиваються? Ніщо не могло б давати менших приводів для невпевненості. Для початку, між багатими країнами існують важливі відмінності: країни Західної Європи, схоже, стабілізували державні доходи на рівні близько 45–50 % від національного доходу, тоді як США та Японія, здається, затрималися на рівні близько 30–35 %. Очевидно, на еквівалентних рівнях розвитку можливий різний вибір.

Якщо ми поглянемо на найбідніші країни світу в 1970–1980 роках, то виявимо, що уряди зазвичай забирали 10–15 % від національного доходу, як у Африці на південь від Сахари, так і в Південній Азії (особливо в Індії). Якщо звернемося до країн на проміжному рівні розвитку в Латинській Америці, у Північній Африці, а також до Китаю, то побачимо уряди, які забирають 15–20 % від національного доходу, нижче, ніж у заможних країнах на порівнюваному рівні розвитку. Найбільше вражає те, що розбіжність між багатими і не настільки багатими країнами в останні роки й далі збільшувалася. Рівень податків у заможних країнах зростав (із 30–35 % від національного доходу в 1970-х роках до 35–40 % у 1980-х), перш ніж стабілізуватися на сьогоднішньому рівні, тоді як рівень податків у бідних країнах і країнах, що розвиваються, значно знизився. В Африці на південь від Сахари та Південній Азії середній обсяг стягнених податків був трохи нижчим за 15 % у 1970-х роках і на початку 1980-х років, однак знизився до трохи більш ніж 10 % у 1990-х роках.

Проблема цієї еволюції в тому, що в усіх розвинених країнах світу сьогодні побудова фіскальної і соціальної держави становить суттєву частину процесу модернізації та економічного розвитку. Цей історичний факт свідчить, що за умови лише 10–15 % від національного доходу в податкових надходженнях для держави неможливо виконувати щось набагато більше за її традиційні церемоніальні обов’язки. Після оплати належних поліційних сил і судової системи небагато залишається на фінансування освіти й охорони здоров’я. Інший можливий вибір – платити всім (поліції, суддям, учителям і медсестрам) погано, і в такому разі малоймовірно, що якісь із цих громадських послуг будуть добре функціонувати. Це може привести до замкненого кола: громадські послуги, що погано функціонують, підривають довіру до уряду, а це ускладнює значне підвищення податків. Розвиток фіскальної та соціальної держави тісно пов’язаний із процесом державного будівництва як такого. Тож історія економічного розвитку – це також питання політичного та культурного розвитку, й кожна країна має знайти свій особливий шлях і самотужки впоратися з власним внутрішнім розподілом.

Однак у цьому випадку схоже, що частина провини лежить на багатих країнах і міжнародних організаціях. Від початку окреслювалися не надто втішні перспективи. Процес деколонізації в 1950–1970 роках позначився низкою хаотичних епізодів: війни за незалежність із колишніми колоніальними державами, довільні кордони, військові конфлікти, «холодна війна», невдалі експерименти з соціалізмом і часом усього потроху. Більше того, після 1980 року нова ультраліберальна хвиля, яку здійняли розвинені країни, змусила незаможних сусідів скоротити свої державні сектори та знизити пріоритетність розвитку податкової системи, потрібної для сприяння економічному розвитку. Недавні дослідження показали, що зменшення надходжень до бюджету в найбідніших країнах у 1980–1990 роках відбулося значною мірою внаслідок зниження митних зборів, які в 1970-х приносили в доходах еквівалент приблизно 5 % від національного доходу.

Лібералізація торгівлі не обов’язково негативна, однак лише тоді, коли вона не атакується ззовні й за умови, що втрачений дохід поступово можна замінити сильним податковим органом, спроможним акумулювати нові надходження, та іншими замінниками джерел доходу.

Нинішні розвинені країни скорочували свої мита протягом ХІХ та ХХ століть із темпами, які вважали обґрунтованими, і мали на думці чіткі альтернативи. Їм неабияк пощастило – ніхто не вказував, що робити натомість48. Це ілюструє загальніше явище: схильність заможних держав використовувати менш розвинуті країни як майданчик для експериментів, без реального прагнення скористатися уроками власного історичного досвіду49. Сьогодні в бідних країнах і країнах, що розвиваються, ми бачимо широкий спектр різноманітних тенденцій. Деякі країни вже доволі розвинені в сенсі модернізації своєї податкової системи. Наприклад, Китай має податок на доходи фізичних осіб, який застосовується до великої частини населення і приносить суттєві доходи. Можливо, ця країна перебуває в стадії розвитку соціальної держави, схожої на ті, які ми бачимо в розвинених країнах Європи, Америки та Азії (хоч і зі специфічними китайськими рисами і, звісно, з певною невизначеністю щодо її політичної та демократичної платформи). Інші країни, такі як Індія, мали більші труднощі, коли виходили за межі рівноваги, базованої на низькому рівні оподаткування50. У будь-якому разі, питання щодо того, який вид фіскальної та соціальної держави сформується у світі, що перебуває в безупинному розвитку, має величезне значення для нашого спільного майбутнього.

12 Англ. endowment; фінансові пожертви, що надаються освітнім, культурним організаціям тощо для підтримки їхньої діяльності. Для цієї мети використовується дохід, отриманий від інвестування ендавменту, сама ж сума пожертви може бути недоторканною постійно або протягом певного періоду. – прим. перекл.

13 Англ. sovereign wealth fund; державні інвестиційні фонди. На їх позначення може також вживатися назва «фонди національного добробуту». – прим. перекл.

14 Інститут політичних досліджень – елітний державний дослідницький інститут та вищий навчальний заклад у Парижі. – прим. перекл.

15 Закладів вищої освіти у Франції поза межами французької системи університетів, із окремою системою відбору студентів. – прим. перекл.

Розділ 14. Переосмислення прогресивного податку на доходи фізичних осіб

У попередньому розділі я дослідив побудову та еволюцію соціальної держави. Ми зосередилися на природі соціальних потреб і відповідних витрат на освіту, охорону здоров’я, пенсії тощо. Я розглянув загальний рівень податків як необхідність і описав його еволюцію. У цьому та наступному розділах детальніше вивчатиметься структура податків та інших державних доходів, без яких соціальна держава ніколи не існувала б. Спробуємо винести з цього уроки на майбутнє. Головною інновацією ХХ століття в оподаткуванні були створення і розвиток прогресивного податку на доходи фізичних осіб. Цій практиці, яка відіграла ключову роль у скороченні нерівності в минулому столітті, сьогодні суттєво загрожує міжнародна податкова конкуренція. Небезпечно також і те, що основи цієї податкової практики ніколи не продумувалися до кінця, позаяк вона впроваджувалася в критичній ситуації, коли на роздуми часу не залишалося. Те саме стосується прогресивного податку на спадщину, який був другою головною фіскальною інновацією ХХ століття і також протягом останніх десятиліть піддається сумнівам. Однак перш ніж я розгляну ці два податки детальніше, спершу маю помістити їх у контекст прогресивного оподаткування загалом та його ролі в сучасному перерозподілі.

Питання прогресивного оподаткування

Оподаткування не є технічним питанням. Воно передовсім політичне та філософське, можливо, найважливіше з-поміж усіх політичних питань. Без податків суспільство не має спільної долі, а колективні дії неможливі, так було завжди. У центрі кожного значного політичного перевороту стоїть фіскальна революція. Старий режим був зруйнований, коли революційні збори проголосували за скасування податкових привілеїв знаті й духівництва та впровадили сучасну систему загального оподаткування. Американська революція відбулася, коли піддані британських колоній забажали самостійно вирішувати власну долю та встановлювати власні податки: «Немає податків без представництва». Два століття минуло, обставини змінилися, однак суть питання залишається незмінною. Як незалежні громадяни можуть на демократичній основі встановлювати ту частку власних коштів, яку вони віддадуть для вдоволення спільних потреб, таких, як освіта, охорона здоров’я, пенсії, скорочення нерівності, зайнятість, сталий розвиток тощо? Таким чином, вирішальне питання політичного конфлікту в будь-якому суспільстві – конкретні форми, яких набувають податки. Метою подібних суперечок є досягнення згоди щодо того, хто скільки має платити й заради яких принципів. Це нелегка справа, оскільки люди відрізняються багатьма рисами. Зокрема, вони отримують різні доходи й володіють різними обсягами капіталу. У кожному суспільстві є певна кількість осіб, які багато заробляють власною працею, однак мало успадковують, і навпаки. На щастя, ці двоє джерел багатства ніколи абсолютно не корелюються. Так само відрізняються й погляди на ідеальну податкову систему.

Зазвичай розрізняють податки на доходи, податки на капітал і податки на споживання. Податки кожного типу можна знайти в різноманітних пропорціях майже в усі періоди. Втім, ці категорії не цілком однозначні, й розмежувальні лінії не завжди чіткі. Наприклад, податок на доходи в принципі застосовується до доходу від капіталу так само, як і до трудового доходу, а отже, водночас і є податком на капітал. Податки на капітал, як правило, включають певний податок на потік доходу від капіталу (наприклад, податок на прибуток підприємств), а також певний податок на вартість капіталу (наприклад, податок на нерухомість, податок на спадщину чи податок на багатство). У сучасну епоху податок на споживання включає податки на додану вартість, а також акцизні податки на імпортні товари, алкоголь, бензин, тютюн і послуги. Такі податки існували завжди й часто саме вони викликають у громадян найбільше обурення, позаяк є тягарем для найбіднішого класу (пригадаймо податок на сіль за Старого режиму). Їх часто називають «непрямими», бо вони не залежать безпосередньо від доходу чи капіталу окремого платника. Їх сплачують не прямо, а як частину відпускної ціни придбаного товару. Теоретично, можна уявити прямий податок на споживання, який залежав би від сукупного споживання кожного платника, однак жодного такого податку ніколи не існувало1.

У ХХ столітті з’явилася четверта категорія податків: внески до фінансованих державою програм соціального страхування. Це спеціальний тип податку на доходи фізичних осіб, зазвичай тільки на доходи від оплати праці (зарплати та додаткову оплату праці, непов'язану безпосередньо з зарплатою). Це і є надходження до фондів соціального страхування, спрямованих на фінансування заміщення доходу – пенсій для осіб, які досягли пенсійного віку, та допомоги з безробіття для тих, хто втратив роботу. Цей метод стягнення податків гарантує, що платник усвідомлюватиме, з якою метою використовуються сплачені кошти. Деякі країни, наприклад Франція, також практикують соціальні внески для оплати інших витрат на соціальні потреби, таких як страхування на випадок хвороби та допомога багатодітним родинам. Тож сукупні соціальні внески становлять близько половини всіх державних доходів. Замість пояснення мети, з якою стягуються податки, система такої складності насправді може лише заплутувати ситуацію. На відміну від цього, інші держави, наприклад, Данія, фінансують усі витрати на соціальні потреби за рахунок величезного податку на доходи фізичних осіб, надходження від якого розподіляються на пенсії, страхування на випадок безробіття, на випадок хвороби й на багато іншого. По суті, ці відмінності між різними правовими категоріями оподаткування є почасти довільними2.

Незважаючи на це визначення, доречнішим критерієм для характеристики різних типів податку є рівень, до якого кожен тип є пропорційним або прогресивним. Податок називається «пропорційним», коли його ставка єдина для всіх (також використовується термін «податок із фіксованою ставкою»).

Податок є прогресивним, коли його ставка для одних вища, ніж для інших, – чи то для працівників із вищими зарплатами, чи для тих осіб, які володіють більшою власністю, або більше споживають.

Податок також може бути регресивним, коли його ставка знижується для багатших осіб, або через те, що вони частково звільняються від податку (легально, в результаті оптимізації податків, або нелегально, шляхом ухиляння), а, можливо, також через те, що регресивна ставка накладається законом, на кшталт відомого «подушного податку», який 1999 року коштував Марґарет Тетчер її посади прем’єр-міністра3.

У сучасній фіскальній державі сукупні податкові платежі часто близькі до пропорційних щодо індивідуального доходу, особливо в країнах, де ця сукупна сума значна. Це не дивно: неможливо оподаткувати половину національного доходу для фінансування амбітних програм надання соціальних прав і не попросити при цьому кожного зробити великий внесок. Більше того, логіка загальних прав, яка керувала розвитком сучасної фіскальної та соціальної держави, доволі добре відповідає ідеї пропорційного чи незначною мірою прогресивного оподаткування.

Однак помилковим був би висновок, що прогресивне оподаткування відіграє лише обмежену роль у сучасному перерозподілі. По-перше, навіть якщо оподаткування загалом доволі близьке до пропорційного для більшості населення, той факт, що найвищі доходи та найвищі статки оподатковуються за значно вищими (чи нижчими) ставками, може істотно впливати на структуру нерівності. Зокрема, факти свідчать, що прогресивне оподаткування дуже високих доходів і дуже великих статків частково пояснює, чому після потрясінь 1914–1945 років концентрація багатства так і не відновила своїх астрономічних рівнів часів Чудової епохи. І навпаки, різке зниження прогресивності податку на доходи фізичних осіб у США та Великій Британії від 1980 року, навіть попри те, що обидві країни після Другої світової війни були серед лідерів прогресивного оподаткування, імовірно, пояснює значну частину зростання найвищих трудових доходів. Водночас нещодавнє збільшення податкової конкуренції в світі вільного руху капіталу підштовхнуло багато урядів до того, щоб звільнити дохід від капіталу від прогресивного податку на доходи фізичних осіб. Це особливо актуально в Європі, відносно невеликі держави якої досі виявлялися неспроможними досягти скоординованої податкової політики. Результатом є нескінченне її пом’якшення, що призводить, наприклад, до зниження ставок податків на прибутки підприємств та до звільнення відсотків, дивідендів та інших фінансових доходів від податків, які накладаються на доходи від оплати праці.

Одним із наслідків цього є те, що в більшості країн податки на вершині ієрархії доходів стали (чи скоро стануть) регресивними. Наприклад, детальне дослідження французьких податків у 2010 році, в якому розглядалися всі форми оподаткування, виявило, що загальна ставка оподаткування (в середньому 47 % від національного доходу) розподіляється на частини. Нижні 50 % шкали розподілу доходів виплачують ставку в 40–50 %; наступні 40 % платять 45–50 %; однак найвищі 5 %, а тим більше найвищий 1 % платять за нижчими ставками. Найвища 0,1 % платить лише 35 %. Високі ставки податку для бідних відображають важливість податків на споживання і соціальних внесків (які разом становлять три чверті від податкових надходжень у Франції). Незначна прогресивність, що спостерігається в середньому класі, виникає завдяки зростанню значення податку на доходи фізичних осіб. І навпаки, очевидна регресивність для найбагатшої категорії населення відображає на цьому рівні значення доходу від капіталу, який переважно звільнений від прогресивного оподаткування. Цей ефект переважує ефект податків на капітал (які є найпрогресивнішими)4. Є всі ознаки того, що скрізь у Європі (можливо, також у США) податки дотримуються однакової куполоподібної кривої, яка, напевно, ще різкіше виражена, ніж показують ці недосконалі оцінки5.

Якби оподаткування на верхівці соціальної ієрархії у майбутньому мало стати регресивнішим, вплив на динаміку нерівності в багатстві, ймовірно, був би значним і призвів би до дуже високої концентрації капіталу. Вочевидь, таке податкове відокремлення найбагатших громадян могло б потенційно завадити досягненню суспільної згоди в фіскальних питаннях. Такий консенсус у фіскальній та соціальній державі, доволі нестабільний у період низького зростання, поступово втрачався б, особливо в середньому класі, представникам якого, природно, було б складно погодитися, що вони мають платити більше за найбагатший клас. Суспільство скотилося б до цілковитого індивідуалізму, позаяк система в цілому виявилася б несправедливою. Який сенс і далі платити за інших? Якщо сучасна соціальна держава хоче продовжити своє існування, важливо, щоб закладена в її основу податкова система зберігала мінімальну прогресивність або, в усякому разі, не стала відверто регресивною на верхівці.

Більше того, розгляд прогресивності податкової системи шляхом вивчення того, наскільки сильно оподатковуються найвищі доходи, вочевидь, не дає змоги оцінити успадковане багатство, значення якого зростає6. На практиці спадщина оподатковується значно менш інтенсивно, ніж дохід7. Це загострює проблему, або як я це назвав, «дилему Растіньяка». Якби особи класифікувалися за кластерами сукупних коштів, накопичених протягом життя (включно як із трудовим доходом, так і з капіталізованою спадщиною), що є задовільнішим критерієм для прогресивного оподаткування, куполоподібна крива на верхівці ієрархії була б помітніше регресивною, ніж тоді, коли розглядаються лише доходи від оплати праці8.

Варто наголосити на одному заключному моменті: тією мірою, якою глобалізація особливо обтяжує найменш кваліфікованих працівників у заможних країнах, прогресивніша податкова система, в принципі, виправдана, хоча й додає загальній картині новий рівень складності. Звісно, якщо спробувати залишити сукупні податки на рівні близько 50 % від національного доходу, кожен неминуче має платити значну суму. Однак замість незначною мірою прогресивної податкової системи (якщо залишити осторонь самісіньку верхівку ієрархії) можна легко уявити систему, різко прогресивнішу9. Це не розв’язало б усіх проблем, однак цього було б достатньо для значного поліпшення становища найменш кваліфікованих працівників10. Якщо податкову систему не зробити прогресивнішою, не слід дивуватись, якщо ті, хто отримує найменше вигоди від вільної торгівлі, повстануть проти неї. Прогресивний податок необхідний для гарантування, що кожен отримує вигоди від глобалізації, а відсутність прогресивного оподаткування може підірвати підтримку глобалізованої економіки.

З усіх цих причин прогресивний податок є ключовою складовою соціальної держави. Він відігравав головну роль у її розвитку й трансформації структури нерівності в ХХ столітті та залишається важливим для гарантування життєздатної соціальної держави в майбутньому. Однак прогресивне оподаткування сьогодні перебуває під серйозною загрозою з двох боків. Перший – інтелектуальний, оскільки різноманітні функції прогресивного податку ніколи всебічно не обговорювалися. Другий – політичний, позаяк податкова конкуренція звільняє цілі категорії доходу від підпорядкування загальним правилам.

Прогресивний податок у ХХ столітті: ефемерний результат хаосу

На хвилинку озирнімося назад: як ми опинилися на цьому роздоріжжі? По-перше, важливо усвідомити, що прогресивне оподаткування було наслідком як двох світових війн, так і розвитку демократії. Воно впроваджувалося в обставинах безладу, які вимагали імпровізацій, і в цьому почасти причина недостатнього осмислення його основних завдань. Тож не дивно, що нині воно піддається сумнівам.

Звісно, низка країн впровадила прогресивний податок на доходи фізичних осіб до того, як спалахнула Перша світова війна. У Франції закон, який передбачав «загальний податок на доходи фізичних осіб», було ухвалено 15 липня 1914 року, після кількох років майже цілковитого забуття «під сукном» у Сенаті. Це стало безпосередньою відповіддю на очікувані фінансові проблеми в період назрівання конфлікту. Цей закон не ухвалили б, якби не очікуване й неминуче оголошення війни11. Якщо не враховувати цього винятку, більшість країн впровадили прогресивний податок на доходи фізичних осіб після відповідного обговорення в межах нормального перебігу парламентської діяльності. У Великій Британії, наприклад, такий податок було прийнято 1909 року, а в США – 1913-го. Кілька країн Північної Європи, низка німецькомовних держав та Японія впровадили прогресивний податок на доходи фізичних осіб ще раніше: Данія – 1870 року, Японія – 1887 року, Пруссія – 1891 року, Швеція – 1903 року. Навіть попри те, що на 1910 рік не всі розвинені держави впровадили прогресивний податок, встановився міжнародний консенсус щодо принципу прогресивності та його застосування до загального доходу (тобто до суми доходу від оплати праці, включно з найманою та не найманою працею, а також доходу від капіталу всіх видів, тобто з доходом від нерухомості, відсотками, дивідендами, прибутками та в деяких випадках приростом капіталу)12. Багатьом людям така система видавалася і справедливішим, і ефективнішим способом розподілу податків. Загальний дохід вимірював спроможність кожної особи робити внесок, а прогресивне оподаткування пропонувало спосіб обмеження нерівності, яку породжував промисловий капіталізм. І при цьому зберігалася повага до приватної власності, враховувалися чинники конкуренції. Багато книг і звітів, опублікованих тоді, посприяли популяризації цієї думки. Проте деяких політичних лідерів, а також ліберальних економістів це не переконало й багато хто з них і далі так само вороже ставився до самого принципу прогресивності, особливо у Франції13.

Тож чи є прогресивний податок на доходи фізичних осіб природним результатом демократії та загального виборчого права? Насправді все складніше. По суті, ставки податку, навіть на астрономічні доходи, до Першої світової війни залишалися надзвичайно низькими. Так було скрізь, без винятків. Величину політичного потрясіння внаслідок війни цілком видно на рисунку 14.1, який показує еволюцію найвищої ставки (тобто ставки податку на групу з найвищим доходом) у США, Великій Британії, Німеччині та Франції у 1900–2013 роках. Найвища ставка залишилася на незначному рівні до 1914 року, а потім, після війни, різко зросла. Ці криві типові й для того, що спостерігалося в інших заможних країнах14.

У Франції закон 1914 року про податок на доходи фізичних осіб передбачав найвищу ставку всього в 2 %, яка застосовувалася лише до дуже незначної меншості платників податків. І лише після війни, в кардинально зміненій політичній і фінансовій ситуації найвища ставка зросла до «сучасних» рівнів: 50 % у 1920 році, 60 % у 1924 році та навіть 72 % у 1925 році. Особливо вражає те, що вирішальний закон від 25 червня 1920 року, який підвищив найбільшу ставку до 50 % і фактично може розглядатися як друге пришестя податку на доходи фізичних осіб, був прийнятий так званою «Небесно-блакитною палатою»16. Це була одна з найбільш правих палат депутатів в історії Французької республіки. Податок був проголосований із більшістю «Національного блоку», що складалася переважно саме з тих делегацій, які до війни найпалкіше опиралися введенню податку на доходи фізичних осіб із найвищою ставкою 2 %. Цей різкий поворот позиції правих щодо прогресивного оподаткування в протилежний бік пояснювався, певна річ, труднощами фінансової ситуації у повоєнні роки. За час військового конфлікту уряд наробив значних боргів, і попри протокольні промови, в яких то один, то інший політик заявляв, що «Німеччина заплатить», усі знали: необхідно віднайти нові фіскальні ресурси. Повоєнні дефіцити й звернення до друкарського верстата збільшували інфляцію до небачених досі висот, тож купівельна спроможність працівників залишалася нижчою за рівень 1914 року, а кілька хвиль страйків у травні та червні 1919 року загрожували країні паралічем. За таких обставин політичні вподобання навряд мали значення: потрібні були нові джерела доходів. Ніхто не збирався шкодувати людей із найвищими доходами. У пам’яті ще була свіжа більшовицька революція 1917 року. Саме в цих вибухових і хаотичних обставинах народився сучасний прогресивний податок на доходи фізичних осіб15.

Особливо цікавий німецький приклад, оскільки Німеччина мала прогресивний податок на доходи фізичних осіб більш ніж за 20 років до війни. Протягом мирного періоду ставки податку ніколи значно не підвищувалися. У Пруссії найвища ставка у 1891–1914 роках залишалася сталою на рівні 3 %, а далі, у 1915–1918 роках зросла до 4 %, перш ніж швидко зрости до 40 % в 1919–1920 роках, у кардинально зміненій політичній обстановці. США, інтелектуально й політично більше за інші країни підготовані до прийняття прогресивного податку на доходи фізичних осіб зі стрімкою шкалою, очолили цей рух у міжвоєнний період. Знову ж таки, найвища ставка була різко підвищена лише в 1918–1919 роках, спершу до 67 %, а далі до 77 %. У Великій Британії найвищу ставку встановили на рівні 8 % 1909 року. Це доволі високий рівень на той час, однак, її також було раптово підвищено до більш ніж 40 % лише після війни.

Звісно, не можна сказати, що сталося б, якби не потрясіння 1914–1918 років. Вочевидь, відбувся поштовх. Здається незаперечним, що якби цього не сталося, рух у напрямку прогресивнішої податкової системи був би, як мінімум, значно повільнішим, і найвищі ставки могли б ніколи не вирости до такого рівня. Ставки, чинні до 1914 року, які завжди були нижчими за 10 % (і зазвичай нижчими за 5 %), включно з найвищими ставками, не дуже відрізнялися від ставок оподаткування у ХVІІІ та ХІХ століттях. Навіть попри те, що прогресивний податок на сукупні доходи фізичних осіб був витвором кінця ХІХ та початку ХХ століть, існували значно більш ранні форми податку на доходи фізичних осіб, зазвичай із різними правилами для різних типів доходу і, як правило, з фіксованими чи майже фіксованими ставками (наприклад, фіксованою ставкою за умови певних фіксованих відрахувань). У більшості випадків ставки становили максимум 5–10 %. Наприклад, це стосувалося категорійного або шедулярного податку, який застосовував окремі ставки (або шедули) до кожної категорії доходу (земельної ренти, відсотків, прибутків, зарплати тощо). Велика Британія запровадила такий категорійний податок 1842 року, і він залишався британською версією податку на доходи фізичних осіб до створення у 1909 році «податку на наддоходи» (прогресивного податку на сукупні доходи фізичних осіб)16.

За Старого режиму у Франції також існували різні форми прямого оподаткування доходів, такі як taille, dixième та vingtième, із типовими ставками в 5 % чи 10 % (як вказують їхні назви), що застосовувалися до деяких, але не до всіх джерел доходу з численними звільненнями від податку. У 1707 році Вобан запропонував «dixième royal»17, яка, як планувалося, мала бути 10% податком на всі доходи (включно з рентою, що виплачувалася землевласникам аристократією та церквою), однак вона ніколи не була повністю введена в дію. Попри це, протягом ХVІІІ століття робилися різноманітні спроби вдосконалення податкової системи17. Революційно налаштовані законодавці вороже ставилися до інквізиторських методів поваленої монархії, та, очевидно, прагнули також захистити нову промислову буржуазію від надмірного податкового тягаря, тому вирішили заснувати «індексну» податкову систему. Податки обраховувалися на основі індексів, які, як передбачалося, відбивали платоспроможність платника, а не фактичний дохід, який не потрібно декларувати. Наприклад, «податок на вікна та двері» базувався на кількості дверей і вікон в основному помешканні платника податків, яка приймалася за індекс багатства. Платникам податків подобалася ця система, оскільки влада могла визначити, скільки податків вони винні, й при цьому податківці не заходили до їхніх домівок, не кажучи вже про вивчення їхніх бухгалтерських книг. Найважливіший податок у межах нової системи, розроблений 1792 року, – податок на нерухомість – базувався на розрахунковій орендній платі за всю нерухомість, якою володів платник податку18. Цей податок на доходи фізичних осіб базувався на оцінках середньої розрахункової орендної плати, яка переглядалася раз на десятиліття, коли податкові органи вносили в реєстр усю нерухомість Франції; від платників податків не вимагалося декларувати їхні фактичні доходи. Оскільки інфляція була повільною, це не давало значної різниці. На практиці цей податок на нерухомість дорівнював фіксованому податку на доходи від нерухомості й не надто відрізнявся від британського категорійного податку. Фактична ставка оподаткування час від часу варіювалася від департаменту до департаменту, але ніколи не перевищувала 10 %.

Щоб удосконалити цю систему, Третя республіка, яка перебувала в стадії формування, 1872 року вирішила запровадити податок на дохід від фінансових активів. Це був фіксований податок на відсотки, дивіденди та інші фінансові доходи, які швидко поширювалися в тогочасній Франції, однак були майже звільнені від оподаткування, навіть попри те, що у Великій Британії аналогічні доходи оподатковувалися. Однак, знову ж таки, податкову ставку було встановлено доволі низьку (3 % у 1872–1890 роках, а далі – 4 % у 1890–1914 роках), принаймні порівняно зі ставками, визначеними після 1920 року. До Першої світової війни в усіх розвинених країнах, здається, було так, що податок на доходи фізичних осіб не вважався «прийнятним», якщо ставка не виявлялася нижчою за 10 %, незалежно від того, наскільки високим був оподатковуваний дохід.

Прогресивний податок у Третій республіці

Цікаво, що це також стосувалося прогресивного податку на успадкування або на спадщину, який разом із прогресивним податком на доходи фізичних осіб став другою важливою фіскальною інновацією початку ХХ століття. Ставки податку на спадщину також до 1914 року залишалися доволі низькими (див. рисунок 14.2). Знову ж таки, приклад Франції за часів Третьої республіки символічний: вважалося, що в цій країні здавна плекали ідеал рівності. У 1871 році в ній було відновлено загальне виборче право для чоловіків, та попри це, протягом майже півстоліття тут уперто відмовлялися повністю прийняти принцип прогресивного оподаткування. Це ставлення реально не змінювалося аж доки Перша світова війна не виявила невідворотність змін. Податок на спадщину, запроваджений Французькою революцією залишався суто пропорційним від 1791 до 1901 року. Законом від 25 лютого його було перетворено на прогресивний. Проте насправді мало що змінилося: найвищу ставку було встановлено на рівні 5 % у 1902–1910 роках, а далі – 6,5 % у 1911–1914 роках. Вона застосовувалася щороку лише до кількох десятків власників значного багатства. На думку заможних платників податків, такі ставки були надмірними. Багато хто вважав, що «священний обов’язок» держави – гарантувати, щоб «син успадкував від батька». Таким чином увічнювалася родинна власність, і таке пряме увічнення, з погляду аристократів, не мало піддаватися жодному оподаткуванню19. Насправді низький податок на спадщину не перешкоджав передавати статки в спадок від одного покоління до наступного переважно незмінними. Фактична середня ставка у найбагатшого 1 % успадкування після реформи 1901 року не перевищувала 3 % (порівняно з 1 % за пропорційного режиму, чинного в ХІХ столітті). Тепер, коли минув час, нам зрозуміло, що ця реформа навряд мала хоча б незначний вплив на процес накопичення і гіперконцентрації багатства, що тривав і далі незалежно від ставлення до нього сучасників.

Більше того, вражає, наскільки часто опоненти прогресивного оподаткування, яких була очевидна більшість серед економічних і фінансових еліт Франції часів Чудової епохи, лицемірно стверджували, що ця від початку егалітарна країна не мала потреби в прогресивних податках. Типовим і особливо повчальним є приклад Поля Леруа-Больє, одного з найвпливовіших економістів того часу, який 1881 року опублікував свій відомий «Есей про розподіл багатства і тенденцію до скорочення нерівності в становищі», працю, яка до початку Першої світової війни пережила численні перевидання20. Фактично, у Леруа-Больє не було жодних відомостей для обґрунтування «тенденції до скорочення нерівності в становищі». Але це не так важливо: аргументи Леруа-Больє сумнівні й не переконливі, позаяк базуються на цілковито нерелевантній статистиці. Його метою було будь-що показати, нібито нерівність у доходах зменшується21. Часом він, здається, помічав, що наводить некоректний аргумент, і тоді просто заявляв, що скорочення нерівності от-от станеться та що в будь-якому разі не слід у жодній сфері втручатися в непростий процес торгівельної та фінансової глобалізації, яка дала змогу французьким власникам заощаджень інвестувати в Панамський і Суецький канали та вже невдовзі мала поширитися й на царську Росію. Очевидно, Леруа-Больє був зачарований глобалізацією, яку спостерігав, і його дуже лякала думка, що раптова революція може поставити її під загрозу22. Звісно, в такому самообмані, по суті, немає нічого, вартого осуду, поки він не стає на заваді тверезому аналізу. У Франції 1900–1910 років великою проблемою була не загроза більшовицької революції (не ймовірнішої за революцію в наш час), а поява прогресивного оподаткування. Для Леруа-Больє та його колег із «правого центру» (на відміну від монархістських правих) існував один неспростовний аргумент щодо прогресивності, якій заможні особи щосили опиралися. Франція, наполягав він, стала егалітарною країною завдяки Французькій революції, яка перерозподілила землю (певною мірою) і, що найголовніше, встановила рівність перед законом за допомогою Цивільного кодексу, який впровадив рівні права власності та право свободи договору. Тож у надмірно високому та прогресивному податку не було потреби. Звісно, додавав він, такий податок цілком міг би бути корисним в аристократичному суспільстві, де домінують класи, як у Великій Британії, по той бік Ла-Маншу, але не у Франції23.

Між іншим, якби Леруа-Больє спробував звернути увагу на документи про затвердження заповітів, опубліковані податковими органами невдовзі після реформи 1901 року, він виявив би, що в республіканський Франції часів Чудової епохи багатство було майже таким же концентрованим, як у монархічній Великій Британії. У парламентських дебатах 1907 та 1908 років прихильники податку на доходи фізичних осіб часто посилалися на цю статистику24. Цей цікавий приклад показує, що навіть податок із низькими ставками може бути чинником демократичної прозорості.

В інших країнах податок на спадщину після Першої світової війни також змінився. У Німеччині ідея обкладання незначним податком саме найбільших спадків широко обговорювалася в парламентських дебатах наприкінці ХІХ та на початку ХХ століття. Лідери соціал-демократичної партії, такі як Август Бебель та Едуард Бернштейн, вказували, що податок на спадщину уможливив би зниження значного тягаря непрямих податків, що лягав на плечі робітників, доля яких у такому разі була б не настільки тяжкою. Проте Рейхстаг не міг на це погодитися: реформи 1906 та 1909 років запровадили дуже незначний податок на спадщину, однак заповіти подружжю чи дітям (тобто більшість спадщини) були повністю звільнені від податків, незалежно від розміру. І лише 1919 року податок на спадщину в Німеччині було поширено на родинні заповіти, а найвищу ставку (на найбільший спадок) – різко підвищено від 0 % до 35 %25. Роль війни та політичних змін, спровокованих нею, схоже, була вирішальною: складно уявити вихід із глухого кута 1906–1909 років.26

Рисунок 14.2 показує незначну тенденцію зростання у Великій Британії на початку століття, трохи більшу для податку на спадщину, ніж для податку на доходи фізичних осіб. Ставка для найбільших статків, яка з часу реформи 1896 року становила 8 %, 1908 року зросла до 15 % – це доволі суттєвий обсяг. У США федеральний податок на спадщину та дарування не впроваджувався аж до 1916 року, однак його ставка дуже швидко зросла до рівнів, вищих за ті, які бачимо у Франції та Німеччині.

Надзвичайно високе оподаткування надмірних доходів: американський винахід

Коли ми розглядаємо історію прогресивного оподаткування в ХХ столітті, вражає, наскільки далеко вперед пішли Велика Британія та США, особливо останні, які запровадили дуже високі ставки податку на «надмірні» доходи та статки. Рисунки 14.1 та 14.2 особливо недвозначні в цьому аспекті. Це відкриття так різко контрастує з тим, як більшість людей і всередині США та Великої Британії, і поза їх межами, сприймали ці дві країни з 1980 року, що варто зупинитися на мить і детальніше вивчити цей пункт.

Між двома світовими війнами усі розвинені країни почали експериментувати з дуже високими найвищими ставками, часто в доволі ексцентричний спосіб. Однак саме США були першою країною, котра спробувала застосувати ставки понад 70 %, спершу на доходи фізичних осіб у 1919–1922 роках, а потім на спадщину в 1937–1939 роках. Коли уряд оподатковує певні рівні доходу чи спадщини зі ставкою в 70 % або 80 %, головною метою, вочевидь, є не зібрати додатковий дохід (оскільки дуже заможні соціальні групи ніколи багато не приносять). Метою швидше є покласти край доходам і великим статкам, які законодавці з тих чи інших причин починають вважати соціально неприйнятними та економічно неефективними. Висока ставка мала якщо не покінчити з ними, то принаймні зробити їх утримання надзвичайно дорогим і знеохотити власників до збереження значних коштів. Утім, тут немає абсолютної заборони чи експропріації. Прогресивний податок, таким чином, є відносно ліберальним методом скорочення нерівності, в тому сенсі, що вільну конкуренцію та приватну власність поважають. Тим часом окремі стимули можуть змінюватися в радикальний спосіб, однак завжди згідно з правилами, докладно обговореними в демократичній дискусії. Таким чином, прогресивний податок є ідеальним компромісом між соціальною справедливістю та індивідуальною свободою. Не випадково США та Велика Британія, які протягом своєї історії продемонстрували, що високо цінують індивідуальну свободу, впровадили прогресивнішу податкову систему, ніж багато інших країн. Однак зазначимо, що країни континентальної Європи, особливо Франція та Німеччина, після Другої світової війни досліджували інші шляхи, наприклад, забирали фірми в державну власність і безпосередньо встановлювали зарплати керівництва. Ці заходи, також обговорені в демократичних дискусіях, певною мірою могли слугувати замінниками прогресивних податків27.

Певну роль відіграли й інші, специфічніші чинники. Протягом Золотої доби чимало експертів у США переймалися тим, що країна стає дедалі більш неегалітарною і щораз далі відходить від свого початкового піонерського ідеалу. У своїй книзі 1915 року, присвяченій розподілу багатства в США, Вілфорд Кінґ турбувався, що держава стає подібною до того гіпернеегалітарного суспільства, яке він бачив у Європі28. У 1919 році Ірвінг Фішер, тодішній президент Американської економічної асоціації, пішов навіть далі. Він вирішив присвятити своє президентське звернення питанню нерівності в США й цілком однозначно сказав своїм колегам, що зростання концентрації багатства є головною економічною проблемою держави. Фішер вважав оцінки Кінга тривожними. Те, що «2% населення володіють більш ніж 50% багатства» і що «дві третини населення не володіють майже нічим», вражало його як «недемократичний розподіл багатства», який загрожував самим основам американського суспільства. Замість довільно обмежувати частку прибутків чи дохідність капіталу (ці можливості Фішер згадував, лише щоб відкинути їх), він стверджував, що найкращим рішенням є накладання великого податку на найбільші статки (він називав податкову ставку в дві третини розміру статку, що зростає до 100 %, якщо цей статок має вік більш ніж три покоління)29. Вражає, наскільки більше непокоївся через нерівність Фішер, ніж Леруа-Больє, навіть попри те, що Леруа-Больє жив у значно неегалітарнішому суспільстві. Страх стати схожими на Стару Європу, поза сумнівом, є однією з причин зацікавленості прогресивними податками в США.

Більше того, Велика депресія 1930-х років вплинула на Сполучені Штати з надзвичайною силою; почастішали звинувачення економічної та фінансової еліти в тому, що вона багатіла, поки країна скочувалася до катастрофи. Маймо на увазі, що частка найвищих доходів у національному доході США сягнула піку наприкінці 1920-х років переважно завдяки надзвичайному приросту капіталу на акціях. Рузвельт прийшов до влади 1933 року, коли криза вже тривала три роки, і чверть населення країни становили безробітні. Він негайно вирішив різко підвищити найвищу ставку податку на доходи фізичних осіб, знижену до 25 % наприкінці 1920-х років, і ще раз під час жахливого президентства Гувера. Найвища ставка зросла до 63 % у 1933 році, а потім до 79 % у 1937 році та перевищила попередній рекорд 1919 року. У 1942 році Акт про Податок Перемоги збільшив найвищу ставку до 88 %, а 1944 року вона знову зросла до 94 % внаслідок різноманітних додаткових податків. Тоді найвища ставка стабілізувалася на рівні близько 90 % до середини 1960-х років, однак далі знизилася до 70 % на початку 1980-х років. Загалом протягом 1932–1980 років, приблизно половини століття, найвища ставка федерального податку на доходи фізичних осіб у США становила в середньому 81 %30.

Важливо наголосити, що жодна країна континентальної Європи ніколи не накладала такі високі ставки (крім виняткових випадків, у особливих обставинах і максимум на кілька років, але ніколи не на півстоліття). Зокрема Франція та Німеччина мали найвищі ставки між 50 % та 70 % від кінця 1940-х до 1980-х років, але ніколи аж 80–90 %. Єдиним винятком була Німеччина 1947–1949 років, коли ставка становила 90 %. Однак це був час, коли шкала податків встановлювалася окупаційною владою (на практиці американською). Щойно Німеччина 1950 року відновила фіскальну незалежність, вона швидко повернулася до ставок, які більше узгоджувалися з традиціями, і найвища з них за кілька років знизилася до трохи більш ніж 50 % (див. рисунок 14.1). Те саме явище ми бачимо в Японії31.

Прагнення англосаксів до прогресивного оподаткування стає ще помітнішим, коли ми розглянемо податок на спадщину. У США найвища ставка податку на спадщину у 1930–1980 роках залишалася між 70 % та 80 %, тоді як у Франції та Німеччині вона ніколи не перевищувала 30–40 %, за винятком 1946–1949 років у Німеччині (див. рисунок 14.2)32.

Єдиною країною, податок на спадщину в якій дорівнював піковому в США або навіть перевищував його, була Велика Британія. Ставки, застосовувані до найвищих британських доходів та спадщини, у 1940-х роках становили 98 %; цього піку знову було досягнуто в 1970-х роках, і це абсолютний історичний рекорд33. Також зазначимо, що обидві країни розрізняли «трудовий дохід», тобто дохід від оплати праці (включно із зарплатами та винагородою не у вигляді зарплат), і «рентний дохід», тобто дохід від капіталу (дохід від нерухомості, відсотки, дивіденди тощо). Найвищі ставки, вказані на рисунку 14.1 для США та Великої Британії, застосовувалися до рентного доходу. Часом найвища ставка для трудового доходу була трохи нижчою, особливо в 1970-х роках.34 Це доволі цікаве розрізнення, оскільки до дуже високих доходів ставилися з підозрою, причому рентні доходи вважалися ще б підозрілішими за трудові. Вражає контраст між ставленням до податку тоді й тепер, коли сьогодні у багатьох країнах, особливо в Європі, дохід від капіталу сприймається схвальніше, ніж дохід від оплати праці. Також зазначимо, що хоча поріг для застосування найвищих ставок із плином часу змінювався, він завжди був надзвичайно високим: якщо виразити в термінах середнього доходу в 2000–2010 роках, то цей поріг зазвичай коливався від 500 тис. до 1 млн євро. У термінах сьогоднішнього розподілу доходів найвища ставка, таким чином, застосовувалася б до менш ніж 1 % населення (як правило, десь між 0,1 % та 0,5 %).

Велике бажання оподатковувати рентний дохід вище, ніж трудовий, відображає ставлення, яке також узгоджується з прогресивним податком на спадщину зі стрімкою шкалою. Британський приклад особливо цікавий у довготривалій перспективі. Велика Британія була країною з найвищою концентрацією багатства в ХІХ та на початку ХХ століття. Цій країні дісталося менше тяжких потрясінь (не було руйнування, експропріації), яких зазнали великі статки в країнах на континенті, однак Велика Британія вирішила створити власне фіскальне потрясіння – м’якше за війну, однак все-таки значне: протягом 1940–1980 років найвища ставка коливалася від 70 % до 80 % чи більше. Жодна інша країна не приділяла більшої уваги оподаткуванню спадщини в ХХ столітті, особливо між двома світовими війнами35. У листопаді 1938 року Джозайя Веджвуд у передмові до нового видання своєї класичної книги 1929 року про спадщину погодився зі співвітчизником Бертраном Расселом, що «лжедемократіям» із їхніми спадковими елітами не вдалося перешкодити зростанню фашизму. Він був переконаний, що «політичні демократії, які не демократизують власні економічні системи, є за своєю суттю нестабільними». На його погляд, прогресивний податок на спадщину зі стрімкою шкалою був головним інструментом досягнення економічної демократизації, яка, на його переконання, була необхідна36.

Бурхливе зростання зарплат керівництва: роль оподаткування

Після великого захоплення рівністю у 1930–1970 роках, США та Велика Британія з таким самим ентузіазмом відхилилися в протилежному напрямку. Протягом останніх трьох десятиліть їхні найвищі маржинальні ставки податку на доходи фізичних осіб, які були набагато вищими за найвищі ставки у Франції та Німеччині, знизилися значно більше за французький та німецький рівні. Останні залишалися стабільними на позначці 50–60 % у 1930–2010 роках (із невеликим зниженням наприкінці періоду). Британські та американські ставки знизилися від 80–90 % у 1930–1980 роках до 30–40 % у 1980–2010 роках (із нижньою точкою в 28 % після податкової реформи Рейгана 1986 року, див. рисунок 14.1)37. Англосаксонські країни від 1930-х років «грали з багатіями в йо-йо». На відміну від них, ставлення до найвищих доходів і в континентальній Європі (у якій Німеччина та Франція є доволі типовими), і в Японії залишалося сталим. Як я показав у частині 1, частково ця відмінність може пояснюватися тим, що Велика Британія та США у 1970-х роках занепокоїлися через те, що інші країни почали їх наздоганяти. Це відчуття сприяло виникненню тетчеризму та рейганізму. Звісно, надолужування розвитку в 1950–1980 роках, було переважно автоматичним наслідком потрясінь, яких зазнали континентальна Європа та Японія у 1914–1945 роках. Але громадянам Великої Британії та США виявилося складно таке прийняти: для країн, як і для окремих осіб, ієрархія багатства стосується не лише грошей; це також питання гідності та моральних цінностей. Якими були наслідки цієї великої зміни позиції в США та Великій Британії?

Якщо ми поглянемо на всі розвинені країни, то побачимо, що розмір зниження найвищої маржинальної ставки податку на доходи фізичних осіб від 1980 року і до сьогодні тісно пов’язаний із розміром збільшення частки «вершків суспільства» в національному доході за той самий період. Якщо говорити конкретніше, ці два явища повністю корелюються: країни, які найбільше знизили свої найвищі ставки оподаткування, також є країнами, де частка людей з найвищими доходами в національному доході зросла найбільше (особливо, коли йдеться про винагороди керівництва великих фірм). І навпаки, в країнах, які не знизили своїх найвищих податкових ставок настільки суттєво, спостерігалося значно помірніше зростання частки людей із найвищими доходами в межах національного доходу38. Можна спробувати пояснити це в термінах класичної економічної моделі, базованої на теорії граничної продуктивності та пропозиції праці: зниження найвищих податкових ставок стимулювало талант найвищого керівництва, завдяки чому збільшилися пропозиція їхньої праці та продуктивність. Оскільки їхня гранична продуктивність зросла, зарплати пропорційно збільшилися і, таким чином, значно перевищили зарплати керівників у інших країнах. Однак це пояснення не дуже вірогідне. Як я показав у розділі 9, теорія граничної продуктивності не просто трохи наївна й не здатна дати чітке пояснення критеріям визначення зарплати на верхівці ієрархії доходів. Вона не витримує тиску серйозних концептуальних та економічних аргументів.

Реалістичніше пояснення полягає в тому, що нижчі найвищі ставки податку на доходи фізичних осіб, особливо у США та Великій Британії, де найвищі ставки різко знизилися, повністю змінили спосіб визначення зарплат керівництва. Керівництву завжди складно переконати інші сторони, залучені до фірми (безпосередніх підлеглих, працівників, що стоять нижче в ієрархії, акціонерів та членів комітетів із компенсацій), що велике підвищення платні – скажімо, в мільйон доларів – справді обґрунтоване. У 1950–1960-х роках керівники в фірмах Великої Британії та США мали небагато підстав боротися за такі підвищення, а інші зацікавлені сторони були менш схильні приймати їх, оскільки 80–90 % цього підвищення в будь-якому разі прямо надійшли б до уряду. Однак після 1980 року гра дуже змінилася, і факти свідчать, що керівники постаралися переконати інші зацікавлені сторони надати їм це суттєве підвищення. Оскільки об’єктивно складно оцінити індивідуальний внесок у здійснюваний фірмою випуск продукції, топ-менеджерам досить легко вдалося переконати правління та акціонерів, що вони варті цих грошей, особливо з огляду на те, що члени комітетів із компенсацій часто обиралися в спосіб, доволі суттєво обумовлений внутрішніми тісними взаєминами.

Більше того, це пояснення з точки зору «впливовості» узгоджується з тим фактом, що немає статистично важливого зв’язку між зниженням найвищої маржинальної податкової ставки та темпами зростання продуктивності в розвинутих країнах від 1980 року. Ключовий факт полягає в тому, що темпи зростання ВВП на душу населення в усіх заможних країнах від 1980 року були майже абсолютно однаковими. На противагу переконанню багатьох у Великій Британії та США, реальні цифри щодо зростання (найкраще можна судити на основі офіційних відомостей національних рахунків) показують, що ці країни від 1980 року не зростали швидше за Німеччину, Францію, Японію, Данію чи Швецію39. Іншими словами, скорочення найвищих маржинальних ставок податку на доходи фізичних осіб і зростання найвищих доходів, схоже, не стимулювало продуктивності (всупереч прогнозам теорії економічної пропозиції) або, в усякому разі, стимулювало недостатньо, щоб це можна було статистично виявити на макрорівні40.

Навколо цих питань створюється значна плутанина, оскільки порівняння часто робляться лише за кілька років (цю процедуру можна використати для обґрунтування майже будь-якого висновку)41. Або дослідник забуває внести корективи на зростання населення (що є головною причиною структурної відмінності у зростанні ВВП між США та Європою). Часом рівень випуску продукції на душу населення (який у США завжди був приблизно на 20 % вищим і в 1970–1980 роках, і в 2000–2010 роках) плутають із темпами зростання (які були приблизно однаковими на обох континентах протягом останніх трьох десятиліть)42. Однак головним джерелом плутанини є, можливо, згадане вище надолужування. Не може бути сумнівів, що зниження у Великій Британії та США закінчилося в 1970-х роках, у тому сенсі, що змінилися темпи зростання в цих країнах, які були нижчими за темпи зростання в Німеччині, Франції, Скандинавії та Японії. Однак також беззаперечно, що причина цього зближення доволі проста: Європа та Японія наздогнали США й Велику Британію. Очевидно, в цьому було мало спільного з консервативною революцією в останніх двох країнах у 1980-х роках, принаймні на перший погляд43.

Поза сумнівом, ці питання викликають сильні емоції та надто тісно пов’язані з національною ідентичністю й гордістю, щоб їх можливо було спокійно вивчати. Чи врятувала Велику Британію Марґарет Тетчер? Чи існували б інновації Білла Ґейтса без Рональда Рейгана? Чи зруйнує Рейнський капіталізм французьку соціальну модель? В умовах таких сильних екзистенційних тривог розум часто розгублений, особливо з огляду на те, що об’єктивно доволі складно вивести ідеально точні та абсолютно незаперечні висновки на основі порівняння темпів зростання, які виявляють відмінності в кілька десятих відсотка. Що ж до Білла Ґейтса та Рональда Рейгана, то кожен із них має власний культ особистості (Білл винайшов комп’ютер чи лише мишку? Ронні зруйнував СРСР самостійно чи з допомогою Папи?). Корисно пригадати, що економіка США була значно інноваційнішою в 1950–1970 роках, ніж у 1990–2010 роках, якщо зважати на факт зростання продуктивності, майже удвічі вищого в перший період, ніж у другий. І оскільки США в обидва періоди перебували на світовому технологічному максимумі, цю відмінність слід пов’язувати з темпами інновацій44. Нещодавно було висунуто новий аргумент: можливо, економіка США стала інноваційнішою останніми роками, однак ці інновації не відобразилися на цифрах щодо продуктивності, оскільки вони перемістилися в інші заможні країни, які процвітають завдяки американським винаходам. Попри це, було б доволі дивно, якби виявилося, що США, які не завжди вирізнялися міжнародним альтруїзмом (європейці постійно скаржаться на американські вуглеводні викиди, тоді як незаможні країни – на американську скнарість), не зберегли щось із цієї високої продуктивності для себе. Теоретично, в цьому й полягає мета патентів. Вочевидь, ця дискусія ніяк не наблизилася до завершення.45

У спробі зробити певне дослідження цих питань Емануель Саез, Стефані Станчева та я спробували вийти за межі міжнародних порівнянь і скористатися новою базою даних, що містить інформацію про компенсаційні виплати керівникам у компаніях, які котируються на біржах. Наші результати свідчать, що швидке зростання оплати керівників доволі добре пояснюється моделлю укладання угоди (нижчі маржинальні ставки податку заохочують керівників вести жорсткіші переговори щодо вищої оплати) і має мало спільного з гіпотетичним зростанням управлінської продуктивності46. Ми знову виявляємо, що еластичність оплати керівників вища щодо «удачі» (тобто коливань у виручці, які не можуть виникнути завдяки управлінському таланту, наприклад, тому, що інші фірми того самого сектору працювали так само добре), а не щодо «таланту» (варіювання не пояснюються секторальними змінними). Як я пояснював у розділі 9, ця знахідка становить серйозну проблему, якщо зупинитися на тій версії, що висока оплата керівників є нагородою за високу ефективність. Більше того, ми бачимо, що еластичність щодо удачі (в загальних рисах, спроможність керівників домагатися підвищення, очевидно не обґрунтованого економічною ефективністю) була вищою в країнах, де найвища маржинальна ставка податку була нижчою. Нарешті, ми бачимо, що варіації в маржинальній ставці податку можуть пояснити, чому оплата керівників різко зросла в одних країнах, а не в інших. Зокрема, відмінності в розмірі компанії та значення фінансового сектора точно не можуть пояснити спостережувані факти47. Так само не може вважатися правильною думка, що бурхливе зростання оплати керівників відбувається внаслідок недостатньої конкуренції і що конкурентніші ринки та краще корпоративне управління й контроль поклали б цьому край48. Наші відкриття свідчать, що лише дестимулююче оподаткування, як застосовуване в США та Великій Британії до 1980 року, може дати необхідний ефект49. У відповіді на таке складне та всеосяжне питання (яке, поряд із економічними, включає політичні, соціальні, культурні чинники), вочевидь, неможливо бути цілком упевненим: у цьому й полягає призначення соціальних наук. Наприклад, імовірно, що соціальні норми, пов’язані з оплатою керівників, безпосередньо впливають на рівні компенсацій, які ми спостерігаємо в різних країнах, незалежно від впливу ставок оподаткування. Попри це, існуючі дані свідчать, що наша модель дає найкраще пояснення фактам, які спостерігаються.

Переосмислення питання найвищої маржинальної ставки

Отримані дані можуть мати важливі наслідки для бажаного ступеня прогресивності оподаткування. Фактично, вони вказують, що оподаткування найвищих доходів за дуже високими ставками не лише можливе. Воно виявляється єдиним способом завадити зростанню дуже високих зарплат, яке нині спостерігається. Згідно з нашими оцінками, оптимальна найвища ставка податку в розвинених країнах, імовірно, становить понад 80 %50. Не варто піддаватися омані показової точності цієї оцінки: жодна математична формула чи економетрична оцінка не може нам точно сказати, яку ставку податку слід застосувати до якого рівня доходу. Для цього потрібні колективне обговорення і демократичний експеримент. Проте можна однозначно стверджувати: наші оцінки стосуються надзвичайно високих рівнів доходу, тих, які спостерігаються в найвищому 1 % чи 0,5 % ієрархії доходів. Факти свідчать, що ставка на рівні 80 % для доходів понад 500 тис. або 1 млн доларів на рік не лише не скоротила б зростання американської економіки, але, по суті, розподілила б результати зростання ширше, та при цьому наклала б обґрунтовані обмеження на марну (чи навіть шкідливу) з економічної точки зору діяльність. Очевидно, застосувати таку політику було б легше в країні такого розміру, як США, ніж у маленькій європейській державі, де бракує тісної фіскальної координації з сусідніми країнами. Про міжнародну координацію я скажу більше в наступному розділі; тут просто зазначу, що США достатньо великі для ефективного застосування фіскальної політики такого типу. Думка, що всі американські керівники негайно втекли б до Канади та Мексики й не лишилося б нікого з компетенцією чи мотивацією керувати економікою, не лише спростовується історичним досвідом та всіма даними на рівні фірм, які розглядаємо; вона також позбавлена здорового глузду. Ставка в 80 %, застосовувана до доходів понад 500 тис. або 1 млн доларів на рік, не принесла б уряду багато в плані надходжень, оскільки вона швидко досягла б своєї мети: різко скоротити винагороди на цьому рівні, однак без скорочення продуктивності економіки США, тож оплата зростала б на нижчих рівнях. Щоб уряд отримував доходи, які йому вкрай потрібні для розвитку обмеженої американської соціальної держави та більшого інвестування в охорону здоров’я та освіту (і при цьому скорочення загальнодержавного дефіциту), також слід було б підвищити оподаткування доходів, що знаходяться нижче в шкалі розподілу (наприклад, обкласти податком за ставкою в 50 % чи 60 % доходи понад 200 тис. доларів)51. Така соціальна та фіскальна політика прийнятна в діапазоні США.

Попри це, здається доволі малоймовірним, що певну подібну політику буде запроваджено найближчим часом. Немає навіть певності, що найвища маржинальна ставка податку на доходи фізичних осіб у США підвищиться хоча б до 40 % під час другого терміну Обами. Чи заволоділа політичним процесом у США ідея 1%? Ця ідея стає дедалі популярнішою серед глядачів навколо вашингтонської політичної арени52. Із причин природного оптимізму та професійних уподобань я схильний надавати перевагу ідеям та інтелектуальним дискусіям. Ретельне вивчення різноманітних гіпотез та сукупності доказів і доступ до кращих даних можуть вплинути на політичну дискусію і, можливо, підштовхнути процес у напрямку, сприятливішому для загальних інтересів. Наприклад, як я зазначив у частині 3, американські економісти часто недооцінюють зростання найвищих доходів, оскільки покладаються на неадекватні відомості (особливо дані опитувань, якими не вдається охопити якраз найвищі доходи). Як наслідок, вони приділяють забагато уваги розбіжності в зарплатах між працівниками з різним рівнем кваліфікації (це важливе питання для довготривалої перспективи, однак не дуже значне для розуміння, чому 1% вирвався так далеко вперед, – а це основне явище з макроекономічної точки зору)53. Тож використання кращих даних (зокрема податкової статистики) може зрештою сфокусувати увагу на правильних питаннях.

Водночас історія прогресивного оподаткування протягом ХХ століття свідчить, що є ризик повільного сповзання до олігархії і мало причин для оптимізму щодо напрямку, в якому рухаються США. Саме війна спричинила прогресивне оподаткування, а не природні наслідки загального виборчого права. Досвід Франції у Чудову епоху доводить (якби були потрібні докази), що не виключаються жодні лицемірні заяви, коли економічна та фінансова еліта змушена захищати власні інтереси, – тут ідеться і про економістів, які нині посідають гідне заздрощів місце в ієрархії доходів у США54. Деякі з них переслідують власну мету й при цьому запевняють, що відстоюють спільні інтереси55. Хоча такі факти нечисленні, все-таки є докази, що американські політики з обох партій значно багатші за своїх європейських колег і перебувають у зовсім іншій категорії порівняно з середньостатистичним американцем. Це може пояснити, чому вони схильні поєднувати свої приватні інтереси зі спільними. Доволі вірогідно, що поточна рівновага зберігатиметься протягом певного часу, якщо не станеться значного потрясіння. Егалітарний піонерський ідеал пішов у небуття, і в глобалізованій економіці ХХІ століття Новий Світ, можливо, наближається до Старої Європи.

16 Названа так за кольором французької військової форми, позаяк більшість парламентарів або були ветеранами війни, або підтримували армію. – прим. перекл.

17 Королівську десятину. – прим. перекл.

Розділ 15. Світовий податок на капітал

Для того, щоб регулювати глобалізований патримоніальний капіталізм ХХІ століття, недостатньо переосмислити й адаптувати до сучасних реалій фіскальну та соціальну моделі ХХ століття. У двох попередніх розділах я зосередився на фундаментальних практиках, винайдених у минулому, – соціальній державі та прогресивному податку на доходи фізичних осіб. Вони й надалі мають відігравати ключову роль. Оновлення соціально-демократичної та фіскально-ліберальної програми минулого століття має важливе значення, проте якщо демократія збирається відновити контроль над сучасним глобалізованим фінансовим капіталізмом, слід належно підготуватися до викликів сьогодення. Ідеальним інструментом був би прогресивний світовий податок на капітал, поєднаний із дуже високим рівнем міжнародної фінансової прозорості. Він міг би стати одним зі способів контролю небезпечної динаміки концентрації світового капіталу й запобігання розвитку спіралі нерівності. Хоч би які обиралися інструменти й правила, потрібно оцінювати їх у порівнянні з цим ідеалом. Я почну від аналізу практичних аспектів такого податку, а далі перейду до загальніших роздумів про історію регулювання капіталізму – від заборони лихварства до контролю за рухом капіталу в Китаї.

Світовий податок на капітал: корисна утопія

Світовий податок на капітал – утопічна ідея. Складно уявити, що держави світу найближчим часом дійдуть щодо цього згоди. Для того, щоб досягти цієї мети, вони мали б запровадити шкалу податків, застосовну до будь-якого багатства в усьому світі, а далі вирішити, як розподіляти доходи. Та, попри утопічність, ідея все одно корисна з кількох причин. По-перше, навіть якщо нічого подібного в найближчому майбутньому не буде впроваджено, такий податок може слугувати за гідний орієнтир, стандарт, у порівнянні з яким можна оцінювати альтернативні пропозиції. Щоправда, світовий податок на капітал вимагав би дуже високого і, поза сумнівом, нереалістичного рівня міжнародної співпраці. Однак країни, які бажають рухатися в цьому напрямку, чудово могли б робити це поступово, якби почали з регіонального рівня (наприклад, у Європі). Якщо не відбудеться нічого подібного, цілком імовірно, виникатиме захисна реакція націоналістичного типу. Наприклад, можна побачити повернення до різноманітних форм протекціонізму разом із встановленням контролю над рухом капіталу. Однак з огляду на те, що подібна політика рідко буває ефективною, може статися, що вона викличе розчарування і збільшення міжнародної напруги. Протекціонізм і контроль за рухом капіталу насправді є незадовільними замінниками ідеальної форми регулювання, такої, як світовий податок на капітал. Останнє рішення має ту перевагу, що одночасно забезпечує збереження економічної відкритості, ефективного регулювання світової економіки та справедливого розподілу благ серед держав і в їх межах. Багато людей відкинуть світовий податок на капітал як небезпечну ілюзію, так само, як свого часу, трохи менш ніж століття тому, відкидався податок на доходи фізичних осіб. Однак за умови детальнішого розгляду це рішення виявиться найменш небезпечним.

Відкинути світовий податок на капітал без жодних вагань було б тим більше нераціонально, оскільки цілком можливо рухатися до цього ідеалу крок за кроком, спершу на континентальному чи регіональному рівні, а потім – організовуючи тіснішу співпрацю між регіонами. Модель підходу такого типу можна побачити в недавніх дискусіях щодо автоматичного обміну банківськими даними між США та Європейським Союзом. Більше того, різні форми оподаткування капіталу вже існують у більшості країн, особливо у Північній Америці та Європі. Вони, вочевидь, могли б слугувати за відправну точку. Контроль над рухом капіталу, який здійснюється в Китаї та інших країнах, що розвиваються, також містить багато корисних уроків для всіх. Попри це, існують важливі відмінності між чинними заходами та ідеальним податком на капітал.

По-перше, пропозиції щодо автоматичного обміну банківською інформацією, які зараз обговорюються, далекі від всеосяжних. Включено не всі типи активів, а передбачені штрафи недостатні для досягнення бажаних результатів (попри нове банківське регулювання в США, яке є прогресивнішим за будь-яке з тих, що діють у Європі). Дискусія лише починається, і малоймовірно, що вона дасть відчутні результати, якщо на банки і, навіть більше, на країни, які процвітають за рахунок фінансової непрозорості, не накладатимуться відносно значні санкції.

Питання фінансової прозорості та обміну інформацією тісно пов’язане з ідеальним податком на капітал. Без чіткого розуміння, для чого має використовуватися ця інформація, поточні пропозиції щодо обміну даними навряд принесуть бажані результати. Як на мене, метою має бути прогресивний щорічний податок на особисте багатство – тобто на чисту вартість активів, які контролює кожна особа. Таким чином, для найбагатших людей світу цей податок базувався б на індивідуальній вартості майна за вирахуванням зобов’язань – на тому розряді цифр, які публікуються Forbes та іншими журналами. І стягнення такого податку показало б, чи близькі до реальних опубліковані цифри. Для решти оподатковуване багатство визначалося б ринковою вартістю всіх фінансових активів включно з банківськими вкладами, акціями, облігаціями, партнерством та іншими формами участі в фірмах, які котируються чи не котируються на біржах, а також нефінансових активів (особливо нерухомості) за вирахуванням боргу. Достатньо для бази оподаткування. За якою ставкою це оподатковуватиметься? Можна уявити ставку в 0 % для чистих активів нижче за 1 млн, 1 % – для активів від 1 млн до 5 млн і 2 % – для активів понад 5 млн євро. Або можна надати перевагу прогресивному податку зі значно стрімкішою шкалою для найбільших статків (наприклад, ставку в 5 % чи 10 % на активи понад 1 млрд євро). Переваги можуть бути й у можливості встановити мінімальну ставку для малих і середніх статків (наприклад, 0,1 % для статків нижче від 200 тис. євро та 0,5 % – для статків від 200 тис. до 1 млн).

Обговоримо ці питання пізніше. Зараз важливий пункт, який слід мати на увазі, – це те, що податок на капітал, який пропонується, – це прогресивний щорічний податок на світове багатство. Найбільші статки слід більше оподатковувати, і туди мають включати всі типи активів: нерухомість, фінансові активи та активи підприємств – без винятків. Є одна очевидна відмінність між пропонованим мною податком на капітал і податками, які нині діють у тій чи іншій країні, навіть попри те, що важливі аспекти цих чинних податків потрібно зберегти. Для початку скажемо, що майже кожна країна оподатковує нерухомість: англомовні країни мають «property taxes», тоді як Франція – «taxe foncière». Одним із недоліків цих податків є те, що вони базуються лише на нерухомості. Фінансові активи ігноруються, а власність оподатковується за своєю ринковою вартістю незалежно від боргу, тож особа, обтяжена великими боргами, оподатковується так само, як і особа без боргів. Більше того, нерухомість зазвичай оподатковується за фіксованою ставкою або ставкою, близькою до цього. Попри це, такі податки існують та приносять значний дохід у більшості розвинених країн, особливо в англомовному світі (зазвичай 1–2 % від національного доходу). Крім того, податки на нерухомість у деяких країнах (таких як США) засновані на доволі складних процедурах оцінювання з автоматичним коригуванням відповідно до змінної ринкової вартості, процесах, що мають бути узагальнені та поширені на інші класи активів. У деяких європейських країнах включно з Францією, Швейцарією, Іспанією та, донедавна, Німеччиною і Швецією також є прогресивні податки на сукупне багатство. За побіжного розгляду вони ближчі за змістом до ідеального податку на капітал, який я пропоную. Однак на практиці вони часто звільнені від оподаткування. Багато класів активів не охоплено цими податками, тоді як інші оцінено на основі довільної вартості, що не має нічого спільного з їхньою ринковою вартістю. Саме тому деякі країни вжили заходів зі скасування таких податків. Важливо врахувати уроки цього різноманітного досвіду, щоб розробити належний податок на капітал для прийдешнього століття.

Демократична та фінансова прозорість

Яка шкала є ідеальною для пропонованого мною податку на капітал і яких доходів нам слід очікувати від нього? Перш ніж я спробую відповісти на ці запитання, зазначимо, що жодним чином не планується замінити всі чинні податки пропонованим. Він ніколи не буде чимось більшим за доволі скромний додаток до інших потоків доходу, від яких залежить сучасна соціальна держава: кілька пунктів від національного доходу (три чи чотири максимум – та цим не варто нехтувати)1. Головна мета податку на капітал – не фінансувати соціальну державу, а регулювати капіталізм. Мета його – по-перше, зупинити нескінченне зростання нерівності в багатстві; по-друге, впровадити ефективне регулювання фінансової та банківської системи для уникнення криз. Щоб досягти цієї мети, податок на капітал спершу повинен сприяти демократичній і фінансовій прозорості: має бути зрозуміло, хто володіє активами в світі та які ці активи.

Чому настільки важлива прозорість? Уявімо дуже низький світовий податок на капітал, скажімо, з фіксованою ставкою 0,1 % на рік на всі активи. Доходи від такого податку, звісно, були б від початку обмеженими: якщо світовий приватний капітал становить приблизно п’ять річних обсягів світового доходу, цей податок приносив би дохід, що дорівнює 0,5 % від світового доходу, з несуттєвими коливаннями від країни до країни згідно з їхнім відношенням капіталу до доходу. Але тут слід дотримуватися умови, що податок стягується в країні, де мешкає власник активів, а не там, де розміщено самі активи, – припущення, якого жодним чином не можна оминути увагою. Навіть за подібних умов такий обмежений податок уже виявився б дуже корисним.

По-перше, він генерував би інформацію щодо розподілу багатства. Національні уряди, міжнародні організації та статистичні служби в усьому світі змогли б надавати надійні дані щодо еволюції світового багатства. Громадяни більше не мусили б покладатися на Forbes, фінансові звіти світових компаній, що управляють приватними активами, опубліковані на крейдованому папері та інші неофіційні джерела, щоб заповнити прогалини в офіційній статистиці. Нагадаю, що я дослідив недоліки цих неофіційних джерел у частині 3. Натомість забезпечувався б доступ до публічних даних, базованих на чітко прописаних методах та інформації, наданій під страхом законного покарання. Вигода для демократії була б значною: дуже складно вести раціональні дискусії про величезні проблеми, які сьогодні постають перед світом (майбутнє соціальної держави, вартість переходу на нові джерела енергії, державне будівництво у світі, що розвивається, тощо), коли світовий розподіл багатства залишається настільки непрозорим. Дехто вважає, що світові мільярдери мають надто багато коштів і достатньо оподаткувати їх за низькою ставкою, щоб розв’язати всі світові проблеми. Інші переконані, що мільярдерів надто мало й інтенсивніше їх оподаткування не принесе особливої користі. Як ми бачили в частині 3, правда лежить десь посередині між цими двома крайнощами. У макроекономічній площині, можливо, слід трохи спуститися в ієрархії багатства (до статків у 10–100 млн євро, а не в 1 млрд), щоб отримати базу оподаткування, достатню для зміни ситуації. Я виявив також кілька об’єктивно небезпечних тенденцій. Без світового податку на капітал чи певної політики виникає суттєвий ризик, що частка «вершків суспільства» в світовому багатстві зростатиме нескінченно – і це має турбувати кожного. Принаймні справді демократична дискусія не може вестися без надійної статистики.

У фінансовому регулюванні ставки також значні. Міжнародні організації, нині відповідальні за нагляд і регулювання світової фінансової системи, очолювані МВФ, мають лише приблизне уявлення про світовий розподіл фінансових активів, і зокрема про обсяг активів, прихованих у податкових лазівках. Як я показав, фінансові рахунки світу не збалансовані. Схоже, Земля постійно перебуває в заборгованості Марсу. Прокладати шлях крізь світову фінансову кризу під прикриттям цього густого статистичного туману, – дуже небезпечно. Візьмімо, наприклад, кіпрську банківську кризу 2013 року. Ані європейські органи влади, ані МВФ не мали достатньої інформації щодо того, хто конкретно володів фінансовими активами, вкладеними в Кіпр, та якими були розміри вкладених коштів. Тож запропоновані ними рішення виявилися недопрацьованими та неефективними. Як ми побачимо в наступному розділі, більша фінансова прозорість не лише створила б основу для постійного щорічного податку на капітал; вона також проклала б шлях до справедливішого та ефективнішого управління банківськими кризами, подібними до кіпрської, можливо, за рахунок ретельно вивірених і прогресивних спеціальних податків на капітал.

Податок на капітал на рівні 0,1 % виявився би подібніших до закону про обов’язкове звітування, аніж реальним податком. Від кожного вимагалося б звітувати перед світовими фінансовими відомствами про власність на капітальні активи, щоб визнаватися законним власником із усіма перевагами та недоліками, які з цього випливають. Як зазначалося вище, саме цього домоглася Французька революція з її обов’язковим звітуванням і кадастровими обстеженнями. Податок на капітал був би чимось подібний до кадастрового фінансового обстеження всього світу, але зараз нічого подібного не існує2. Важливо розуміти, що податок – це завжди більше, ніж просто податок: це також спосіб визначити норми та категорії, створити правові межі для економічної діяльності. Так було завжди, особливо у власності на землю3. У новітню добу обкладання новими податками в часи Першої світової війни вимагало точного визначення доходу, зарплат і прибутків. Ця фіскальна інновація, своєю чергою, посприяла розвитку стандартів обліку, яких до того не існувало. Таким чином, одним із головних завдань податку на капітал було б удосконалення визначень різних типів активів і встановлення правил їх оцінювання, так само, як і оцінювання зобов’язань та чистого багатства. Згідно з нині чинними стандартами обліку в приватному секторі, ці визначення досить недосконалі й не зовсім чіткі. Вказані недоліки від 2000 року спричинили чимало фінансових скандалів у світі.4

Останнє, але не менш важливе: податок на капітал змусив би уряди прояснити та розширити міжнародні угоди, пов’язані з автоматичним обміном банківськими даними. Принцип доволі простий: національні податкові органи мають отримувати всю інформацію, якої потребують для визначення чистих активів кожного громадянина. Фактично, податок на капітал має працювати так само, як зараз працює податок на доходи фізичних осіб у багатьох країнах, де дані щодо доходу надаються податковим органам роботодавцями (наприклад, за допомогою форм W-2 та 1099 у США). Має бути аналогічне звітування щодо капітальних активів (насправді, звітування про дохід і капітал можна об’єднати в одній формі). Всі платники податків отримували б форму з переліком їхніх активів і зобов’язань, як було прозвітовано податковим органам. У багатьох штатах США цей метод використовується для адміністрування податку на нерухомість: платники податків отримують щорічну форму, де вказано поточну ринкову вартість всієї нерухомості, якою вони володіють, як це визначено урядом на базі спостережених цін в угодах, що включають порівняльну нерухомість. Платники податків можуть, звісно, за наявності належних доказів оскаржити ці оцінки. На практиці коригування трапляються рідко, оскільки дані щодо угод із нерухомістю абсолютно доступні, їх складно оскаржити: майже кожен знає зміни вартості нерухомості на локальному ринку, а органи влади мають у своєму розпорядженні розширені бази даних5. Принагідно зазначимо, що цей метод звітності має дві переваги: він спрощує життя платника податків і ліквідує неминучу спокусу трохи недооцінити вартість власної нерухомості6.

Важливо – і цілком здійсненно – розширити цю систему звітності на всі типи фінансових активів (і заборгованості). Для активів і зобов’язань, пов’язаних із фінансовими інституціями всередині держави це можна зробити негайно, оскільки від банків, страхових компаній та інших фінансових посередників у більшості розвинених країн уже вимагається інформувати податкові органи про банківські рахунки та інші активи, які вони адмініструють. У Франції, наприклад, уряд знає, що та чи інша людина володіє помешканням вартістю 400 тис. євро та портфелем акцій вартістю 200 тис. євро і має 100 тис. євро невиплачених боргів. Тож органи влади можуть надіслати йому форму, де вказано ці різноманітні суми (а також вартість його майна за вирахуванням зобов’язань – 500 тис. євро), із запитом внести коригування та додаткові дані, якщо це необхідно. Такий тип автоматизованої системи, застосований до всього населення, значно краще підходить для ХХІ століття, ніж архаїчні прохання чесно задекларувати обсяги свого майна.7

Просте рішення: автоматичне передавання банківської інформації

Першим кроком до світового податку на капітал має бути розширення на міжнародний рівень цього типу автоматичного передавання банківських даних із метою включення інформації про активи, які тримаються в іноземних банках, до попередньо складених звітів про активи, які надаються кожному платникові податків. Важливо зазначити, що для цього немає технічних перешкод. Банківські дані вже автоматично надаються в спільне користування податковим органам у такій країні з населенням у 300 млн, як США, а також у Франції та Німеччині з населенням у 60 та 80 млн осіб відповідно. Тож, вочевидь, немає причин, через які охоплення банків на Кайманових островах та у Швейцарії могло б радикально збільшити обсяг даних для обробки. Звісно, податкові лазівки регулярно використовують інші приводи для збереження банківської таємниці. Один із них – безпідставне занепокоєння з приводу того, що уряди неправильно використають інформацію. Не дуже переконливий аргумент: складно сказати, чому його не можна було б також застосувати до інформації про банківські рахунки осіб, достатньо безтурботних, щоб тримати свої гроші в країні, якій вони сплачують податки. Найімовірніша причина такого ретельного захисту банківської таємниці в податкових лазівках та, що це дозволяє їхнім клієнтам ухилятися від своїх податкових зобов’язань. Так, у податкових лазівках з’являється можливість розділити доходи вже від самого ухиляння. Очевидно, це не має нічого спільного з принципами ринкової економіки. Ніхто не має права встановлювати свої власні податкові ставки. Неправильно, коли люди збагачуються на вільній торгівлі та економічній інтеграції лише для того, щоб отримувати прибутки за рахунок своїх сусідів. Це відверта крадіжка.

На сьогодні найрадикальнішою спробою покласти край таким практикам є закон «Про податкові вимоги до іноземних рахунків» (Foreign Account Tax Compliance Act, FATCA), прийнятий у США 2010 року. Поетапне введення його в дію планувалося на 2014 та 2015 роки. Він вимагає від усіх зарубіжних банків інформувати Міністерство фінансів США про банківські рахунки та інвестиції, які тримають за кордоном американські платники податків, а також про будь-які інші джерела їхніх доходів. Це значно показовіший закон, ніж директива ЄС 2003 року щодо закордонних заощаджень, яка стосується лише депозитних рахунків, що приносять відсотки. Портфелі акцій не охоплюються, і це прикро, оскільки великі статки зберігаються переважно в формі акцій, які повністю покриваються FATCA. Директива ЄС застосовується лише до європейських банків, а не в усьому світі, знову ж таки, на відміну від FATCA. Навіть попри те, що європейська директива виявилася майже безглуздою, її не введено в дію, оскільки, попри численні дискусії та пропоновані від 2008 року виправлення, Люксембургу й Австрії вдалося домогтися від інших держав-членів ЄС згоди продовжити звільнення цих країн від автоматичного надання даних і зберегти їхнє право ділитися інформацією лише в разі офіційного запиту. Ця система, яка також застосовується до Швейцарії та інших територій за межами Європейського Союзу8, передбачає, що уряд має вже володіти чимось подібним до доказів шахрайства, щоб отримати інформацію про зарубіжні банківські рахунки одного з громадян країни. Це різко обмежує спроможність виявляти шахрайство та запобігати йому. У 2013 році, після того, як Люксембург і Швейцарія оголосили про свої наміри дотримуватися положень FATCA, у Європі відновилися дискусії про внесення деяких чи й усіх цих положень до нової директиви ЄС. Неможливо знати, коли вони завершаться та чи приведуть до домовленостей, обов’язкових для виконання всіма країнами.

Більше того, зазначимо, що в цій площині часто виявляється розбіжність між протокольними заявами політичних лідерів і реальним їх виконанням. Це надзвичайно небезпечно для майбутньої рівноваги наших демократичних суспільств. Особливо вражає, коли виявляється, що найменше для ліквідації недоліків зробили країни, які найбільше залежать від значних податкових надходжень для оплати своїх соціальних програм, а саме європейські країни. Не є виправданням навіть те, що технічні проблеми доволі незначні. Це приклад труднощів, із якими стикаються менші країни, коли йдеться про глобалізацію. Держави, які розвивалися протягом століть, виявили, що вони замалі для впровадження та забезпечення дотримання правил у сьогоднішньому глобалізованому патримоніальному капіталізмі. Країни Європи змогли запровадити єдину валюту (що ширше обговорюватиметься у наступному розділі), однак майже нічого не досягли в сфері оподаткування. Лідери найбільших країн Євросоюзу, які несуть головну відповідальність за цей провал і за величезну розбіжність між власними словами та діями, попри це, й надалі звинувачують інші країни та інституції самого Європейського Союзу. Немає підстав вважати, що найближчим часом ситуація зміниться.

Хоча FATCA значно вагоміший за будь-які директиви ЄС у цій сфері, його також замало. З одного боку, його формулювання недостатньо точні чи широкі, тож є всі підстави вважати, що певні трастові та благодійні фонди можуть легально уникати будь-яких зобов’язань щодо звітування про свої активи. З іншого боку – санкції, передбачені цим законом (30% додатковий податок на доходи, який банки, що не відповідають вимогам, отримують від своїх американських операцій), також не надто дієві. Цього може бути достатньо, щоб переконати певні банки (наприклад, великі швейцарські та люксембурзькі інституції, яким потрібно робити бізнес у США) дотримуватися закону, однак тут цілком можуть вийти на поверхню менші банки, які спеціалізуються на управлінні закордонними портфелями і не здійснюють операцій на території США. Такі інституції, розміщені в Швейцарії, Люксембурзі, Лондоні чи екзотичніших місцевостях, можуть і далі керувати активами американських (чи європейських) платників податків без надання жодної інформації органам влади, й цілком безкарно.

Імовірно, що єдиний спосіб отримати відчутні результати – це накладати автоматичні санкції не лише на банки, але й на країни, які відмовляються вимагати від своїх фінансових інституцій надання необхідної інформації. Можна, наприклад, розглянути експортне мито в 30 % чи більше щодо держав, які вчинили протиправні дії. Варто уточнити, що метою не є накладання загального ембарго на податкові лазівки чи розв’язування нескінченної торгової війни зі Швейцарією або Люксембургом. Протекціонізм не сприяє багатству, а вільна торгівля та економічна відкритість є в інтересах кожного, за умови, що деякі країни не отримують переваг над своїми сусідами завдяки викачуванню їхньої податкової бази. Вимога надавати всеосяжні банківські дані автоматично мала би бути частиною угод про вільну торгівлю та лібералізацію руху капіталу, переговори щодо яких ведуться від 1980 року. Такого досі не було, однак це не привід дотримуватися цього статусу-кво завжди. Країнам, які процвітали за рахунок фінансової непрозорості, може здатися складним прийняти реформу, особливо з огляду на те, що законна галузь фінансових послуг часто розвивається паралельно до незаконної (чи сумнівної) банківської діяльності. Галузь фінансових послуг відповідає справжнім потребам реальної міжнародної економіки та, вочевидь, існуватиме й далі незалежно від того, яке регулювання буде впроваджено. Попри це, податкові лазівки, поза сумнівом, зазнають значних збитків, якщо фінансова прозорість стане нормою9. Малоймовірно, що такі країни погодяться на реформи без санкцій, особливо з огляду на те, що інші, й зокрема найбільші країни Європейського Союзу, на сьогодні не виявили значної рішучості взятися до вирішення цієї проблеми. Зазначимо, що побудова Європейського Союзу досі базується на ідеї, що кожна країна може мати єдиний ринок та вільні потоки капіталу й нічого (або майже нічого) за це не платити. Реформа необхідна, навіть незамінна, однак було б наївно гадати, що вона відбудеться без боротьби. FATCA приносить користь тим, що це виводить дискусію із площини абстракцій і гучної риторики в сферу конкретних санкцій, а це важливо, особливо в Європі.

Нарешті, зазначимо, що ані FATCA, ані директиви ЄС не призначалися для підтримки прогресивного податку на світове багатство. Їхньою метою було забезпечення податкових органів інформацією щодо активів платників податків для її використання всередині країни, – таких як виявлення замовчувань у податкових деклараціях про доходи. Цю інформацію також можна використовувати для виявлення можливого ухиляння від податку на спадщину чи податку на багатство (у країнах, де він існує), однак головний акцент – на стягненні податку на доходи фізичних осіб. Вочевидь, ці різноманітні питання тісно пов’язані, й міжнародна фінансова прозорість – ключовий момент для сучасної фіскальної держави.

Яка мета податку на капітал?

Тепер припустимо, що податкові органи повністю поінформовані про чисті позиції кожного громадянина за активами. Чи мають вони задовольнитися податком на багатство із дуже низькою ставкою (скажімо, 0,1 %, згідно з логікою обов’язкової звітності), або має бути накладений більший податок, і якщо так, то чому? Запитання можна сформулювати інакше. Оскільки існує прогресивний податок на доходи фізичних осіб і в більшості країн також є прогресивний податок на спадщину, – яка мета прогресивного податку на капітал? Фактично, ці три прогресивні податки відіграють різні ролі та взаємно доповнюють один одного. Кожен є важливою основою ідеальної податкової системи10. Існує два різні обґрунтування податку на капітал: із точки зору надходжень та з точки зору стимулу.

Логіка з точки зору надходжень доволі проста: дохід часто виявляється не дуже чітко визначеним поняттям для надто багатих осіб, і лише прямий податок на капітал може коректно оцінити обсяг очікуваних податкових надходжень від такої особи. Наприклад, уявімо особу зі статками в 10 млрд євро. Як ми побачили з вивчення рейтингів Forbes, статки такої величини протягом останніх трьох десятиліть дуже швидко зростали, реальні темпи зростання становили 6–7 % на рік чи навіть більше для найбагатших осіб (таких як Ліліан Беттанкур і Білл Ґейтс)11. За визначенням, це означає, що дохід в економічному сенсі, включно з дивідендами, приростом капіталу та всіма іншими новими джерелами, здатними фінансувати споживання та збільшувати капітал, сягав принаймні 6–7 % від капіталу особи (за умови, що майже нічого з нього не споживається)12. Щоб спростити пояснення, уявімо, що згадана особа отримує економічний дохід у 5 % від своїх статків у 10 млрд євро, що становитиме 500 млн євро на рік. Отже, малоймовірно, що така особа декларуватиме дохід у 500 млн євро в своїй податковій декларації про доходи. У Франції, США та всіх інших країнах, які ми досліджували, найбільші доходи, висвітлені в податкових деклараціях, зазвичай не перевищують кількох десятків мільйонів євро чи доларів. Візьмімо Ліліан Беттанкур, спадкоємицю L'Oreal і найбагатшу людину Франції. Згідно з інформацією, опублікованою в пресі та розкритою самою Беттанкур, її задекларований дохід ніколи не перевищував 5 млн євро на рік або однієї десятитисячної від її багатства (яке зараз становить понад 30 млрд євро). Якщо залишити осторонь непевності щодо окремих випадків (вони не мають особливого значення), дохід, задекларований для цілей оподаткування у випадку, подібному до цього, дорівнює менш ніж сотій частині економічного доходу платника податків13.

Ключовий момент тут полягає в тому, що не задіяно жодного ухиляння від податків чи не задекларованого рахунку в швейцарському банку (наскільки ми знаємо). Навіть людина з найвитонченішим смаком не може просто закладати 500 млн на рік на поточні витрати. Загалом достатньо отримувати кілька мільйонів на рік у дивідендах (чи якомусь іншому виді виплат) й при цьому залишати решту доходу на свій капітал для накопичення в родинному трасті чи в іншій спеціальній юридичній особі, створеній із єдиною метою – управляти статком такої величини. Подібним чином управляються університетські фінанси.

Це цілком законно і, по суті, непроблемно14. Попри це, тут існує виклик податковій системі. Якщо деякі люди оподатковуються на базі задекларованих доходів, що становлять лише 1 % від їхніх економічних доходів, чи навіть 10 %, тоді нічого не буде досягнуто за оподаткування цього доходу зі ставкою 50 % чи навіть 98 %. Проблема полягає в тому, що саме так на практиці працює податкова система в розвинених країнах. На верхівці ієрархії багатства фактичні ставки оподаткування (виражені як відсоток від економічного доходу) надзвичайно низькі, що становить проблему, оскільки посилює значну динаміку нерівності в багатстві, особливо коли більші статки спроможні приносити більші доходи. По суті, податкова система має послаблювати цю динаміку, а не посилювати її.

Є кілька способів розв’язання цієї проблеми. Один із них – оподатковувати весь дохід особи, включно з частиною, накопиченою в трастах, холдингових компаніях і партнерствах. Простіше рішення – визначати суму податку, який підлягає сплаті, на базі багатства, а не доходу. Тоді можна прийняти поточну дохідність (скажімо, в 5 % на рік), щоб оцінити дохід на капітал, та включити цю суму до доходу, що підлягає обкладанню прогресивним податком на доходи фізичних осіб. Деякі країни, наприклад, Нідерланди, спробували це, однак зіткнулися з низкою труднощів: були вимушені мати справу з цілим спектром охоплених активів і з вибором дохідності капіталу15. Інше рішення полягає в тому, щоб застосувати прогресивний податок безпосередньо до сукупного багатства особи. Важлива перевага такого підходу – те, що можна варіювати ставку податку залежно від розміру статків, оскільки ми знаємо, що на практиці більші статки приносять більші доходи.

З огляду на відкриття, що статки на вершині ієрархії багатства приносять дуже високі доходи, цей аргумент із точки зору надходжень найважливіший для обґрунтування прогресивного податку на капітал. Згідно з цим міркуванням, капітал є кращим показником обсягу очікуваних податкових надходжень від дуже багатих осіб, ніж дохід, який часто складно оцінити. Тож податок на капітал потрібен на додачу до податку на доходи фізичних осіб для тих, чий оподатковуваний дохід, вочевидь, занизький на тлі їхнього багатства16.

Попри це, не слід нехтувати іншим класичним аргументом на користь податку на капітал. Він ґрунтується на логіці стимулів. Базовою ідеєю є те, що податок на капітал створює стимул для прагнення найкращого можливого доходу на капітал окремої особи. Так, податок в 1 % чи 2 % на багатство відносно легкий для підприємця, якому вдається заробляти на своєму капіталі 10 % протягом року. І навпаки, він досить важкий для особи, яка задовольняється тим, що вклала своє багатство в інвестиції, які приносять доходу максимум 2–3 % на рік. Тож, згідно з цією логікою, метою податку на капітал є спонукання людей, які використовують своє багатство неефективно, продавати активи, щоб заплатити свої податки. Таким чином гарантується, що ці активи опиняться в руках динамічніших інвесторів.

Цей аргумент певною мірою слушний, але не слід перебільшувати його значення17. На практиці дохідність капіталу не залежить лише від таланту й зусиль, вкладених капіталістом. Із одного боку, середня дохідність систематично коливається залежно від розмірів початкових статків. Із іншого – конкретна дохідність переважно непередбачувана, хаотична й беззахисна перед будь-яким економічним потрясінням. Наприклад, є багато причин того, що фірма в певний конкретний момент може втрачати гроші. Податкова система, базована лише на капіталі (а не на отриманому прибутку), створювала б непропорційний тиск на компанії із заборгованістю, оскільки їхні податки були б такими ж високими, коли вони втрачають гроші, як за отримання високих прибутків. Це могло б спричинити їхнє банкрутство18. Тож ідеальна податкова система є компромісом між логікою стимулів (яка підтримує податок на капітал) та логікою страхування (яка підтримує податок на суму доходу, що походить від капіталу)19. Більше того, непередбачуваність дохідності капіталу пояснює, чому ефективніше оподатковувати спадкоємців не раз і назавжди, у момент успадкування (за допомогою податку на спадщину), а протягом їхнього життя, за допомогою податків, базованих як на доході від капіталу, так і на вартості капіталу20. Іншими словами, всі три типи податків – на спадщину, дохід і капітал – відіграють важливі ролі та взаємно доповнюють один одного (навіть якщо дохід повністю доступний для огляду всім платникам податків, незалежно від розміру їхнього статку)21.

Проект європейського податку на багатство

Із урахуванням усіх цих чинників, якою може бути ідеальна шкала для податку на капітал і скільки приносив би такий податок? Варто уточнити, що я говорю тут про постійний щорічний податок на капітал зі ставкою, яка внаслідок цього має бути доволі помірною. Податок, що стягується раз на покоління, такий, як податок на спадщину, може встановлюватися з дуже високою ставкою: третина, половина чи навіть дві третини, як це було для найбільших статків у Великій Британії та США у 1930–1980 роках 22. Те саме стосується спеціальних одноразових податків на капітал, що накладалися в незвичних обставинах, наприклад, податку, накладеного на капітал у Франції 1945 року зі ставкою в 25 %, фактично у 100 % на приріст капіталу протягом окупації 1940-1945 років. Очевидно, такі податки не можуть застосовуватися протягом дуже тривалого періоду: якщо уряд щороку забиратиме чверть від національного багатства, за кілька років не буде чого оподатковувати. Саме тому ставки щорічного податку на капітал мають бути значно нижчими, на рівні кількох відсотків. Комусь це може видатися дивним, однак це досить значний податок, оскільки він накладається щороку на сукупний капітал. Наприклад, ставка податку на нерухомість часто становить лише 0,5–1 % від вартості нерухомості, або від однієї десятої до чверті розрахункової орендної плати за нерухомість (за умови, що середній дохід від орендної плати становить 4 % на рік)23.

Наступний пункт важливий, і я хочу на ньому наголосити: з огляду на дуже високий рівень приватного багатства в сьогоднішній Європі прогресивний щорічний податок на багатство з помірними ставками може приносити значний дохід. Візьмімо, наприклад, податок на багатство в 0 % на статки, нижчі за 1 млн євро, 1 % – на статки від 1 млн до 5 млн та 2 % – на статки понад 5 млн. У разі застосування до всіх держав-членів Європейського Союзу такий податок зачепив би близько 2,5 % населення і приніс у доходах еквівалент 2 % від ВВП Європи24. Такий високий дохід не має дивувати: він виникає просто внаслідок того, що вартість приватного багатства в сьогоднішній Європі становить понад п’ять річних обсягів ВВП, і значна його частина сконцентрована у «вершків суспільства»25. Хоча податок на капітал сам по собі не приніс би достатньо для фінансування соціальної держави, попри це, додаткові зароблені ним доходи були б суттєвими.

У принципі кожна держава-член Євросоюзу могла б отримувати аналогічні доходи, якби самостійно запровадила такий податок. Однак без автоматичного обміну банківською інформацією як у межах ЄС, так і поза її межами (у Швейцарії та серед країн, що не є членами ЄС) ризик ухиляння від сплати податку був би дуже високим. Це частково пояснює, чому країни, які запровадили податок на багатство (наприклад, Франція, яка застосовує шкалу податку, аналогічну до запропонованої мною), зазвичай дозволяють численні звільнення від його сплати, особливо для «активів підприємств» і, на практиці, – фактично для всіх великих часток у компаніях, що котируються і не котируються на біржах. Зробити так означає значною мірою позбавити прогресивний податок на капітал його сенсу. Саме тому чинні податки дають доходи, настільки менші від описаних вище26. Граничний приклад труднощів, із якими стикаються європейські країни в своїх намаганнях самостійно впровадити податок на капітал, можна побачити в Італії. У 2012 році італійський уряд, маючи справу з одним із найбільших державних боргів у Європі, а також із винятково високим рівнем приватного багатства (так само, як у Іспанії, одним із найвищих в Європі) 27, вирішив впровадити новий податок на багатство. Однак через побоювання, що фінансові активи втечуть із країни в пошуках притулку в швейцарських, австрійських і французьких банках, встановив ставку на рівні 0,8 % на нерухомість та лише 0,1 % на банківські вклади й інші фінансові активи (крім акцій, повністю звільнених від оподаткування), без жодної прогресивності. Справа не лише в тому, що складно зрозуміти економічний принцип, який пояснив би, чому деякі активи мають оподатковуватися на одну восьму від ставки оподаткування інших активів. Ця система також мала прикрі наслідки – встановлення регресивного податку на багатство, оскільки найбільші статки складаються переважно з фінансових активів, особливо з акцій. Цей задум, очевидно, не знайшов схвалення в суспільстві, що стало головним питанням на італійських виборах 2013 року. Кандидат, який запропонував цей податок (і отримав компліменти від європейських та міжнародних органів) зазнав цілковитої поразки. Суть проблеми ось у чому: без автоматичного обміну банківською інформацією між європейськими країнами, який дав би змогу податковим органам отримувати надійні дані щодо чистих активів усіх платників податків, незалежно від того, де їх розміщено, країні дуже складно самостійно застосувати прогресивний податок на капітал. Це особливо прикро тому, що такий податок є інструментом, який особливо добре підходить до поточної економічної скрути Європи.

Припустімо, що відбувається автоматичний обмін банківською інформацією і податкові органи мають точні оцінки того, хто чим володіє. Якщо одного разу це станеться, якою має бути ідеальна шкала податку? Як завжди, немає математичної формули для відповіді на це запитання, тому це предмет демократичного обговорення. Мало би сенс оподатковувати чисті активи, нижчі за 200 тис. євро за ставкою 0,1 %, чисті активи з 200 тис. до 1 млн – за ставкою 0,5 %. Це замінило б податок на нерухомість, який у більшості країн рівноцінний податку на багатство для наділеного власністю середнього класу. Нова система була б і справедливішою, і ефективнішою, оскільки має за об’єкт усі активи (не лише нерухомість) і базується на прозорих даних і ринковій вартості за вирахуванням іпотечної заборгованості28. Значною мірою податок такого типу легко міг би бути впроваджений окремими країнами самостійно.

Зазначимо, що немає причин для обмеження ставки податку на багатство понад 5 млн євро до 2 %. Оскільки реальна дохідність цих найбільших статків у Європі та світі становить 6–7 % або й більше, не вважалося б надмірним оподаткування багатства понад 100 млн чи 1 млрд євро за ставками, значно вищими, ніж 2 %. Найпростішою та найчеснішою процедурою було б встановлення ставки на основі спостереженої дохідності в кожній групі багатства за кілька попередніх років. У такий спосіб можна відрегулювати ступінь прогресивності, відповідної еволюції дохідності капіталу та бажаному рівню концентрації багатства. Щоб уникнути розбіжності в розподілі багатства (тобто постійного зростання частки, що належить 1 % та 0,1 %), – на перший погляд, цього досягти найпростіше, – напевно, довелося б оподатковувати найбільші статки за ставкою близько 5 %. Якщо мета важливіша, – скажімо, скоротити нерівність у багатстві до помітніших за нинішні рівнів (які, за історичними фактами, не є необхідними для зростання), – можна передбачити ставки для мільярдерів у 10 % чи вище. Однак питання має вирішуватися не тут. Незаперечним є те, що немає сенсу брати за еталон дохідність державних боргових зобов’язань, як це часто робиться в політичних дискусіях29. Найбільші статки, вочевидь, не інвестуються в державні облігації.

Чи реальне впровадження європейського податку на багатство? Технічних причин для категоричного заперечення не існує. Це інструмент, який найкраще підходить для того, щоб протистояти економічним проблемам ХХІ століття, особливо в Європі, де приватне багатство розростається до розміру, не баченого від часів Чудової епохи. Однак якщо країни Старого континенту бажають співпрацювати тісніше, європейські політичні інституції мусять змінитися. Єдина сильна європейська інституція наразі – ЄЦБ. Він має значну вагу, проте його, певна річ, не досить. Я повернуся до цього в наступному розділі, коли звернуся до питання кризи державного боргу. А поки що корисно поглянути на запропонований податок на капітал у глибшій історичній перспективі.

Оподаткування капіталу в історичній перспективі

У всіх цивілізаціях той факт, що власники капіталу, які не працюють, заявляють права на значну частку національного доходу й що норма дохідності капіталу зазвичай становить 4–5 % на рік, часто викликає масове обурення та найрізноманітніші політичні відповіді. Однією з найпоширеніших була заборона лихварства, яку в тій чи іншій формі бачимо в більшості релігійних традицій, включно з християнством та ісламом. Грецькі філософи вагалися щодо відсотків, які, з огляду на те, що час ніколи не перестає спливати, можуть, у принципі, збільшувати багатство безмежно. Саме на небезпеці безмежного багатства наголошував Аристотель, коли звертав увагу, що слово «відсоток» грецькою означає «дитина». З його точки зору, гроші не мають «породжувати» більші гроші30. У світі низького чи навіть майже нульового зростання, де як населення, так і випуск продукції від покоління до покоління залишалися більш-менш незмінними, «безмежність» здавалася особливо небезпечною.

На жаль, спроби заборонити відсотки часто були нелогічними. Наслідком оголошення позик під відсотки поза законом було обмеження певних типів інвестицій і певних категорій комерційної чи фінансової діяльності, які політична або релігійна влада вважала менш законними чи гідними за інші. Однак влада не ставила під сумнів законність доходів на капітал загалом. В аграрних суспільствах Європи християнська влада ніколи не заперечувала законності земельної ренти, від якої сама отримувала дохід, так само, як і соціальні групи, на котрі вона покладалася в підтриманні суспільного устрою. Заборону лихварства в тогочасному суспільстві найкраще вважати формою суспільного контролю: деякі види капіталу було складніше контролювати, ніж інші, тож вони викликали більше занепокоєння. Загальний принцип виправдання доходу власників капіталу, які самі не працюють, залишався незаперечним. Ідея полягала швидше в запобіганні нескінченному накопиченню. Передбачалося, що дохід від капіталу має застосовуватися для певної користі, наприклад, для оплати за гарну роботу, але жодним чином не для того, щоб вкладати його в комерційні чи фінансові оборудки всупереч офіційним релігійно-моральним настановам. Земельний капітал у цьому аспекті був особливо безпечним, оскільки лише відтворювався від року до року й від століття до століття31. Отже, увесь суспільний і духовний устрій також здавався незрушним. Земельна рента, перш ніж стати головним ворогом демократії, тривалий час розглядалася як невичерпне джерело суспільної гармонії, принаймні для тих, кому вона діставалася.

Розв’язок проблеми капіталу, пропонований Карлом Марксом та багатьма іншими авторами-соціалістами ХІХ століття, а в ХХ-му втілений у практику в Радянському Союзі та інших країнах, був значно радикальнішим і, хай там як, логічно послідовнішим. У ході радянського експерименту було скасовано приватну власність на засоби виробництва, включно із землею та будівлями, а також промисловим, фінансовим капіталом і капіталом підприємств (крім незначної кількості індивідуальних земельних ділянок і маленьких кооперативів) та одночасно ліквідовано всі приватні доходи на капітал. Тож заборона лихварства стала загальною: ступінь експлуатації, який для Маркса був часткою випуску продукції, привласненої капіталістом, знизився до нуля, а з ним – і норма приватної дохідності. Із нульовою дохідністю капіталу робітник, як вважалося, нарешті скинув свої кайдани разом із ярмом накопиченого багатства. Сьогодення підтвердило свої права на минуле. Нерівність r > g перетворилася лише на лихий спогад, особливо коли комунізм вихвалявся своїм прагненням зростання й технологічного прогресу. На лихо для людей, втягнутих у тоталітарні експерименти, проблема полягає в тому, що приватна власність і ринкова економіка не лише гарантують домінування капіталу над тими, хто не має нічого на продаж, крім власної робочої сили. Вони також відіграють корисну роль у координації дій мільйонів осіб, і не так просто це зробити без їхньої участі. Людські нещастя, спричинені централізованим плануванням у радянському стилі, цілком виразно це ілюструють.

Податок на капітал був би менш насильницькою та ефективнішою відповіддю на вічну проблему приватного капіталу і його дохідності. Прогресивний податок на особисте багатство підтвердив би контроль над капіталізмом від імені загальних інтересів, при цьому покладаючись на сили приватної власності та конкуренції. Кожен вид капіталу оподатковувався б в однаковий спосіб, апріорі без жодної дискримінації, згідно з принципом, що інвестори загалом перебувають у кращій позиції, ніж уряд, щоб вирішувати, в що інвестувати32. У разі необхідності, такий податок може бути прогресивним із доволі стрімкою шкалою для дуже великих статків, однак це предмет демократичної дискусії за головування законів. Податок на капітал є найдоречнішою відповіддю на нерівність r > g, так само як і на нерівність у дохідності капіталу залежно від розміру початкової частки33.

У цій формі податок на капітал є новою ідеєю, вочевидь, розробленою для глобалізованого патримоніального капіталізму ХХІ століття. Звісно, капітал у формі землі оподатковувався з давніх-давен. Однак нерухомість зазвичай оподатковується за низькою фіксованою ставкою. Головною метою податку на нерухомість є гарантія права власності. За такого податку необхідною умовою є реєстрація права власності; він точно не призначений для перерозподілу багатства. Англійська, Американська та Французька революції підтвердили цю логіку: податкові системи, запроваджені ними, жодним чином не мали наміру скоротити нерівність у багатстві. Під час Французької революції ідея прогресивного оподаткування була предметом жвавої дискусії, однак зрештою принцип прогресивності було відхилено. Більше того, найсміливіші тогочасні пропозиції щодо податку сьогодні здаються доволі помірними в тому сенсі, що пропоновані ставки податку були доволі низькими34.

Революція прогресивного оподаткування мала зачекати до ХХ століття й періоду між двома світовими війнами. Вона сталася в розпал хаосу та відбулася переважно у формі прогресивних податків на доходи фізичних осіб і спадщину. Звісно, деякі країни (особливо це стосується Німеччини та Швеції) встановили щорічний прогресивний податок на капітал ще наприкінці ХІХ або на початку ХХ століття. Однак США, Велика Британія та Франція (до 1980-х років) не рухалися в цьому напрямку35. Крім того, в країнах, які оподатковували капітал, ставки були відносно низькими, поза сумнівом, через те, що ці податки розроблялися в обставинах, дуже відмінних від нинішніх. Також вони постраждали від фундаментальної технічної вади, адже базувалися не на ринковій вартості активів, що підлягали оподаткуванню, яка має щорічно переглядатися, а на оцінках їхньої вартості, що здійснювалися податковими органами й переглядалися нечасто. Ці оцінювальні вартості зрештою втрачали будь-який зв’язок із ринковою вартістю, що невдовзі зводило вагу податків нанівець. Аналогічний недолік характерний і для податку на нерухомість у Франції та багатьох інших країнах після інфляційного шоку 1914–1945 років36. Така вада в конструкції може виявитися фатальною для прогресивного податку на капітал: поріг для кожного ступеня шкали оподаткування залежить від більш-менш довільних чинників, таких, як дата останньої оцінки нерухомості в певному місті чи районі. Проблеми довільного оподаткування дедалі поширювалися після 1960 року, у період швидкого зростання цін на нерухомість та акції. Часто до процесу залучалися суди (щоб вирішувати справи щодо порушення принципу рівного оподаткування). Німеччина та Швеція скасували свої щорічні податки на капітал у 1990–2010 роках. Це було більше пов’язано з архаїчною моделлю цих податків (які сягали ХІХ століття), ніж із певною реакцією на податкову конкуренцію37.

Чинний податок на багатство у Франції (impôt de solidarité sur la fortune, або ISF) у деяких аспектах сучасніший: він базується на ринковій вартості різних типів активів, які щороку наново оцінюються. Так відбувається тому, що цей податок розроблено відносно недавно. Його запровадили в 1980-х роках, у часи, коли інфляцію, особливо в цінах на активи, не можна було ігнорувати. Можливо, є переваги в тому, щоб іти врозріз із рештою розвиненого світу в контексті економічної політики. У деяких випадках це дає країні можливість випередити свій час38. Хоча французький ISF базується на ринковій вартості та трохи нагадує ідеальний податок на капітал, все одно, він доволі суттєво віддаляється від ідеалу в інших аспектах. Як зазначалося раніше, він допускає звільнення від оподаткування та базується на обсягах активів, задекларованих власноруч. У 2012 році Італія впровадила доволі дивний податок на багатство, який демонструє обмеженість кроків, які одна країна може зробити самостійно в поточних обставинах. Також цікавий приклад Іспанії. Іспанський податок на багатство, так само, як уже не чинні податки в Швеції та Німеччині, базується на більш-менш довільних оцінках нерухомості та інших активів. Стягнення цього податку було призупинено в 2008–2010 роках, далі відновлено в 2011–2012 роках, у розпал гострої бюджетної кризи, однак без змін у його структурі39. Подібна напруга спостерігається майже всюди. Хоча податок на капітал здається логічним у світлі зростання державних потреб (коли великі приватні статки зростають, а доходи стагнують, державне керівництво мало би бути сліпим, щоб відмовитися від такого цікавого джерела доходів, незалежно від того, яка партія при владі), складно розробити його належним чином у межах однієї країни.

Підіб’ємо підсумки: податок на капітал є новою ідеєю, яка потребує адаптації до глобалізованого патримоніального капіталізму ХХІ століття. Розробники цього податку мають обміркувати, яка шкала доречна для нього, як має оцінюватися вартість оподатковуваних активів і як інформація щодо власності на активи має автоматично надаватися банками і спільно використовуватися на міжнародному рівні, щоб податковим органам не доводилося покладатися на декларації платників у оцінюванні обсягу активів, якими вони володіють.

Альтернативні форми регулювання: протекціонізм і контроль за рухом капіталу

Невже немає альтернативи податку на капітал? Це далеко не так: є інші способи регулювання патримоніального капіталізму ХХІ століття, і деякі з них уже випробовуються в різних частинах світу. Попри це, названі альтернативні форми регулювання менш задовільні, ніж податок на капітал, і часом створюють більше проблем, ніж розв’язують. Як зазначалося, найпростіший шлях підвищення ступеню економічної та фінансової незалежності для будь-якого уряду – вдатися до протекціонізму та контролю над рухом капіталу. Протекціонізм часом корисний як спосіб захисту відносно нерозвинених секторів економіки країни (поки вітчизняні фірми не будуть готові зустрітися з міжнародною конкуренцією)40. Це також дієва зброя проти країн, які не поважають правил (фінансову прозорість, норми охорони здоров’я, права людини тощо). І було б нерозумно для країни виключати її потенційне використання. Попри це, протекціонізм, введений у дію у великих масштабах і на тривалий період, сам по собі не стане джерелом процвітання і не створить багатства. Історичний досвід показує, що країну, яка обрала цей шлях і пообіцяла своїм людям значне покращення рівня життя, швидше за все, спіткає серйозне розчарування. Більше того, протекціонізм ніяк не протидіє нерівності r > g або тенденції до накопичення багатства в дедалі меншого числа осіб.

Питання контролю за рухом капіталу – це інший момент. Від 1980-х років уряди більшості заможних країн виступали за повну й абсолютну лібералізацію потоків капіталу, без жодного контролю та без обміну інформацією про власність на активи між державами. Такі міжнародні організації, як ОЕСР, Світовий банк і МВФ, пропагували такий самий набір заходів від імені найновіших відкриттів економічної науки41. Однак до цього руху спонукали, по суті, демократично обрані уряди, що відображало домінування ідей особливого періоду, позначеного крахом Радянського Союзу та безмежною вірою в капіталізм і ринки, які самі себе регулюють. Після фінансової кризи 2008 року виникли чималі сумніви в мудрості цього підходу, і цілком імовірно, що заможні країни протягом найближчих десятиліть дедалі більше вдаватимуться до контролю за рухом капіталу. Світ, який розвивається, вказав шлях після завершення азійської фінансової кризи 1998 року, яка переконала багато країн, включно з Індонезією, Бразилією та Росією, що політика «шокової терапії», продиктована міжнародним співтовариством, не до кінця продумана й що час визначати власний курс. Ця криза також спонукала деякі країни до нагромадження надмірних резервів іноземної валюти. Це, можливо, не оптимальна відповідь на загрози глобальної економічної нестабільності, проте й тут є певна перевага. Такі дії уможливлюють подолання наслідків економічних потрясінь у одній певній країні без ризику втрати суверенітету.

Проблеми регулювання капіталу в Китаї

Важливо визнати, що деякі країни завжди здійснювали контроль над рухом капіталу, і їх не зачепила головна тенденція до повної дерегуляції фінансових потоків і поточних рахунків. Яскравим прикладом такої країни є Китай, чия валюта ніколи не була конвертованою (хоча може такою стати, коли Китай переконається, що накопичив достатні резерви для подолання будь-якого спекулянта, готового ставити проти юаня). Китай також впровадив жорсткий контроль над капіталом, який надходить до країни (ніхто не може інвестувати у велику китайську фірму чи купити її без дозволу уряду). Зазвичай дозвіл дається лише тоді, коли інвестор задовольняється меншою часткою. Контролюється також капітал, який виходить із країни (жоден актив не може бути виведений із Китаю без санкції уряду). Питання витікання капіталу з Китаю доволі болісне і створює неабияку проблему для його моделі регулювання капіталу. У зв’язку з цим постає дуже просте запитання: чи справжніми власниками свого багатства є китайські мільйонери та мільярдери, чиї імена дедалі частіше з’являються на вищих позиціях у світових рейтингах? Чи можуть вони, наприклад, за бажання забрати свої гроші з Китаю? Хоча відповіді на ці запитання знайти не вдасться, поза сумнівом, китайське розуміння прав власності відрізняється від європейського та американського. Воно залежить від складного та часто змінюваного набору прав і обов’язків. Візьмімо один приклад: китайський мільярдер, який придбав би частку в 20 % у Telecom China18 і захотів перебратися з родиною до Швейцарії, при цьому зберігаючи свої акції та отримуючи мільйони євро в дивідендах, імовірно, мав би в такому разі значно більші неприємності, ніж, скажімо, російський олігарх, якщо зважати на величезні суми, які зазвичай залишають Росію без можливості встановити їхнє місцезнаходження. Такого ніколи не побачиш у Китаї, принаймні сьогодні. Звісно, в Росії олігарх має подбати проте, щоб не сталося конфлікту з президентом, який може кинути його до в’язниці. Однак якщо він спроможний уникнути цієї проблеми, то, вочевидь, житиме цілком добре за рахунок багатства, отриманого від експлуатації російських природних ресурсів. У Китаї, схоже, все контролюється суворіше. Це одна з багатьох причин, чому не можна однозначно порівнювати – як це часто робиться в західній пресі – статки заможних політичних лідерів Китаю та їхніх американських колег, про яких кажуть, що вони значно менш заможні, та, можливо, не здатні витримати ретельного аналізу42.

Я не маю наміру захищати китайську систему регулювання капіталу, оскільки вона надзвичайно непрозора і, напевно, доволі нестабільна. Попри це, контроль за рухом капіталу є одним зі способів регулювання та стримування динаміки нерівності в багатстві. Більше того, Китай має прогресивніший податок на доходи фізичних осіб, ніж Росія (яка в 1990-х роках запровадила фіксовану ставку, як і більшість країн колишнього радянського блоку), хоча цієї прогресивності все одно недостатньо. Доходи, які він приносить, інвестуються в освіту, охорону здоров’я та інфраструктуру в значно більших розмірах, ніж в інших країнах, що розвиваються, таких як Індія, залишена Китаєм позаду43. Якщо китайська еліта погодиться дозволити певну демократичну прозорість і верховенство права, невіддільні від сучасної податкової системи, що в цій країні аж ніяк не є певним, – то Китай достатньо великий, щоб запровадити обговорюваний тут вид прогресивного податку на доходи фізичних осіб і на капітал. У деяких аспектах він озброєний для зустрічі з цими проблемами краще за Європу, змушену боротися з політичною роздрібненістю та з особливо інтенсивною формою податкової конкуренції, здатною зберігатися протягом певного часу і в майбутньому44.

У будь-якому разі, якщо європейські держави не об’єднаються для спільного ефективного регулювання капіталу, окремі країни з дуже великою імовірністю запровадять власні заходи контролю та національні преференції. Фактично, це вже почалося: часом просування національних економічних чемпіонів19 і вітчизняних акціонерів здійснюється нераціонально. Часто причиною цього є ілюзія простішого контролю вітчизняних суб’єктів порівняно з іноземними акціонерами. У цьому аспекті Китай має очевидну перевагу: його буде складно перемогти. Податок на капітал є ліберальною формою контролю за його рухом, тож придався б і Європі з її порівняльними перевагами.

Перерозподіл нафтової ренти

Коли йдеться про регулювання світового капіталізму та нерівностей, які він породжує, географічний розподіл природних ресурсів та особливо «нафтової ренти» становить особливу проблему. Міжнародна нерівність у багатстві – і долі націй – визначається тим, як проведено кордони, а це в багатьох випадках робилося довільно. Якби світ був єдиною глобальною демократичною спільнотою, ідеальний податок на капітал перерозподіляв би нафтову ренту справедливо. Національні закони часом проголошують природні ресурси спільною власністю. Звісно, ці закони варіюються від країни до країни. Хочеться сподіватися, що демократичне обговорення вкаже правильний напрямок. Наприклад, якщо завтра хтось знайде на своєму подвір’ї скарб, більший за все багатство країни, напевно, знадобиться в певний спосіб змінити закон, щоб це багатство розподілити справедливо. Принаймні хотілося б сподіватися на такі можливості.

Однак оскільки світ не є такою демократичною спільнотою, рішення щодо перерозподілу природних ресурсів часто приймаються в значно менш мирний спосіб. У 1990–1991 роках, відразу після краху Радянського Союзу, сталася ще одна фатальна подія. Ірак, країна із населенням у 35 млн, вирішив напасти на свого крихітного сусіда, Кувейт, із ледве 1 млн населення, який, однак, володіє запасами нафти, що майже дорівнюють запасам Іраку. Звісно, частково це був географічний випадок, та водночас і результат географічного поділу постколоніального періоду. Західним нафтовим компаніям та їх урядам у деяких випадках було простіше вести бізнес із країнами, де не мешкало надто багато людей (хоча правильність цього рішення в довготривалій перспективі можна піддати сумніву). В будь-якому разі, західні держави та їхні союзники негайно послали близько 900 тис. військових, щоб повернути кувейтцям як єдиним законним власникам їхні нафтові родовища (це доказ, якщо потрібні докази, що уряди можуть мобілізувати значні ресурси для втілення своїх рішень у життя, коли зважаться це зробити). Як уже сказано, це сталося 1991 року. За першою війною в Затоці відбулася друга, 2003-го, тепер у Іраку, хоча за участі менш численної коаліції західних держав. Наслідки тих подій відчутні й на сьогодні.

Не мені визначати оптимальну шкалу податку на нафтовий капітал, який міг би ідеально існувати в світовій, або навіть близькосхідній політичній спільноті, заснованій на соціальній справедливості та загальній користі. Просто звертаю увагу на те, що нерівний розподіл багатства в цьому регіоні досяг безпрецедентної несправедливості. І ці країни, поза сумнівом, давно припинили б своє існування, якби не іноземний військовий захист. У 2012 році сукупний бюджет Міністерства освіти Єгипту на всю початкову та середню школу й університети в країні з 85 млн населення становив менш ніж 5 млрд доларів.45 На кілька сотень кілометрів на схід, Саудівська Аравія з її 20 млн громадян отримала 300 млрд доларів нафтових доходів, тоді як Катар із 300 тис. жителів щороку збирає понад 100 млрд доларів. Тим часом міжнародне співтовариство розмірковує: надати Єгипту кредит у кілька мільярдів доларів чи почекати, поки ця країна, як обіцяла, підвищить податок на газовані напої та цигарки. Звісно, міжнародні норми існують, щоб, наскільки це можливо, перешкоджати перерозподілу багатства за допомогою збройних сил, особливо коли загарбник має намір купити більше зброї, а не побудувати школи, як це було у випадку з іракським вторгненням 1991 року. Однак такі міжнародні норми мають передбачати також інші способи досягнення справедливішого розподілу нафтової ренти – за допомогою санкцій, податків або міжнародної допомоги, щоб країни без нафти теж мали можливості для розвитку.

Перерозподіл за допомогою імміграції

Іншою, набагато мирнішою формою перерозподілу та регулювання світової нерівності в багатстві є імміграція. Замість переміщувати капітал, що створює найрізноманітніші труднощі, часом простіше дозволити робочій силі переїжджати в місця, де вищі зарплати. Поза сумнівом, це був значний внесок США у світовий перерозподіл: країна виросла від населення лише в 3 млн під час Війни за незалежність до понад 300 млн сьогодні. Це сталося переважно завдяки хвилям імміграції, що відбувалися одна за одною. Саме тому США й досі далекі від того, щоб стати новою Старою Європою. Як я припускав у розділі 14, це таки може статися. Імміграція – той будівельний матеріал, що зміцнює США, стабілізаційна сила, яка перешкоджає накопиченому капіталу набути значення, якого він досяг у Європі; це також чинник, який дає змогу узгоджувати дедалі більшу нерівність у доходах від оплати праці в США з політичними та соціальними процесами. Для значної частки американців у найбідніших 50 % розподілу доходу ці нерівності мають другорядне значення з дуже простої причини – вони народилися в менш заможних країнах і розглядають свою тенденцію як зростання. Також зазначимо, що механізм перерозподілу шляхом імміграції, який дає змогу особам, народженим у бідних країнах, поліпшити свою долю завдяки переїзду до заможної країни, останнім часом став вагомим чинником у Європі, так само як і в США. У цьому відношенні відмінності між Старим та Новим Світом, можливо, менш помітні, ніж у минулому46.

Однак варто наголосити, що перерозподіл за рахунок імміграції, хоч яким він може бути бажаним, розв’язує проблему нерівності лише частково. Проблема нерівності й зокрема динаміка концентрації світового багатства нікуди не зникнуть навіть після того, як середній випуск продукції на душу населення і дохід зрівняються між країнами за рахунок імміграції та, навіть більше, за рахунок надолужування показників продуктивності в бідних країнах. Перерозподіл шляхом імміграції відкладає проблему, але не скасовує потреби нового типу регулювання – соціальної держави з прогресивними податками на доходи фізичних осіб і капітал. Більше того, можна сподіватися, що імміграція легше сприйматиметься менш забезпеченими членами багатших суспільств, якщо буде впроваджено ці практики. Вони гарантуватимуть, що економічні переваги глобалізації розподіляються між усіма. В умовах запровадження вільної торгівлі та вільного обігу капіталу і людей в зруйнованій соціальній державі без жодної форми прогресивного оподаткування, як у Європі, так і в США може посилитися прагнення захисного націоналізму та політики ідентичності.

Нарешті, зазначимо, що перевагами справедливої та прозорої міжнародної податкової системи насамперед зможуть скористатися менш розвинені країни. В Африці відтік капіталу завжди зі значним відривом перевищував надходження іноземної допомоги. Поза сумнівом, це добре, що кілька багатих держав порушили судові позови проти колишніх африканських лідерів, які втекли зі своїх країн із нечесними доходами. Однак більшу користь все-таки можуть принести міжнародна співпраця в податковій сфері та обмін даними. За таких умов країни Африки та інших регіонів систематичніше й методичніше вирішували б власні проблеми. Це дуже актуально, особливо з огляду на те, що іноземні компанії та акціонери всіх національностей винні не менше за безпринципну африканську еліту. Наголосимо ще раз: правильні відповіді на всі поставлені вище запитання – це фінансова прозорість і прогресивний світовий податок на капітал.

18 Найбільший оператор зв’язку в Китаї називається China Telecom, але автор подає назву так, як зазначено в тексті.

19 Згідно з концепцією національних чемпіонів, великі корпорації в стратегічних галузях мають не лише прагнути отримувати прибуток, але й захищати інтереси нації. – прим. перекл.

Розділ 16. Питання державного боргу

В уряду є два головні способи фінансування витрат: податки та позики. Загально визнано, що з точки зору справедливості перевага надається оподаткуванню. Крім того, цей спосіб фінансування ефективніший. Проблема з позиками полягає в тому, що їх необхідно виплачувати, тож подібне фінансування в інтересах тих, хто має кошти, щоб позичати уряду. Що ж до загальних інтересів, то насамперед йдеться про оподаткування заможних осіб, а не отримання від них позик. Попри це, з багатьох об’єктивних причин уряди часом вдаються до позик і накопичення боргу (якщо він не успадкований від попередників). На сьогодні багаті країни світу, здається, перебувають у нескінченній борговій кризі. Звісно, як ми бачили в частині 2, історія пропонує приклади ще вищих рівнів державного боргу. Зокрема у Великій Британії він двічі перевищував два річні обсяги національного доходу: спочатку наприкінці періоду наполеонівських війн, а потім знову після Другої світової війни. І все-таки з державним боргом у заможних країнах, який нині в середньому становить близько одного річного обсягу національного доходу (або 90 % від ВВП), розвинений світ має заборгованість на рівні, якого не спостерігалося від 1945 року. Хоча країни, що розвиваються, бідніші як у доході, так і в капіталі, їхній державний борг значно нижчий (у середньому близько 30 % від ВВП). Це свідчить, що державні борги є питанням не абсолютного багатства, а його розподілу, зокрема між державними та приватними суб’єктами.

Світ розвинених країн є багатим, однак його уряди виявляються бідними. Європа в цьому відношенні – парадоксальний випадок із найвищим у світі рівнем приватного багатства та найбільшими труднощами в розв’язанні власної кризи державного боргу.

Почну з вивчення різних способів подолання високого рівня державного боргу. Це приведе до аналізу регулювання та перерозподілу капіталу центральними банками. Спробуємо з’ясувати, чому об’єднання Європи, яке, фактично, надмірно зосередилося на питанні валюти і водночас ігнорувало оподаткування та борг, привело до глухого кута. Нарешті, розглянемо оптимальне накопичення державного капіталу та його відношення до приватного в можливих для ХХІ століття обставинах низького зростання і потенційного занепаду природного капіталу.

Скорочення державного боргу: податок на капітал, інфляція та сувора економія

Як можна значно скоротити настільки значний державний борг, як нинішній європейський? Є три головні методи, які можуть поєднуватися в різних співвідношеннях: податки на капітал, інфляція та сувора економія. Спеціальний податок на приватний капітал є найсправедливішим і найефективнішим рішенням. За відсутності такої можливості певну роль може відіграти інфляція. Історично саме так було розв’язано проблему більшості великих державних боргів. Найгірше рішення з точки зору як справедливості, так і ефективності – тривала сувора економія, хоча саме цим шляхом зараз іде Європа.

Для початку нагадаємо про особливості структури національного багатства сьогоднішньої Європи. Як я показав у частині 2, національне багатство в більшості європейських країн становить близько шести річних обсягів національного доходу, і переважна його частина належить приватним суб’єктам (домогосподарствам). Сукупна вартість державних активів приблизно дорівнює сукупному державному боргу (близько одного річного обсягу національного доходу). Тож чисте державне багатство наближається до нуля1. Приватне багатство (за вирахуванням боргу) можна розділити на дві приблизно рівні половини: нерухомість і фінансові активи. Середня чиста позиція Європи за активами проти решти світу близька до рівноваги. Це означає, що європейськими фірмами та державним боргом володіють європейські домогосподарства. Точніше – те, чим решта світу володіє в Європі, компенсується тим, чим європейці володіють у решті світу. На додачу все ускладнює система фінансового посередництва. Люди вкладають свої заощадження в банк або інвестують у фінансовий продукт, а банк потім інвестує ці гроші деінде. Також існує значна перехресна власність між країнами, через яку ситуація виявляється ще непрозорішою. Однак факт залишається фактом: європейські домогосподарства володіють еквівалентом усього того, чим можна володіти в Європі, включно з її державним боргом. Принаймні це стосується тих, хто взагалі чимось володіє: майте на увазі, що багатство досі дуже концентроване, 60 % його сукупного обсягу належать найбагатшим 10 %2.

Як можна за таких умов скоротити державний борг чи позбутися його? Одним із рішень може бути приватизація усіх державних активів. Згідно з національними рахунками різних європейських країн, доходів від продажу всіх державних будівель, шкіл, університетів, лікарень, поліцейських дільниць, інфраструктурних об’єктів тощо було б майже достатньо для виплати всього державного боргу3. Замість утримувати державний борг за рахунок власних фінансових інвестицій, найбагатші європейські домогосподарства стали б безпосередніми власниками шкіл, лікарень, поліцейських дільниць тощо. Громадяни тоді мали би платити ренту за використання цих активів і надалі надавати пов’язані з ними громадські послуги. Це рішення, на якому наполягає дехто з дуже серйозних людей, як на мене, слід відразу відкинути. Якщо європейська соціальна держава хоче постійно та належно виконувати свою місію, особливо в сферах освіти, охорони здоров’я та безпеки, вона має і надалі володіти пов’язаними з цим державними активами. Попри це, важливо зрозуміти, що на поточному етапі уряди мають платити великі відсотки (а не ренту) за своїм невиплаченим державним боргом. Тож ситуація не надто відрізняється від виплати ренти за використання тих самих активів, позаяк згадані вище виплати відсотків є таким самим тягарем для державної скарбниці.

Значно більш задовільнішим способом скорочення державного боргу є стягнення спеціального податку з приватного капіталу. Наприклад, податок із фіксованою ставкою в 15 % на приватне багатство приніс би дохід вартістю приблизно в річний обсяг національного доходу і, таким чином, дав би змогу негайно покрити увесь невиплачений державний борг. Держава й далі володіла би своїми активами, проте її борг за п’ять років скоротився б до нуля, тож відпала би потреба виплати відсотків4. Це рішення дорівнює цілковитому анулюванню державного боргу за винятком двох суттєвих відмінностей5.

По-перше, завжди дуже складно спрогнозувати остаточний вплив анулювання боргу, навіть частково – тобто майже неможливо дізнатися, хто насправді зазнає збитків.

До повного або часткового дефолту за державним боргом часом вдаються в ситуаціях надмірної заборгованості, як у Греції в 2011–2012 роках. Власників облігацій переконували погодитися на «стрижку». Вартість державних облігацій, утримуваних банками та іншими кредиторами, скорочується на 10–20 % або, можливо, ще більше. Проблема ось у чому: якщо застосувати подібні заходи в значних масштабах, – наприклад, усієї Європи, а не лише Греції (на яку припадає лише 2 % європейського ВВП), – є імовірність спровокувати банківську паніку та хвилю банкрутств. Усе може скінчитися не прогнозовано, оскільки остаточний результат залежить від того, які банки тримають різні типи облігацій, якими є структура їхніх балансів, особливості кредиторів, домогосподарств, що інвестували свої заощадження в ці різноманітні інституції, природи інвестицій тощо. Більше того, цілком можливо, що люди з найбільшими портфелями зможуть вчасно реструктуризувати свої інвестиції та майже повністю уникнути «стрижки». Декому часом здається, що такі методи – це спосіб оштрафувати інвесторів, які взяли на себе найбільші ризики. Проте це зовсім не так: фінансові активи постійно продаються, і відсутні гарантії, що люди, які зрештою виявляться оштрафованими, – саме ті, яких справді слід було штрафувати. Перевагою спеціального податку на капітал, аналогічному «стрижці», є те, що він зробив би це цивілізованіше. Від кожного вимагалося б зробити внесок, і, що так само важливо, вдалося б уникнути краху банків, позаяк платити мали б саме кінцеві власники багатства (фізичні особи), а не фінансові інституції. Однак якби такий податок було накладено, звісно, потрібно було б постійно та автоматично інформувати податкові органи про всі банківські рахунки, акції, облігації та інші фінансові активи, які тримають громадяни, що перебувають під їхньою юрисдикцією. Без такого фінансового кадастру будь-яка обрана політика вважається ризикованою.

Однак головною перевагою фіскального рішення є те, що внесок, який вимагається від кожної особи, може бути узгоджений із розміром її статків. Не мало б сенсу оподатковувати спеціальним податком у 15 % усе приватне багатство в Європі. Було б краще застосувати прогресивний податок, який оминає невеликі статки, й вимагати більшого від найбагатших. У деяких аспектах саме цим уже почало займатися європейське банківське законодавство. Зазвичай воно дає гарантію щодо вкладів до 100 тис. євро на випадок краху банку. Прогресивний податок на капітал – це узагальнення такої логіки, оскільки він дає змогу запровадити значно точнішу шкалу податків, які стягуються з платників. Можна уявити низку різних груп: повна гарантія за вкладом до 100 тис. євро, часткова гарантія – від 100 до 500 тис. тощо – з такою кількістю груп, яка видається необхідною. Прогресивний податок також застосовувався б до всіх активів (включно з акціями, які котируються та не котируються на біржах), а не лише до банківських вкладів. Це важливо, якщо справді є бажання охопити найбагатших осіб, які рідко тримають свої гроші на поточних рахунках.

У будь-якому разі, поза сумнівом, спроба скорочення державного боргу до нуля одним ударом – надто ризикований крок. Візьмемо реалістичніший приклад. Припустимо, що збираємося скоротити європейський державний борг приблизно на 20 % ВВП, що знизило б його рівень від поточних 90 % ВВП до 70 %. Це недалеко від максимального рівня в 60 %, встановленого чинними європейськими угодами6. Як зазначалося в попередньому розділі, прогресивний податок на капітал зі ставкою в 0 % на статки до 1 млн євро, 1 % – на статки від 1 млн до 5 млн євро та 2 % – на статки понад 5 млн приніс би еквівалент приблизно 2 % від європейського ВВП. Отже, щоб отримати одноразове надходження у 20 % ВВП, достатньо було б застосувати спеціальний податок зі ставками, в 10 разів вищими: 0 % до 1 млн євро, 10 % – з 1 до 5 млн та 20 % – для понад 5 млн.7 Варто зазначити, що спеціальний податок на капітал, який Франція застосувала 1945 року, щоб суттєво скоротити свій державний борг, мав прогресивні ставки в діапазоні від 0 % до 25 %8.

Такий же результат можна отримати, якщо застосувати прогресивний податок зі ставками 0 %, 1 % та 2 % на період у десять років та спрямувати ці надходження на скорочення боргу. Наприклад, можна заснувати «фонд погашення», аналогічний тому, який пропонувався 2011 року радою економістів, призначеною німецьким урядом. Ця пропозиція полягала в об’єднанні всіх європейських державних боргів, що становили понад 60 % від ВВП (особливо боргу Німеччини, Франції, Італії та Іспанії), а далі поступове скорочення цього фонду до нуля. Рішення далеке від досконалості. Зокрема бракує демократичного управління, без якого таке об’єднання європейського боргу нереальне. Однак це конкретний план, який міг би легко узгоджуватися зі спеціальним одноразовим або спеціальним десятирічним податком на капітал9.

Чи перерозподіляє інфляція багатство?

Підсумуємо попереднє обговорення: я зазначив, що спеціальний податок на капітал є найкращим способом скоротити значний державний борг. Вочевидь, це найпрозоріший, найсправедливіший і найефективніший метод. Однак іншим можливим варіантом є інфляція. Якщо говорити конкретніше, державна облігація є номінальним активом, тобто таким, ціна якого встановлюється заздалегідь і не залежить від інфляції. На відміну від номінального, реальний актив є таким, що його ціна змінюється відповідно до економічної ситуації та зазвичай зростає як мінімум разом із інфляцією. Те саме відбувається з нерухомістю та частками в акціонерному капіталі.

Незначного підвищення рівня інфляції достатньо для значного зниження реальної вартості державного боргу.

Із рівнем інфляції 5 %, а не 2 % на рік реальна вартість державного боргу, виражена у відсотках до ВВП, скоротилась би більш ніж на 15 % (за інших рівних умов). Це значний показник.

Таке рішення дуже цікаве. У минулому саме так було скорочено більшість державних боргів, особливо в Європі ХХ століття. Наприклад, у 1913–1950 роках інфляція у Франції та Німеччині в середньому становила 13 % та 17 % на рік відповідно. Саме вона дала змогу обом країнам у 1950-х роках вдатися до відбудови з дуже незначним розміром державного боргу. Зокрема Німеччина, поза сумнівом, є країною, яка протягом своєї історії найвільніше використовувала інфляцію (разом із прямим анулюванням боргу) для ліквідації державного боргу10. Крім ЄЦБ, який, вочевидь, найменш прихильний до такого рішення, усі інші головні центральні банки (Федеральна резервна система США, Банк Японії та Банк Англії) зараз цілком природно намагаються більш чи менш відкрито підвищити свої цільові показники інфляції, а також експериментують із різноманітними так званими нетрадиційними монетарними політиками. Якщо вони досягнуть успіху, – скажімо, збільшать інфляцію від 2 % до 5 % на рік (що аж ніяк не гарантовано), – ці країни вийдуть із боргової кризи значно швидше за інші держави єврозони. Економічних перспектив для останніх не видно через відсутність певного очевидного виходу й через невизначеність щодо майбутнього довготривалого бюджетного та фіскального союзу в Європі.

Фактично, важливо зрозуміти, що без спеціального податку на капітал та без додаткової інфляції розрахуватися з такою великою сумою державного боргу, як той, що сьогодні існує в Європі, вдасться не раніше, ніж за кілька десятиліть. Візьмемо граничний випадок: припустімо, що інфляція нульова, ВВП зростає на 2 % протягом року з бюджетним дефіцитом, що не гарантовано в нинішній Європі через очевидний ефект суворої економії та жорсткої бюджетної політики, принаймні в довготривалій перспективі. Наприклад, дефіцит бюджету обмежений 1 % ВВП, що на практиці передбачає значний первинний профіцит, з урахуванням відсотків за позикою. Тоді, за визначенням, для скорочення відношення боргу до ВВП на 20 пунктів знадобиться 20 років11. Якби в деякі роки зростання опускалося нижче за 2 %, а борг зростав до більш ніж 1 %, для цього запросто могло б знадобитися 30 чи 40 років. Для накопичення капіталу потрібні десятки років; для скорочення боргу також може знадобитися дуже тривалий час.

Найцікавіший історичний приклад тривалого шляху суворої економії можна знайти у Великій Британії ХІХ століття. Як було зазначено в розділі 3, могли би знадобитися століття первинного профіциту (в 2–3 % від ВВП у 1815–1914 роках), щоб позбавити країну величезного державного боргу, залишеного періодом наполеонівських війн. Протягом цього періоду британські платники податків витрачали більше на відсотки за позиками, ніж на освіту. Вибір на користь цього, безумовно, зроблено в інтересах власників державних облігацій, позаяк малоймовірно, що подібне було в інтересах британського суспільства. Можливо, саме спад освіти в країні відповідальний за погіршення її стану в наступні десятиліття. Звісно, тоді борг становив понад 200 % ВВП (а не лише 100 %, як сьогодні), а інфляція в ХІХ столітті наближалася до нуля (нині зазвичай приймається цільовий показник інфляції у 2 %). Тож є надія, що європейська сувора економія може тривати лише як мінімум десять чи двадцять років, а не століття. Та все одно це доволі довго. Сподіватимемося, що Європа краще підготується до економічних проблем ХХІ століття й не втрачатиме кілька пунктів ВВП на рік заради обслуговування свого боргу. Адже більшість європейських країн тим часом витрачають менш ніж один пункт ВВП протягом року на фінансування своїх університетів12.

Утім, хочу наголосити, що інфляція – в кращому разі надто недосконалий замінник прогресивного податку на капітал і може давати дуже небажаний побічний ефект. Перша проблема полягає в тому, що інфляцію складно контролювати. Щойно вона запускається, немає гарантії, що її можна буде зупинити на 5% на рік. В інфляційній спіралі кожен хоче бути впевненим, що зарплата, яку він отримує, і ціни які він мусить сплачувати, змінюються в той спосіб, що йому підходить. Тому спіраль може бути складно зупинити. У Франції протягом чотирьох років поспіль (1945–1948) рівень інфляції перевищив 50 %. Це скоротило державний борг майже до нуля в значно радикальніший спосіб, ніж спеціальний податок на капітал, який стягувався у 1945 році. Однак мільйони власників дрібних заощаджень були знищені, й це загострило постійну проблему бідності серед літніх людей у 1950-х роках.13 У Німеччині від початку до кінця 1923 року ціни збільшилися в 100 млн разів. Суспільство та економіка Німеччини були надовго травмовані цими подіями, і пережитий шок, безумовно, досі відчутний у ставленні громадян до інфляції. Другою проблемою, пов’язаною з цим способом скорочення боргу, є те, що більша частина бажаних результатів зникає, щойно інфляція стає постійною та очікуваною (зокрема будь-хто, готовий позичити гроші уряду, вимагатиме вищої відсоткової ставки).

Звісно, один аргумент на користь інфляції залишається, якщо порівняти її з податком на капітал. Він, як і будь-який інший податок, неминуче позбавляє людей коштів, які вони витратили б із користю (на споживання або інвестування).

Інфляція (принаймні в своїй ідеалізованій формі) передусім штрафує людей, які не знають, що робити зі своїми грішми.

Вона оминає тих, хто вже все витратив або все інвестував у реальні економічні активи (нерухомість чи капітал підприємств). Ще краще те, що вона не оминає також і тих, хто має борги (скорочує номінальний борг, що дає змогу обтяженому ним швидше стати на ноги й робити нові інвестиції). У цій ідеалізованій версії інфляція є своєрідним податком на капітал, який не працює, і заохоченням для динамічного капіталу. Цей погляд де в чому відповідає дійсності, і його не слід відразу відкидати14. Однак, як я показав, вивчаючи нерівну дохідність капіталу залежно від початкової частки, інфляція жодним чином не перешкоджає великим та добре диверсифікованим портфелям отримувати гідний дохід просто в силу їхнього розміру (та без жодних зусиль з боку власника)15.

Нарешті, правда в тім, що інфляція – це відносно брутальний і неточний інструмент. Часом вона правильно перерозподіляє багатство, а часом навпаки. Звісно, якщо є вибір між трохи більшою інфляцією і трохи більш суворою економією, інфляція, поза сумнівом, краща. Однак у Франції часом висловлюється думка, що інфляція – це майже ідеальний інструмент перерозподілу багатства (спосіб узяти гроші в «німецьких рантьє» та змусити населення по інший бік Рейну, яке старіє, виявити більше солідарності з рештою Європи). Це наївно та безглуздо. На практиці велика хвиля інфляції в Європі мала б найрізноманітніші непередбачувані наслідки для перерозподілу багатства і була б особливо шкідливою для людей із невеликими коштами у Франції, Німеччині та інших країнах. І навпаки, тих, хто має статки в нерухомості та на фондовому ринку, це переважно оминуло б на обох берегах Рейну, так само, як і скрізь16. Коли йдеться про остаточне зменшення нерівності в багатстві чи зниження незвично високого рівня державного боргу, прогресивний податок на капітал загалом є кращим інструментом, ніж інфляція.

Що роблять центральні банки?

Для того, щоб досягти кращого розуміння ролі інфляції та, загальніше, – значення центральних банків у регулюванні й перерозподілі капіталу, корисно відступити від поточної кризи, щоб вивчити ці питання в глибшій історичній перспективі. Ще коли золотий стандарт скрізь був нормою, до Першої світової війни, центральні банки відігравали значно меншу роль, ніж сьогодні. Зокрема їхня спроможність збільшувати грошову масу була суворо обмежена наявним запасом золота й срібла. Однією з очевидних проблем золотого стандарту було те, що еволюція загального рівня цін залежала передусім від шансів відкриття родовищ срібла та золота. Якби світовий запас золота був статичним, а світовий випуск продукції зростав, рівень цін мав би знизитися (оскільки той самий запас коштів тепер мав би підтримувати більший обсяг торгівельних обмінів). На практиці це спричинило неабиякі труднощі17. Якщо раптово відкривалися значні поклади золота чи срібла, як в іспанських колоніях Америки в ХVІ та ХVІІ століттях або в Каліфорнії у середині ХІХ століття, ціни могли різко підскочити, що створювало інші проблеми й приносило декому незаслужені й несподівані доходи18. Через ці недоліки дуже мала імовірність того, що світ колись повернеться до золотого стандарту. Кейнс називав золото «варварським забобоном».

Однак оскільки валюта перестала конвертуватися в дорогоцінні метали, спроможність центральних банків збільшувати грошову масу потенційно безмежна, а отже, мусить суворо регулюватися. Це головне питання дискусії щодо незалежності центральних банків, а також причина численних непорозумінь. Дозвольте мені швидко простежити етапи цієї дискусії. На початку Великої депресії центральні банки індустріалізованих країн запровадили вкрай консервативну політику. Золотий стандарт тоді був лише нещодавно скасований, а вони вже відмовилися створювати ліквідність, необхідну для допомоги проблемним банкам. Це призвело до хвилі банкрутств, які суттєво загострили кризу й підштовхнули світ до краю прірви. Важливо розуміти проблему, залишену цим драматичним історичним досвідом. Відтоді всі погоджуються, що головною функцією центрального банку є гарантування стабільності фінансової системи, яке вимагає, щоб центральні банки взяли на себе роль «кредитора останньої інстанції». У випадку цілковитої паніки вони мусять створити ліквідність, необхідну для уникнення краху фінансової системи. Мусимо усвідомити, що цей погляд поділявся експертами щодо системи з 1930-х років, незалежно від їхньої позиції щодо Нового курсу20 чи різних форм соціальної держави, створених у США та Європі наприкінці Другої світової війни. Фактично, віра в стабілізаційну роль центрального банку часом здається обернено пропорційною до віри в соціальну та фіскальну політику, яка походить саме з того періоду.

Це особливо помітно в монументальній праці «Монетарна історія США», виданій 1963 року Мілтоном Фрідманом та Анною Шварц. У цій фундаментальній праці провідний фахівець монетарної економіки до найдрібніших деталей відстежує зміни в монетарній політиці США у 1857–1960 роках на основі значного масиву архівної документації19. Не дивно, що центральним пунктом книги є Велика депресія. Для Фрідмана жодні сумніви неможливі: саме невиправдана обмежувальна політика ФРС перетворила крах фондового ринку на кредитну кризу й занурила економіку в дефляційну спіраль і безпрецедентну депресію. Криза була насамперед монетарною, а отже, її розв’язок також виявився монетарним. Із цього аналізу Фрідман робить чіткий політичний висновок: щоб гарантувати регулярне, безперебійне зростання в капіталістичній економіці, необхідно й достатньо гарантувати, що монетарну політику розроблено з метою забезпечення постійного зростання грошової маси. Відповідно, монетаристська доктрина базувалася на думці, що Новий курс, який створив значну кількість державних робочих місць і програм соціальних трансфертів, був затратним і марним шахрайством. Збереження капіталізму не вимагало держави загального добробуту чи уряду, подібного до спрута. Єдине, що було необхідно, – добре організована ФРС. У 1960 – 1970-х роках, хоча багато демократів США і далі мріяли про завершення Нового курсу, громадськість США почала непокоїтися щодо спаду своєї країни відносно Європи, яка тоді саме вступила у фазу швидкого зростання. У цій політичній ситуації просте, але вагоме політичне послання Фрідмана справило ефект бомби. Праця Фрідмана та інших економістів Чиказької школи посилила підозри щодо постійного розширення державного втручання й сконцентрувала інтелектуальні обставини, які уможливили консервативну революцію 1979–1980 років.

Вочевидь, можна по-новому витлумачити ці події. Відсутні причини, з яких ФРС за її належного функціонування не може доповнювати соціальну державу, яка також належно функціонує, та добре продуманої політики прогресивного оподаткування. Ці інституції теж лише доповнюють, але не замінюють одна одну. На противагу монетаристській доктрині той факт, що ФРС дотримувалася невиправданої обмежувальної монетарної політики на початку 1930-х років (як і центральні банки інших багатих країн), водночас не демонструє переваг чи обмежень інших практик. Однак тут мене цікавить не цей аспект. Справа в тому, що всі економісти – монетаристи, кейнсіанці, неокласики – разом із рештою експертів, незалежно від політичного спрямування, дійшли згоди, що центральні банки, як кредитори останньої інстанції, мусять робити все необхідне для уникнення фінансового краху та дефляційної спіралі.

Цей широкий консенсус пояснює, чому всі центральні банки світу – як у Японії та Європі, так і в США – реагували на фінансову кризу 2007–2008 років. Вони брали на себе роль кредиторів останньої інстанції та стабілізаторів фінансової системи. Крім краху Lehman Brothers у вересні 2008 року, падіння банків протягом цієї кризи були доволі обмежені в масштабах. Однак все-таки відсутній консенсус у питанні точного визначення «нетрадиційної» монетарної політики, якої слід дотримуватися в подібних ситуаціях.

Що насправді роблять центральні банки? Для поточних цілей важливо розуміти, що центральні банки не створюють багатства як такого; вони його перерозподіляють. Точніше, коли ФРС чи ЄЦБ вирішує забезпечити мільярд додаткових доларів чи євро, американський або європейський капітал не збільшується на цю суму. Насправді національний капітал не змінюється ані на один долар чи євро, оскільки операції, до яких залучені центральні банки, – це завжди позики. Тож вони втілюються в створення фінансових активів і зобов’язань, які на момент свого виникнення точно врівноважують одне одного. Наприклад, ФРС може позичити 1 млрд доларів Lehman Brothers чи General Motors, або уряду США, а ці суб’єкти беруть на себе еквівалентні боргові зобов’язання. Чисті активи ФРС та Lehman Brothers чи General Motors взагалі не змінюються, а тим більше не змінюються активи США чи світу. Було б дивно, якби центральні банки могли просто помахом пера збільшувати капітал своїх держав.

Що трапиться далі, залежить від того, як ця монетарна політика впливає на реальну економіку. Якщо позика, ініційована центральним банком, дає одержувачеві змогу зійти з хибного шляху й уникнути остаточного краху (який може зменшити національне багатство), тоді, коли ситуацію стабілізовано й позику повернуто, є сенс вважати, що позика від ФРС збільшила національне багатство (або принаймні запобігла його зменшенню). З іншого боку, якщо позика від ФРС просто відтерміновує неминучий крах одержувача і навіть перешкоджає появі життєздатного конкурента (що також може трапитися), маємо підстави стверджувати, що політика ФРС зрештою зменшила національне багатство. Обидва результати можливі, й кожна монетарна політика тією чи іншою мірою формує кожну з них. Тією мірою, якою центральні банки світу обмежили шкоду від рецесії 2008–2009 років, вони допомогли підвищити ВВП та інвестиції, а отже, збільшили капітал багатих країн і світу в цілому. Однак очевидно, що динамічна оцінка такого типу завжди неточна й відкрита до оскаржень. Поза сумнівом також і те, що коли центральні банки збільшують грошову масу, кредитуючи фінансові чи нефінансові корпорації або уряд, негайного впливу на національний капітал (як державний, так і приватний) немає20.

Яка «нетрадиційна» монетарна політика випробовуватиметься від часів кризи 2007–2008 років? У сталі періоди центральні банки задовольняються тим, що забезпечують зростання грошової маси з такими самими темпами, з якими зростає економічна діяльність, щоб гарантувати низький рівень інфляції в 1–2 % на рік. Скажемо конкретніше: вони створюють нові кошти, кредитуючи банки на дуже короткі періоди, часто не більше ніж на кілька днів. Ці позики гарантують платоспроможність усієї фінансової системи. Домогосподарства та фірми щодня вкладають і забирають великі суми, й ці вкладення та знімання в кожному конкретному банку ніколи не є ідеально збалансованими. Головні інновації з 2008 року впроваджено щодо тривалості кредитів для приватних банків. Замість кредитування на кілька днів ФРС та ЄЦБ почали кредитувати на три чи шість місяців. Обсяг позик із такою тривалістю різко зріс в останньому кварталі 2008 року та в першому кварталі 2009 року. Банки також почали надавати позики такої ж тривалості нефінансовим корпораціям. Особливо це поширилося в США: ФРС надавала позики банківському сектору на дев’ять чи дванадцять місяців та безпосередньо скуповувала облігації з тривалим терміном погашення. У 2011–2012 роках центральні банки знову розширили діапазон свого втручання. ФРС, банк Японії та Банк Англії від початку кризи купували суверенні боргові зобов’язання, однак із поглибленням боргової кризи в Південній Європі ЄЦБ також вирішив наслідувати їхній приклад.

Ця політика потребує кількох прояснень. По-перше, центральні банки спроможні запобігти банкрутству банку чи нефінансової корпорації, позичаючи їм кошти, необхідні для оплати працівникам і постачальникам. Однак вони не можуть зобов’язати компанії інвестувати, тож ніяк не здатні змусити економіку відновити зростання. Так само неможливо для них встановити рівень інфляції. Ліквідність, створена центральними банками, швидше за все, відвернула дефляцію та депресію, однак економічні перспективи заможних країн залишаються невтішними, особливо у Європі, де криза євро підірвала довіру. Той факт, що уряди найбагатших країн (США, Японії, Німеччини, Франції та Великої Британії) могли в 2012–2013 роках брати позики за винятково низькими ставками (трохи більш ніж 1 %), показав, наскільки важлива стабілізаційна політика центральних банків. Проте цей приклад також свідчить, що приватні інвестори не мають виразного уявлення про те, що робити з коштами, які запозичуються органами монетарного регулювання зі ставкою, наближеною до нуля. Тож вони воліють давати свої гроші знову в кредит урядам, які вважаються найнадійнішими, за надзвичайно низькими відсотковими ставками. Те, що ставки дуже низькі в одних країнах і значно вищі в інших, є ознакою ненормальної економічної ситуації21.

Центральні банки доволі впливові, позаяк вони можуть перерозподіляти багатство дуже швидко і, теоретично, в яких завгодно масштабах. Якщо необхідно, центральний банк може миттєво забезпечити стільки мільярдів, скільки вважає за потрібне, й надати цю готівку як кредит на рахунок компанії чи уряду, котрі її потребують. У критичній ситуації (наприклад, за фінансової паніки, війни чи природної катастрофи) ця здатність негайно збільшувати грошову масу в необмеженій кількості дуже високо цінується. Жоден податковий орган не може діяти так швидко в стягненні податку. Спершу потрібно встановити базу оподаткування, визначити ставки, ухвалити закон, зібрати податок, запобігти можливим проблемам тощо. Якби це було єдиним способом розв’язання фінансової кризи, всі банки в світі вже збанкрутували б. Швидке виконання рішень є головною сильною стороною органів монетарного регулювання.

Слабкістю центральних банків, вочевидь, є їх обмежена здатність вирішувати, хто має отримати позики, в яких сумах і на який період, а також складність управління отриманим у підсумку фінансовим портфелем. Одним із наслідків цього є те, що розмір балансу центрального банку не має перевищувати певних меж. Із усіма новими типами позик і втручань у фінансовий ринок, впровадженими від 2008 року, баланси центральних банків збільшилися приблизно вдвічі. Сума активів і пасивів ФРС зросла від 10 % до понад 20 % ВВП; те саме стосується Банку Англії; а баланс ЄЦБ розширився від 15 % до 30 % ВВП. Це значні зміни, однак названі суми все одно доволі помірні порівняно з сукупним чистим приватним багатством, яке становить від 500 % до 600 % ВВП у більшості заможних країн22.

Звісно, суто теоретично можна уявити значно більші баланси центральних банків. Центральні банки могли б вирішити викупити всі фірми та нерухомість країни, фінансувати перехід до відновлюваних джерел енергії, інвестувати в університети та взяти на себе контроль над усією економікою. Зрозуміло, проблема полягає в тому, що вони не дуже готові до такої діяльності; їм бракує демократичної законності, щоб робити подібні кроки. Вони можуть перерозподіляти багатство швидко й масштабно, однак можуть також і серйозно помилятися у виборі об’єктів. Та й впливи інфляції на нерівність часом виявляються цілком несподіваними. Тож краще обмежувати розмір балансів центральних банків. Тому вони діють у межах чітко окреслених повноважень, зосереджених переважно на збереженні стабільності фінансової системи. На практиці, коли уряд вирішує надати допомогу окремій галузі промисловості, як США вчинили щодо General Motors у 2009–2010 роках, саме федеральний уряд, а не ФРС узяв на себе відповідальність за надання позик, придбання акцій і встановлення умов щодо ефективності й кінцевої мети. Те саме стосується Європи: промислова та освітня політика є питаннями до вирішення для держав, а не центральних банків. Це проблема не технічної неспроможності, а відсутності демократичного управління. Те, що ухвалення податкового законодавства та законодавства щодо витрат потребує часу, цілком закономірно. Коли переміщуються значні частки національного багатства, найкраще не припускатися помилок.

Серед багатьох суперечностей, пов’язаних із обмеженням ролі центральних банків, постають два особливо цікавих питання. Одне пов’язане із взаємним доповнюванням банківського регулювання та оподаткування капіталу (що яскраво виявила недавня криза на Кіпрі). Інше стосується дедалі очевидніших недоліків поточної інституційної архітектури в Європі. Європейський Союз залучений до безпрецедентного в історії експерименту – спроби створити валюту в дуже великому масштабі без держави.

Кіпрська криза: коли податок на капітал і банківське регулювання крокують в ногу

Головна та обов’язкова роль центральних банків полягає в тому, щоб гарантувати стабільність фінансової системи. Центральні банки мають унікальний інструментарій для оцінювання позиції різноманітних банків і можуть у разі потреби рефінансувати їх, щоб гарантувати належне функціонування платіжної системи. Часом їм допомагають інші органи, яким окремо доручено регулювати банки. Наприклад, вони видають банківські ліцензії та гарантують підтримання певних фінансових коефіцієнтів, щоб пересвідчитися, що банки мають достатні резерви готівки та «безпечних» активів по відношенню до позик та інших активів, що вважаються ризикованішими. В усіх країнах центральні банки та банківські регулятори, часто афілійовані з центральними банками, працюють разом. У поточних дискусіях, пов’язаних зі створенням європейського банківського союзу, припускається, що ЄЦБ має відігравати центральну роль. Під час особливо жорстких банківських криз центральні банки також працюють у взаємодії з міжнародними організаціями, наприклад, із МВФ. Від 2009–2010 років «Трійка», що складається з Європейської комісії, ЄЦБ і МВФ, працює над розв’язанням фінансової кризи в Європі, до якої входять як боргова, так і банківська криза, особливо в Південній Європі. Рецесія 2008–2009 років спричинила різке зростання державного боргу багатьох країн, які ще до її початку мали значну заборгованість (особливо Греції та Італії). Ця криза також призвела до швидкого погіршення балансів банків, особливо в країнах, які постраждали від того, що зникла штучна націнка в нерухомості (особливо це стосується Іспанії). Зрештою, обидві кризи нерозривно пов’язані. Банки тримають державні облігації, точна вартість яких невідома. Грецькі облігації підпали під значну «стрижку», і хоча відповідні органи обіцяли не повторювати цієї стратегії в інших країнах, факт залишається фактом: за таких обставин майбутні дії непередбачувані. Державні фінанси можуть лише й далі погіршуватися, поки економічні перспективи залишаються невтішними, і так, можливо, триватиме, поки фінансова та кредитна системи в більшості випадків залишатимуться переважно заблокованими.

Одна з проблем полягає в тому, що ані «Трійка», ані уряди різних держав-членів не мають автоматичного доступу до міжнародних банківських даних, або до того, що я назвав «фінансовим кадастром», який дозволив би їм розподілити тягар урегулювання ситуації ефективно й прозоро. Ми вже обговорювали труднощі, з якими зустрілися Італія та Іспанія після спроби самостійно запровадити прогресивний податок на капітал, щоб повернути міцну основу своїм державним фінансам. Грецький випадок ще показовіший. Усі наполягають на тому, щоб Греція збирала більше податків зі своїх заможних громадян. Це, поза сумнівом, блискуча ідея. Проблема в тому, що за відсутності належної міжнародної співпраці Греція, вочевидь, не може накласти справедливий та ефективний податок самостійно, оскільки найбагатші греки легко виведуть свої кошти за кордон, часто до інших європейських країн. Однак європейські та міжнародні органи ніколи не вживали кроків у напрямку впровадження необхідних законів та регулювання23. Тож через брак податкових надходжень Греція змушена продавати державні активи, часто за зниженими цінами, покупцям із грецьким або іншим європейським громадянством, які, вочевидь, радше скористаються перевагою такої можливості, ніж платитимуть податки грецькому уряду.

Криза березня 2013 року на Кіпрі – особливо цікавий приклад для розгляду. Кіпр – це острів із мільйоном мешканців, який приєднався до Європейського Союзу 2004 року, а до єврозони – 2008-го. Він має гіпертрофований банківський сектор, вочевидь завдяки дуже значним іноземним вкладам, особливо з Росії. Ці кошти було залучено до Кіпру завдяки низьким податкам і поблажливій місцевій владі. Згідно з заявами чиновників із «Трійки», ці російські вклади включають численні дуже великі персональні рахунки. Тож багато хто вважає їхніх вкладників олігархами зі статками в десятки мільйонів або навіть мільярдів євро. Ці люди є серед тих, кого ми бачимо в журнальних рейтингах. Проблема в тому, що ані європейські органи, ані МВФ не опублікували жодної статистики, бодай певних приблизних оцінок. Цілком імовірно, що вони й самі мають небагато інформації, з тієї простої причини, що ніколи не озброювалися інструментами, необхідними для дослідження цього питання, навіть попри його виняткове значення. Така непрозорість не сприяє зваженому та раціональному розв’язанню подібних конфліктів. Проблема в тому, що кіпрські банки більше не мають грошей, показаних на їхніх балансах. Очевидно, вони їх інвестували в грецькі облігації, які з того часу були уцінені, та в нерухомість, яка зараз нічого не коштує. Природно, що європейські органи вагаються, перш ніж використовувати кошти європейських платників податків для підтримання кіпрських банків без певних гарантій у відповідь, особливо з огляду на те, що в підсумку вони насправді підтримають російських мільйонерів.

Після місяців обговорень члени «Трійки» висунули ідею: запропонувати спеціальний податок на всі банківські вклади зі ставкою 6,75 % на вклади до 100 тис. євро та 9,9 % на вклади понад цю межу. Тією мірою, якою ця пропозиція нагадує прогресивний податок на капітал, вона може здатися цікавою, однак є два важливі застереження. По-перше, дуже обмежена прогресивність цього податку створює ілюзію: по суті, така сама податкова ставка накладається на кіпрських власників невеликих заощаджень із рахунками на 10 тис. євро та на російських олігархів із рахунками в 10 млн євро. По-друге, європейські та міжнародні органи, що займаються вирішенням питання, ніколи точно не визначали податкової бази. Податок, схоже, має застосовуватися лише до банківських вкладів як таких, тож вкладник може обійти його, якщо перемістить свої кошти на брокерський рахунок, оскільки тримає акції та облігації, або інвестуватиме в нерухомість чи інші фінансові активи. Іншими словами, якби цей податок був застосованим, то напевно виявився б надзвичайно регресивним, якщо враховувати структуру найбільших портфелів та можливості перерозподілу інвестицій. Після того, як у березні 2013 року цей податок було одноголосно схвалено членами «Трійки» та сімнадцятьма міністрами фінансів єврозони, його рішуче відкинули громадяни Кіпру. Зрештою було ухвалене інше рішення: вклади до 100 тис. євро звільнялися від податку (це верхня межа гарантій за вкладами, передбачена за умовами пропонованого Європейського банківського союзу). Однак точні умови нового податку залишаються доволі невизначеними. Схоже, прийнято підхід «банк за банком», хоча точні податкові ставки та бази докладно не пояснювалися.

Наведений епізод цікавий тим, що ілюструє обмеження центральних банків і фінансових органів. Їхня сила в тому, що вони можуть діяти швидко; їхня слабкість – у обмеженій здатності коректно визначати об’єкти перерозподілу, спричиненого їхніми діями. Висновок такий: прогресивний податок на капітал не лише корисний як постійний податок, але також може добре функціонувати як спеціальний (із потенційно високими ставками) в ході розв’язання значних банківських криз. У випадку з Кіпром не викликає подиву те, що власників заощаджень попросили допомогти подолати кризу, оскільки країна в цілому несе відповідальність за стратегію розвитку, обрану її урядом. З іншого боку, глибоко шокує те, що згадані органи навіть не намагалися озброїтися інструментами, необхідними для розподілу тягаря цього врегулювання в справедливий, прозорий і прогресивний спосіб. Позитивний момент у тому, що описана ситуація може підштовхнути міжнародні органи визнати обмеження інструментів, якими вони зараз користуються. Якщо будь-хто запитає в залучених до процесу чиновників, чому податок, пропонований для Кіпру, вирізнявся такою незначною прогресивністю і накладався на основі такої обмеженої бази, вони негайно дадуть відповідь: не було доступу до банківських даних, необхідних для застосування стрімкішої прогресивної шкали24. Негативний момент у тому, що ці органи, схоже, не надто поспішають розв’язувати проблему, навіть попри те, що технічне рішення цілком доступне.

Можливо, справа в тому, що перед прогресивним податком на капітал постають суто ідеологічні перешкоди, і знадобиться певний час на їх подолання.

Євро: валюта для ХХІ століття без держави?

Різноманітні кризи, які вдарили по банках південної Європи від 2009 року, порушили ширше питання, пов’язане із загальною структурою Європейського Cоюзу. Як Європа прийшла до того, щоб створити – уперше в історії людства у такому широкому масштабі – валюту без держави? Оскільки ВВП Європи 1913 року становив майже чверть від світового ВВП, це питання цікаве не лише для жителів єврозони, але й для всього світу.

Звична відповідь на нього – що створення євро, погоджене в Маастрихтському договорі 1992 року після падіння Берлінської стіни й возз’єднання Німеччини та втілене в реальність 1 січня 2002 року, коли банкомати по всій єврозоні вперше почали видавати банкноти євро, – лише етап тривалого процесу. Валютний союз природно має привести до політичного, фіскального та бюджетного союзу, до ширшої співпраці між державами-членами ЄС. Важливо мати терпіння, щоб союз розвивався крок за кроком. Поза сумнівом, це частина правди. Проте, на мій погляд, небажання визначити конкретні пункти на шляху до бажаного результату – постійне відкладання будь-якої дискусії щодо курсу, якого слід дотримуватися, стадій процесу або кінцевого результату – цілком здатні звести все нанівець. Якщо Європа 1992 року створила валюту без держави, то вона зробила це не лише з прагматичних міркувань. Вона ухвалила цю інституційну угоду наприкінці 1980-х і на початку 1990-х років, у часи, коли багато хто вважав, що єдиною функцією центрального банку є контроль над інфляцією. «Стагфляція» 1970-х років переконала уряди та людей, що центральні банки мають бути незалежними від політичного контролю і визначати низьку інфляцію як свою єдину мету. Тому Європа створила валюту без держави та центральний банк без уряду. Криза 2008 року зруйнувала це статичне бачення діяльності центрального банку, оскільки стало очевидно, що в серйозній економічній кризі центральні банки мають відігравати провідну роль і що європейські інституції не відповідали поставленим завданням.

Мушу застерегти від помилки. З огляду на спроможність центральних банків збільшувати грошову масу в необмежених кількостях цілком правильно застосовувати до них певні чинники стимуляції та чіткі обмеження. Ніхто не хоче уповноважувати главу держави на свій розсуд замінювати ректорів і професорів університетів, а тим більше – визначати зміст навчання. Так само немає нічого дивного у впровадженні жорстких обмежень на відносини між урядами та органами монетарного регулювання. Однак обмеження незалежності центральних банків також мають бути чітко визначеними. Під час нинішньої кризи ніхто, наскільки я знаю, не запропонував, щоб центральні банки повернулися до приватного статусу, який вони мали в багатьох країнах до Першої світової війни (а подекуди – аж до 1945 року)25. Якщо говорити конкретніше, – центральні банки є державними інституціями, а це означає, що їхні керівники призначаються урядами (та в деяких випадках парламентами). У багатьох випадках їх не можна звільнити, поки тривають їхні повноваження (зазвичай 5–6 років), однак можна замінити після закінчення визначеного терміну, якщо політика, котру вони проводять, вважається неадекватною, що передбачає заходи політичного контролю. На практиці очікується, що голови ФРС, Банку Японії, Банку Англії працюватимуть у взаємодії з легітимними, демократично обраними урядами своїх країн. У кожній із цих країн центральний банк у минулому відіграв важливу роль у стабілізації відсоткових ставок і державного боргу на низькому й прогнозованому рівні.

Перед ЄЦБ постають унікальні проблеми. По-перше, статути ЄЦБ обмежувальніші за статути інших центральних банків. Мета утримування низького рівня інфляції є пріоритетною, а мета забезпечення зростання та повної зайнятості відступає на другий план. Це відображає ідеологічний контекст, у якому мав від початку діяти ЄЦБ. Більше того, ЄЦБ не дозволяється купувати щойно випущені державні боргові зобов’язання: він має спершу дозволити приватним банкам надати позики державам-членам єврозони (можливо, за вищою відсотковою ставкою, ніж та, яку ЄЦБ призначає для приватних банків). А по тому він повинен купувати ці облігації на вторинному ринку. Зрештою, після тривалих вагань, так і вчинили з національними борговими зобов’язаннями урядів Південної Європи26. Якщо говорити загальніше, то очевидно: головною складністю для ЄЦБ є те, що він мусить мати справу з сімнадцятьма окремими державними боргами та сімнадцятьма окремими національними урядами. У такій ситуації банку непросто відігравати свою стабілізаційну роль. Якби Федеральний резерв мав щоранку обирати, на чому зосередитися – на боргу Вайомінгу, Каліфорнії чи Нью-Йорка – і встановлював свої ставки з огляду на власну оцінку напруги на кожному окремому ринку та під тиском з боку кожного регіону країни, йому коштувало б неабияких зусиль підтримувати послідовну монетарну політику.

Від запровадження євро в 2002 році до початку кризи 2007–2008 років відсоткові ставки в усій Європі були більш-менш однаковими. Ніхто не очікував можливого виходу з єврозони, тож усе, здавалося, працювало добре. Однак коли почалася світова фінансова криза, відсоткові ставки швидко почали змінюватися. Це потужно вплинуло на державні бюджети. Коли уряд керує боргом близько одного річного обсягу ВВП, різниця в кілька відсоткових пунктів може мати суттєві наслідки. За умов такої невизначеності майже неможливо вести спокійну демократичну дискусію щодо труднощів врегулювань чи необхідного реформування соціальної держави. Для країн Південної Європи ці варіанти були справді неможливими. До приєднання до єврозони вони могли девальвувати свою валюту, що принаймні відновило б конкурентоспроможність та створило б стимули для економічної діяльності. Спекуляції на національних відсоткових ставках до певної міри більше дестабілізували ситуацію, ніж попередні спекуляції на курсах європейських валют. Особливого значення це набуло з огляду на те, що транснаціональне банківське кредитування тоді зросло до розмірів, здатних спричинити паніку в середовищі лише невеликого числа гравців ринку. Але цього виявилося достатньо, щоб ініціювати значні потоки капіталу, що серйозно вдарило по таких країнах, як Греція, Португалія та Ірландія, й навіть по більших – таких, як Іспанія та Італія. За логікою, така втрата незалежності в монетарних питаннях мала компенсуватися гарантіями, що країни зможуть у разі необхідності позичити кошти за низькими та прогнозованими ставками.

Питання об’єднання Європи

Єдиний спосіб подолання цих суперечностей для країн єврозони (або принаймні для тих, хто був до цього готовий) – об’єднувати свої державні борги. Пропозиція Німеччини створити «фонд погашення», про який говорилося вище, – добра відправна точка, однак їй бракує політичної складової27. Конкретизую: неможливо вирішити на двадцять років наперед, якими саме будуть темпи «погашення» – тобто наскільки швидко сума об’єднаного боргу скорочуватиметься до цільового рівня. На результати впливатимуть багато чинників, передовсім – стан економіки. Щоб вирішити, наскільки швидко виплачувати об’єднаний борг, або, іншими словами, скільки державного боргу має нести на собі єврозона, знадобилося б надати «бюджетному парламенту» повноваження ухвалювати рішення щодо європейського бюджету. Найкращим способом зробити це було обрати членів цього парламенту з рядів національних парламентів, щоб європейський парламентський суверенітет спирався на законність демократично обраних національних зборів28. Як і будь-який інший парламент, цей орган вирішував би питання більшістю голосів після відкритого публічного обговорення. Коаліція формувалася б на основі частково політичної належності, частково – належності до певної держави. Рішення такого органу не могли бути ідеальними, однак принаймні ми знали б, що саме і чому саме вирішено. Це дуже важливо. Гадаю, краще створити такий новий орган, ніж покладатися на чинний Європейський парламент, у якому засідають представники 27 держав. Багато з цих країн не належать до єврозони і тепер не бажають просуватися далі в європейській інтеграції. Покладатися на нинішній Європарламент також означало б надто відверто конфліктувати з незалежними національними парламентами, що створювало б проблеми щодо рішень, які впливають на дефіцит державних бюджетів. Можливо, це і є причиною того, що в минулому передавання влади Європарламенту завжди мало значні обмеження. Напевне, це залишатиметься без змін протягом певного часу. Мусимо це визнати й створити новий парламентський орган, який відображав би прагнення країн єврозони до об’єднання (на що найочевидніше вказує їхня згода поступитися незалежністю в монетарній політиці з наступним урахуванням наслідків).

Можливі кілька інституційних механізмів. Навесні 2013 року новий італійський уряд пообіцяв підтримати пропозицію, яку на кілька років раніше зробила німецька влада. Вона стосувалася виборів президента Європейського Союзу21 на основі загального виборчого права. За логікою це мало б супроводжуватися розширенням його повноважень. Якщо бюджетний парламент вирішує, яким має бути борг єврозони, тоді постає очевидна потреба в обранні європейського міністра фінансів, підзвітного цьому органу та наділеного відповідальністю пропонувати бюджет єврозони й річний дефіцит. Не викликає сумнівів те, що єврозона не може обійтися без справжньої палати парламенту, у якій вона би визначала свою бюджетну стратегію в публічний, демократичний та незалежний спосіб і, загальніше, обговорювала способи подолання фінансової та банківської кризи, в якій нині опинилася Європа. Чинні європейські ради голів держав і міністрів фінансів не можуть виконувати роботу цього бюджетного органа. Вони зустрічаються таємно, не залучені до відкритого публічного обговорення і регулярно завершують свої зустрічі протокольними комюніке після півночі, де оголошують, що Європу врятовано, навіть попри те, що самі учасники не завжди мають упевнений вигляд, коли відповідають на запитання, що саме вони вирішили. У цьому відношенні типовим є рішення щодо кіпрського податку: хоча воно було схвалене одноголосно, ніхто не захотів публічно взяти відповідальність на себе29. Це дуже нагадує Віденський конгрес 1815 року, якому немає місця в Європі ХХІ століття. Пропозиції Німеччини та Італії, згадані вище, свідчать, що прогрес можливий. Попри це, дивно, що Франція протягом двох президентських термінів переважно була відсутньою в цих дискусіях30, хоча саме вона найчастіше вдається до повчань у питаннях європейської солідарності та потреби об’єднання боргу (принаймні на рівні риторики)31.

Поки ситуація не зміниться у вказаному вище напрямку, дуже складно уявити собі стабілізацію після розв’язання кризи єврозони. На додачу до об’єднання боргів і дефіцитів, є, звісно, й інші фіскальні та бюджетні інструменти, яких жодна країна не може використати самостійно, тож мало б сенс подумати над спільним їх використанням. Перше, що спадає на думку, – це, звісно, прогресивний податок на капітал.

Ще очевиднішим прикладом є податок на прибуток підприємств. У цьому аспекті між європейськими державами від початку 1990-х років триває інтенсивна податкова конкуренція. Зокрема, кілька невеликих країн на чолі з Ірландією, за якою ідуть кілька східноєвропейських держав, зробили низькі податки з підприємств ключовим елементом своєї стратегії економічного розвитку.

В ідеальній податковій системі, заснованій на спільно використовуваних і надійних банківських даних, податок з підприємств відігравав би обмежену роль.

Він був би просто формою утримання податку на доходи фізичних осіб (чи податку на капітал), який належить сплатити особам – акціонерам і власникам облігацій32. На практиці проблема в тому, що цей «утримуваний з джерела виплати доходу» податок – часто єдиний, що дійсно сплачується. Адже значна частина того, що підприємства декларують як прибуток, не фігурує в оподатковуваних доходах окремих акціонерів, і саме тому важливо збирати значну суму податку з джерела виплати за допомогою податку з підприємств.

Правильним підходом було б вимагати від підприємств надавати єдину декларацію про свої прибутки на європейському рівні та далі оподатковувати цей прибуток у спосіб, що менше піддається маніпуляціям, ніж у чинній системі оподаткування прибутків кожної дочірньої компанії окремо. Проблема з поточною системою полягає в тому, що транснаціональні корпорації часто в підсумку платять дуже малі суми, оскільки можуть штучно приписати всі свої прибутки дочірній компанії, розміщеній у місцевості, де податки дуже низькі. Така практика незаконна, і, на думку багатьох керівників підприємств, навіть неетична33. Доцільніше відмовитися від думки, що прибутки можна точно прив’язати до окремої держави чи території; натомість можна розподілити надходження від податку з підприємств на основі продажів чи зарплат, виплачених усередині кожної країни.

Схожа проблема виникає в зв’язку з податком на індивідуальний капітал. Головним принципом, на якому базуються більшість податкових систем, є принцип місця проживання. Кожна країна оподатковує дохід і багатство осіб, які мешкають у її кордонах протягом більш ніж шести місяців на рік. Цей принцип дедалі складніше застосовувати в Європі, особливо в прикордонних зонах (наприклад, уздовж французько-бельгійського кордону). Більше того, багатство завжди оподатковувалося частково залежно від розміщення активу, а не його власника. Наприклад, власник квартири в Парижі незалежно від його громадянства має платити податок на нерухомість місту Парижу, навіть якщо живе на іншому кінці світу. Такий самий принцип застосовується до податку на багатство, однак лише щодо нерухомості. Немає підстав не застосовувати його до фінансових активів, на основі місцезнаходження відповідної ділової активності чи компанії. Те саме стосується державних облігацій. Поширення принципу «місця перебування капітального активу» (а не його власника) на фінансові активи, вочевидь, вимагатиме автоматичного обміну банківськими даними, який дасть податковим органам змогу оцінити комплексну структуру власності. Такий податок також порушив би питання транснаціональності34. Адекватні відповіді на ці запитання можна знайти лише на європейському (чи світовому) рівні. Тож правильний підхід – створити бюджетний парламент єврозони, який працюватиме з цими питаннями.

Чи є ці пропозиції утопічними? Не більше, ніж спроба створити валюту без держави.

Коли країни поступаються незалежністю в монетарній політиці, важливо відновити їхню фіскальну незалежність у питаннях, які більше не в компетенції самої держави, – таких як відсоткова ставка на державний борг, прогресивний податок на капітал або оподаткування транснаціональних корпорацій.

Для країн Європи тепер пріоритетом має бути створення континентального політичного органу, здатного наново встановити контроль над патримоніальним капіталізмом та приватними інтересами і просувати європейську соціальну модель у ХХІ столітті. Незначні невідповідності між національними соціальними моделями набувають другорядного значення в світлі проблеми власне виживання спільної європейської моделі35.

Не можна оминати увагою ще одного моменту: без такого європейського політичного союзу цілком вірогідно, що податкова конкуренція й надалі завдаватиме руйнувань. У сфері податку з підприємств помітні тенденції пом’якшення політики, й про це свідчать нещодавно запропоновані «знижки для корпоративного акціонерного капіталу»36. Важливо зрозуміти, що податкова конкуренція призводить до залежності від податків на споживання, тобто виду податкової системи, яка існувала в ХІХ столітті і не могла бути прогресивною. На практиці це сприятливо для осіб, які здатні заощаджувати, змінити країну проживання або зробити обидва ці кроки37. Однак зазначимо, що розвиток в напрямку певних форм співпраці в податковій сфері відбувається швидше, ніж це здається на перший погляд. Розгляньмо, наприклад, пропонований податок на фінансові операції, який може стати одним із перших справді європейських податків. Хоча він значно менш суттєвий за податок на капітал чи на прибутки підприємств (як з точки зору надходжень, так і з огляду на розподільчий вплив), нещодавній прогрес у питанні цього податку показує: нічого не можна спрогнозувати наперед38. Політична та фіскальна історія завжди прокладає власний шлях.

Уряд і накопичення капіталу в ХХІ столітті

Тепер дозвольте мені зробити відступ від нагальних питань побудови Європи та порушити ще одне питання: яким є бажаний рівень державного боргу в ідеальному суспільстві? Відразу зауважу: немає цілковитої визначеності щодо цього питання, й лише шляхом демократичного обговорення він узгоджується з метою, яку перед собою ставить кожне суспільство та з особливими проблемами, що постають перед кожною країною. Однозначно, що об’єктивна відповідь неможлива, доки не буде порушено ширше питання: якими є бажаний рівень державного капіталу та ідеальний рівень сукупного національного капіталу?

У цій книзі я дуже детально розглянув еволюцію відношення капіталу до доходу β у просторі й часі. Я також вивчив, як β визначається в довготривалій перспективі нормою заощаджень і темпами зростання кожної країни, згідно із законом β = s / g. Однак я ще не ставив запитання, яке β є бажаним. Скільком річним обсягам національного доходу повинна дорівнювати вартість капіталу в ідеальному суспільстві – п’яти, десяти чи двадцяти? Як ми маємо обмірковувати це питання? Неможливо дати точну відповідь. Однак за певних припущень встановлюється максимальна кількість капіталу, накопичення якої апріорі можливо передбачити.

Максимальний рівень досягається, коли накопичено стільки, що дохідність капіталу r (вважається, що вона дорівнює його граничній продуктивності), падає, поки не стає однаковою з темпами зростання g.

У 1961 році Едмунд Фелпс охрестив рівність r = g «золотим правилом накопичення капіталу». Якщо сприймати його буквально, золоте правило передбачає значно вище відношення капіталу до доходу, ніж спостерігалося в історії, оскільки, як тут показано, дохідність капіталу завжди була значно вищою за темпи зростання. Насправді r було значно вищим за g до ХІХ століття (з дохідністю капіталу 4–5 % та темпами зростання нижче від 1 %), і, можливо, так буде знов у ХХІ-му (з дохідністю капіталу знову 4–5 % і довготривалим зростанням на рівні трохи вище за 1,5 %)39. Дуже складно сказати, яку кількість капіталу слід було б накопичити, щоб норма дохідності знизилася до 1 % чи 1,5 %. Це, поза сумнівом, значно вище, ніж шість–сім річних обсягів національного доходу, які зараз спостерігаються в найбільш капіталомістких країнах. Імовірно, знадобилося б від десяти до п'ятнадцяти річних обсягів національного доходу, можливо, навіть більше. Ще складніше уявити, що знадобилося б, щоб дохідність капіталу знизилася до рівнів зростання, які спостерігалися до ХVІІІ століття (менш ніж 0,2 %). Може знадобитися накопичення капіталу, еквівалентного двадцяти чи тридцяти річним обсягам національного доходу. Тоді кожен мав би стільки нерухомості, обладнання, інструментів та іншого, що додаткова одиниця капіталу додавала б менш ніж 0,2 % до щорічного випуску продукції.

Суть у тому, що ставити питання таким чином означає підходити до нього надто абстрактно. Відповідь, яку дає золоте правило, не дуже корисна на практиці. Малоймовірно, що певне людське суспільство колись накопичить так багато капіталу. Попри це, логіка, яка лежить в основі золотого правила, доволі цікава. Стисло підсумуємо таке судження40.

Якщо золоте правило задовольняється, то r = g; тоді, за визначенням, довгострокова частка капіталу в національному доході точно дорівнює нормі заощаджень: α = s.

І навпаки, поки r > g, довгострокова частка капіталу більша за норму заощаджень: α > s41. Іншими словами, для дотримання золотого правила необхідне таке накопичення капіталу, за якого він більше не приносить жодного доходу. Або, точніше, капіталу має накопичитися стільки, щоб саме лишень збереження його на тому самому рівні (відносно національного доходу) вимагало щорічного реінвестування всього доходу на капітал. Ось що означає α = s: увесь дохід на капітал має бути заощаджений і доданий до капіталу. І навпаки, якщо r > g, тоді капітал приносить певний дохід у довготривалій перспективі, в тому сенсі, що більше немає необхідності реінвестувати увесь дохід на капітал для підтримання того самого відношення капіталу до доходу.

Тоді очевидно, що золоте правило пов’язане зі стратегією «насичення капіталом». Його накопичується так багато, що рантьє не залишається нічого для споживання, оскільки вони мусять реінвестувати увесь свій дохід, якщо потрібне зростання їхнього капіталу з тими самими темпами, що й економіки. Таким чином зберігається їхній соціальний статус відносно середнього рівня в суспільстві. І навпаки, якщо r > g, достатньо реінвестувати частку доходу на капітал, яка дорівнює темпам зростання (g), і споживати решту (r − g). Нерівність r > g є основою суспільства рантьє. Накопичення капіталу, достатнє для того, щоб скоротити дохідність до темпів зростання, може, таким чином, покласти край домінуванню рантьє.

Однак чи це найкращий спосіб досягнення результату? Чому власники капіталу або суспільство в цілому мали б вирішити накопичити стільки капіталу? Маймо на увазі, що судження, яке веде до золотого правила, просто встановлює верхню межу, але жодним чином не обґрунтовує її досягнення42. На практиці є значно простіші та ефективніші способи вирішити питання рантьє, а саме – їх оподаткування. Немає потреби накопичувати капітал вартістю в десятки річних обсягів національного доходу, що може вимагати від кількох поколінь відмовитися від споживання43. На суто теоретичному рівні усе залежить, в принципі, від того, яке саме зростання відбувається. Якщо не зростає продуктивність, то єдиним джерелом зростання є демографія. Тоді накопичення капіталу до рівня, якого вимагає золоте правило, не позбавлене сенсу. Наприклад, якщо припустити, що населення завжди протягом року зростатиме на 1 % і що люди безмежно терплячі та альтруїстично налаштовані по відношенню до майбутніх поколінь, тоді правильний спосіб максимізувати споживання на душу населення в довготривалій перспективі – накопичити стільки капіталу, щоб норма дохідності знизилася до 1 %. Однак це судження, вочевидь, обмежене. Насамперед, доволі дивно припускати, що демографічне зростання вічне, оскільки воно залежить від репродуктивних рішень майбутніх поколінь, за які нинішні покоління відповідальності не несуть (якщо ми не уявляємо світу з особливо нерозвинутими контрацептивними технологіями). Більше того, якщо демографічне зростання також нульове, потрібно накопичити нескінченну кількість капіталу: поки дохідність капіталу навіть незначною мірою позитивна, для нинішнього покоління, якщо воно дбає про майбутніх нащадків, доведеться нічого не споживати й накопичувати, наскільки це можливо. Згідно з Марксом, який цілком допускає нульове демографічне зростання і зростання продуктивності, це кінцевий наслідок безмежного бажання капіталістів накопичувати дедалі більше капіталу, що зрештою призводить до краху капіталізму й колективного привласнення засобів виробництва. У Радянському Союзі держава фактично претендувала на те, щоб служити загальному благу, накопичуючи необмежений промисловий капітал і постійно збільшувану кількість машин. Ніхто насправді не знав, де, на думку керівних органів, мало скінчитися це накопичення44.

Якщо зростання продуктивності навіть незначною мірою позитивне, процес накопичення капіталу описується законом β = s / g. Тоді питання соціального оптимуму вирішити складніше. Якщо знати заздалегідь, що продуктивність завжди зростатиме на 1 % на рік, із цього випливає, що майбутні покоління будуть продуктивнішими та більше процвітатимуть, ніж теперішні. У такому разі чи розумно жертвувати теперішнім споживанням заради накопичення значних обсягів капіталу? Залежно від обраного способу порівняння та оцінки добробуту різних поколінь, можна дійти будь-якого бажаного висновку. Наприклад, що мудріше буде взагалі нічого не залишити для майбутніх поколінь (окрім, можливо, нашого забрудненого довкілля), або залишитися вірними золотому правилу чи будь-якому іншому розподілу теперішнього та майбутнього споживання між цими двома крайніми межами. Очевидно, що в золотому правилі мало практичної користі45.

Справді, достатньо простого здорового глузду, щоб дійти висновку, що жодна математична формула не дасть нам змоги вирішити складне питання вибору, скільки залишити майбутнім поколінням. Тоді навіщо взагалі ці концептуальні міркування про золоте правило? Напевно, ми зупинилися на них тому, що вони певним чином вплинули на публічну дискусію останніх років, по-перше, щодо європейських дефіцитів, а по-друге, в плані суперечок про кліматичні зміни.

Закони і політика

Уперше доволі неординарна ідея золотого правила фігурувала в європейських дебатах щодо державного дефіциту46. У 1992 році, коли Маастрихтським договором було створено євро, обумовлювалося, що держави-члени мають гарантувати бюджетний дефіцит, не менший, ніж до 3 % ВВП, а сукупний державний борг залишатиметься нижчим за 60 % ВВП47. Економічну логіку, що стоїть за цими варіантами, ніколи не пояснювали достатньо чітко48. Фактично, якщо не враховувати державних активів і сукупного національного капіталу, складно раціонально обґрунтувати будь-який конкретний рівень державного боргу. Я вже згадував реальні причини для цих суворих бюджетних обмежень, безпрецедентних в історії. США, Велика Британія і Японія ніколи не впроваджували в себе таких правил. Це майже неминучий наслідок рішення створити спільну валюту без держави, і зокрема без об’єднання боргів держав-членів чи узгодження дефіцитів. Імовірно, Маастрихтські критерії стали б непотрібними, якби єврозона захотіла мати бюджетний парламент, уповноважений ухвалювати рішення щодо рівнів бюджетного дефіциту та координувати їх для різних країн-членів. Тоді таке рішення було б незалежним і демократичним. Немає вагомих підстав для встановлення обмежень апріорі, не кажучи вже про фіксування їх щодо боргу та дефіциту в конституціях держав. Оскільки побудова бюджетного союзу лише щойно почалося, звісно, можуть знадобитися спеціальні правила для встановлення довіри. Наприклад, можна уявити вимогу щодо парламентської політичної більшості, коли йдеться про перевищення певного рівня боргу. Однак немає жодних підстав для карбування на камені недоторканних меж боргу й дефіциту з метою перешкоджання майбутній політичній більшості.

Знову застерігаю від помилки: я не маю особливих симпатій до державного боргу. Як зазначалося вище, борг часто стає невдалою формою перерозподілу багатства від бідних до багатих, від людей із незначними заощадженнями до людей, які мають кошти, щоб кредитувати уряд, тим часом, як правило, саме останні мають платити податки, а не кредитувати. Від середини ХХ століття з масштабними анулюваннями державного боргу та скороченням боргу за рахунок інфляції після Другої світової війни з’явилося багато небезпечних ілюзій щодо державного боргу та його зв’язку з соціальним перерозподілом. Ці ілюзії необхідно розвіяти.

Попри це, є низка причин, через які не надто доцільно фіксувати бюджетні обмеження в статутах чи конституціях. З одного боку, історичний досвід показує, що під час серйозної кризи нерідко потрібно ухвалювати термінові бюджетні рішення в масштабах, які до кризи були б неймовірними. Залишати оцінку таких рішень у кожному конкретному випадку конституційним судам (чи комітетам експертів) означає зробити крок назад від демократії. У будь-якому разі, передавання повноважень щодо рішення судам не позбавлене ризиків. Фактично, історія показує, що конституційні суди мають прикру схильність тлумачити фіскальні та бюджетні закони дуже консервативно49. Цей судовий консерватизм особливо небезпечний у Європі, де є тенденція розглядати вільне переміщення людей, товарів і капіталу як фундаментальні права з пріоритетом над правом держав-членів сприяти загальним інтересам своїх громадян, у разі потреби – шляхом стягнення податків.

Нарешті, неможливо оцінити належний рівень боргу та дефіциту без урахування численних інших чинників, які впливають на національне багатство. Коли ми дивимося на всі доступні сьогодні дані, найбільше вражає, що національне багатство в Європі ніколи не було таким великим. Звісно, чисте державне багатство майже дорівнює нулю, якщо врахувати розміри державного боргу, але чисті приватні статки такі великі, що в сумі дорівнюють зібраним за століття. Тож говорити, що ми збираємося заповісти нашим дітям і онукам ганебний тягар боргу, за який мусимо благати вибачення, просто немає сенсу. Держави Європи ніколи не були настільки багатими. З іншого боку, правда й ганьба в тому, що це велике національне багатство дуже нерівномірно розподілене.

Приватне багатство ґрунтується на державній бідності, й один із особливо прикрих наслідків цього – те, що сьогодні ми значно більше витрачаємо на відсотки за державним боргом, ніж інвестуємо у вищу освіту.

Більше того, так відбувається протягом дуже тривалого часу: оскільки зростання від 1970 року доволі повільне, ми перебуваємо в історичному періоді, в якому борг надто обтяжує наші державні фінанси50. Це головна причина, з якої він має бути максимально швидко скороченим, в ідеалі – за допомогою прогресивного чи спеціального податку на приватний капітал або, – за відсутності такої можливості, – інструментами інфляції. У будь-якому разі, це рішення має бути ухвалене національним парламентом після демократичної дискусії51.

Зміна клімату і державний капітал

Друга важлива проблема, на яку значно вплинули ці питання, пов’язані із золотим правилом, – зміна клімату і, загальніше, можливість руйнування природного капіталу людства в прийдешньому столітті. Якщо розглядати глобальну ситуацію, стає очевидно, що це головна проблема для світу в майбутньому. У звіті Стерна22, опублікованому 2006 року, підраховано, що потенційна шкода для довкілля на кінець століття може становити, за деякими сценаріями, до десятків пунктів світового ВВП на рік. Серед економістів полеміка навколо цього звіту точиться здебільшого навколо питання ставки, за якою має дисконтуватися майбутня шкода довкіллю. Британець Ніколас Стерн навів аргументи на користь відносно низької ставки дисконтування, приблизно такої самої, як і темпи зростання (1–1,5 % на рік). За такого припущення нинішні покоління надто обтяжують свої підрахунки передбачуваною шкодою. Американець Вільям Нордхауз стверджував, що слід обирати ставку дисконтування, ближчу до середньої дохідності капіталу (4–4,5 % на рік), варіант, за якого майбутні катастрофи здаються менш тривожними. Іншими словами, навіть якщо всі погоджуються щодо вартості майбутніх катастроф (попри очевидну невизначеність), вони можуть дійти різних висновків. Для Стерна збитки для світового добробуту настільки великі, що виправдовують витрату принаймні 5 пунктів світового ВВП на рік просто зараз на спроби пом’якшити зміну клімату в майбутньому. Для Нордхауса такі значні витрати були б абсолютно недоцільними, оскільки майбутні покоління будуть багатшими й продуктивнішими за нас. Вони знайдуть спосіб упоратися з цим, навіть якщо доведеться зменшити споживання, що в будь-якому разі менш затратний спосіб із точки зору світового добробуту, ніж зусилля, яких пропонує докласти Стерн. Тож зрештою ці експертні підрахунки зводяться до абсолютної розбіжності думок.

Думка Стерна здається мені обґрунтованішою за думку Нордхауза, чий оптимізм, звісно, узгоджується зі стратегією США щодо необмежених вуглеводних викидів, однак у підсумку не дуже переконливою52. У будь-якому разі, ця відносно абстрактна дискусія щодо ставок дисконтування значною мірою відходить від ключового, на мою думку, питання. Публічна дискусія, особливо в Європі, а також у Китаї та США, набуває дедалі прагматичнішого характеру. Обговорюються потреби значних інвестицій у нові екологічно чисті технології та форми відновлюваної енергії, достатньо поширені, щоб дати світу можливість обходитися без вуглеводнів. Дискусія щодо «екологічних стимулів» особливо поширена в Європі, де багато хто вважає це можливим виходом із сьогоднішньої складної економічної ситуації. Ця стратегія особливо цікава, оскільки багато урядів зараз можуть позичати кошти за дуже низькими відсотковими ставками. Якщо приватні інвестори не бажають витрачати та інвестувати, тоді чому б урядам не інвестувати в майбутнє заради уникнення ймовірного занепаду природного капіталу?53

Ця дуже важлива дискусія триватиме й протягом майбутніх десятиліть. Державний борг (значно менший за сукупне приватне багатство, який, можливо, не так складно ліквідувати) не є нашою головною проблемою.

Значно нагальніша потреба – збільшити наш освітній капітал та запобігти занепаду природного капіталу.

Це значно серйозніший та складніший виклик, оскільки зміну клімату не можна ліквідувати помахом пера (чи податком на капітал, який зводиться до того самого). Ключове практичне питання таке. Припустимо, що Стерн певною мірою правий, що є вагомі підстави витрачати еквівалент 5 % світового ВВП щороку на відвернення екологічної катастрофи. Чи ми насправді знаємо, у що нам треба інвестувати та як слід організувати свої зусилля? Якщо говоримо про державні інвестиції такої величини, важливо розуміти, що це мають бути широкомасштабні витрати, значно більші, ніж будь-які попередні державні витрати багатих країн54. Якщо говоримо про приватні інвестиції, потрібно з’ясувати для себе спосіб державного фінансування і те, хто володітиме отриманими в результаті технологіями та патентами. Чи маємо ми покладатися на передові дослідження задля швидкого прогресу в розвитку відновлюваних джерел енергії, чи нам треба негайно накласти суворі обмеження на споживання вуглеводнів? Можливо, було б доцільно обрати збалансовану стратегію, яка використовувала б усі доступні інструменти55. Ось вам і здоровий глузд. Однак факт залишається фактом: зараз ніхто не знає, як ми зустрінемо ці проблеми та яку роль відіграватимуть уряди в запобіганні занепаду нашого природного капіталу в прийдешні роки.

Економічна прозорість і демократичний контроль над капіталом

Важливо, думаю, наголосити, що одним із найсуттєвіших питань у найближчі роки буде розвиток нових форм власності та демократичного контролю над капіталом. Лінія розмежування між державним і приватним капіталом аж ніяк не настільки чітка, як дехто вважав після падіння Берлінської стіни. Як зазначалося, вже є багато сфер, таких як освіта, охорона здоров’я, культура та медіа, де головні форми організації та власності мають мало спільного з діаметрально протилежними парадигмами суто приватного капіталу (змодельованого за принципом акціонерної компанії, якою цілковито володіють її акціонери) та суто державного капіталу (що базується на аналогічній логіці «згори донизу», згідно з якою національні уряди ухвалюють рішення щодо всіх інвестицій). Вочевидь, є багато проміжних форм організації, спроможних мобілізувати таланти різних осіб та інформацію, якою вони володіють. Коли йдеться про організацію колективних рішень, ринок та урна для виборчих бюлетенів є просто двома протилежними крайнощами. Нові форми участі та управління ще слід винайти56.

Ще один важливий пункт: ці різні форми демократичного контролю над капіталом значною мірою залежать від доступності економічної інформації для кожної із залучених сторін. Економічна та фінансова прозорість, звісно, важливі для завдань оподаткування, але не лише з цієї причини, а й з багатьох інших, не менш важливих. Вони вирішальні для демократичного управління та участі в ньому. В цьому аспекті головна непрозорість індивідуальних доходів і багатства, яка по-справжньому нікого не цікавить (за винятком, можливо, політиків на найвищих посадах, або в ситуації, коли немає іншого способу встановити правду)57. Найважливішою для колективних дій була би публікація детальних рахунків приватних підприємств (а також урядових агенцій). Бухгалтерські дані, публікації яких зараз вимагають від компаній, абсолютно неадекватні в сенсі можливості для працівників чи звичайних громадян сформувати думку про корпоративні рішення, не кажучи вже про втручання в них. Наприклад, якщо брати конкретний випадок, згаданий на початку цієї книги, то опублікована звітність компанії Lonmin, власника платинового рудника Марикани, де в серпні 2012 року було застрелено 34 страйкарів, не скаже нам точно, як багатство, що виробляється на цьому руднику, розподіляється між прибутками та зарплатами. Це загалом стосується опублікованої корпоративної звітності в усьому світі: дані згруповані в дуже широкі статистичні категорії, які дають мінімум інформації про те, що реально стоїть на кону, тоді як детальніші дані приберігаються для інвесторів58. Тож легко сказати, що працівники та їхні представники недостатньо поінформовані про економічні реалії, з якими зустрічається фірма, щоб узяти участь в інвестиційних рішеннях. Без реальної облікової та фінансової прозорості та обміну інформацією не може бути економічної демократії. Прозорість марна за відсутності реального права втручатися в ухвалення корпоративних рішень (включно з місцями для працівників у радах директорів компаній). Інформація має підтримувати демократичні інституції; вона не є метою сама по собі.

Якщо демократія колись відновить контроль над капіталізмом, він має початися з визнання, що конкретні інституції, які втілюють демократію та капіталізм, повинні постійно оновлюватися59.

20 Рузвельта. – прим. перекл.

21 Окремої такої посади не існує. Назва може стосуватися голів Європейської ради, Єврокомісії, Європарламенту, Ради ЄС. Найчастіше західні медіа вживають цю назву на позначення голови Європейської ради. – прим. перекл.

22 Звіті, підготованому економістом Ніколасом Стерном, головою Грентемського дослідницького інституту зі змін клімату та довкілля, для британського уряду. – прим. перекл.

Висновки

Я показав рівень наших знань про історичну динаміку розподілу багатства та доходу від ХVІІІ століття, і спробував винести з них певні уроки для прийдешнього.

Джерела, на основі яких створено цю книгу, ширші за зібрані всіма попередніми авторами, однак і вони поки недосконалі та неповні. Мої висновки можуть піддаватися сумнівам і викликати заперечення. Метою соціальної науки не є створення математичних формул, та вони й не замінили б відкритого публічного обговорення, де кожен може висловити власну думку.

Основна суперечність капіталізму: r > g

Зробимо загальний висновок із цього дослідження: ринкова економіка базується на приватній власності. У ній діють потужні чинники зближення, пов’язані зокрема з поширенням знань і кваліфікацій, і не менш потужні сили розходження, які потенційно загрожують демократичним суспільствам і закладеним у їх основу критеріям соціальної справедливості. Тому за всіма процесами необхідно постійно спостерігати.

Головним чинником дестабілізації є те, що приватна норма дохідності капіталу r може протягом тривалих періодів значно перевищувати темпи зростання доходу та випуску продукції g.

Нерівність r > g передбачає, що багатство, накопичене в минулому, зростає швидше за випуск продукції та зарплати. Ця нерівність виражає фундаментальну логічну суперечність. Підприємець неминуче перетворюється на рантьє, який дедалі більше домінує над тим, хто не має нічого, крім власної праці.

Одного разу створений капітал відтворює себе швидше, ніж зростає випуск продукції. Минуле поглинає майбутнє.

Наслідки цієї довготривалої динаміки розподілу багатства можуть здаватися жахливими, особливо якщо додати, що дохідність капіталу коливається разом із розміром початкової частки і що розходження в розподілі багатства відбувається у всесвітньому масштабі.

Проблема величезна, і простого рішення немає. Звісно, зростання може стимулюватися інвестиціями в освіту, знання та екологічні технології. Однак ніщо з переліченого не підвищить темпів зростання до 4 % чи 5 % на рік. Історія показує, що зростати такими темпами можуть лише країни, які досі розвивають власну економіку. Так Європа надолужувала втрачене протягом трьох десятиліть після Другої світової війни, так наздоганяють заможних сусідів Китай та інші країни, що розвиваються. Стосовно ж країн, які перебувають на світовій технологічній межі, та, зрештою, і світу в цілому – є багато причин вважати, що темпи зростання в довготривалій перспективі незалежно від економічної політики не перевищать 1–1,5 %1.

Таким чином, за середньої дохідності капіталу в 4–5 % ймовірно, що r > g у ХХІ столітті знову стане нормою, як це було в історії до Першої світової. У ХХ столітті знадобилося дві світові війни, щоб стерти минуле, значно скоротити дохідність капіталу й створити ілюзію, що фундаментальну структурну суперечність капіталізму (r > g) подолано.

Звісно, можна достатньо оподаткувати дохід від капіталу, щоб знизити його приватну дохідність до рівня, меншого за темпи зростання. Однак якби це було зроблено безсистемно, виникав би ризик знищення двигуна накопичення, а отже, подальшого зменшення темпів зростання. У такому разі підприємці просто не встигатимуть перетворюватися на рантьє, оскільки й самі поступово зникнуть.

Правильним рішенням є прогресивний щорічний податок на капітал. Це дасть змогу запобігти нескінченній спіралі нерівності й при цьому зберегти конкуренцію і стимули для нових фактів первинного накопичення.

Наприклад, раніше я обговорював можливість шкали податку на капітал зі ставками в 0,1 % чи 0,5 % на статки до 1 млн євро, 1 % – на статки від 1 млн до 5 млн, 2 % – від 5 до 10 млн євро і до 5 % чи 10 % – на статки в кілька сотень мільйонів чи кілька мільярдів євро. Це стримало б необмежене зростання світової нерівності в багатстві. Нині вона збільшується з темпами, яких не можна підтримувати в довготривалій перспективі. Це мало б стурбувати навіть найпалкіших прихильників ідеї, що ринок сам себе регулює. Більше того, історичний досвід показує: такі величезні нерівності в багатстві мають мало спільного з духом підприємництва та жодним чином не стимулюють зростання. Не в них полягає «загальна користь», якщо процитувати чудовий вислів із Декларації прав людини і громадянина 1789 року, з якого я почав цю книгу.

Проблема в тому, що ухвалити рішення щодо прогресивного податку на капітал можливо лише за високого рівня міжнародної співпраці та регіональної політичної інтеграції. Цього не може статися в межах національних держав, у кожної з яких власний досвід попередніх суспільних компромісів. Багато кого непокоїть тенденція до більшої кооперації та політичної інтеграції в межах, скажімо, Європейського Союзу. Декому здається, що це лише підриває нинішні досягнення (ідеться про соціальні держави, побудовані різними країнами Європи у відповідь на потрясіння ХХ століття). Якщо не будувати нічого нового, крім величезного ринку, заснованого на ще чистішій та ще досконалішій конкуренції, ця ідея залишиться нереалізованою. Однак чиста й досконала конкуренція не може змінити нерівність r > g, яка не є наслідком певної «недосконалості» ринку. Навпаки. Хоча ризик реальний, я не бачу жодної справжньої альтернативи:

Якщо ми хочемо відновити контроль над капіталізмом, то маємо робити ставку на демократію.

Якщо говорити конкретно про Європу – це має бути демократія в європейських масштабах. Більші політичні спільноти, такі як США та Китай, мають ширший спектр варіантів. Однак для менших країн Європи, які скоро здаватимуться справді дуже малими відносно глобальної економіки, національне самоусунення може обернутися лише зневірою та розчаруванням, і без того вже помітних у Європейському Союзі. Національна держава і досі є чітким рівнем, на якому можна модернізувати будь-яку соціальну та фіскальну політику й розвивати нові форми управління та спільної власності, проміжні між державною і приватною. Це одна з головних проблем прийдешнього століття. Однак лише регіональна політична інтеграція може привести до ефективного регулювання глобалізованого патримоніального капіталізму ХХІ століття.

До політичної та історичної економіки

Кількома словами підсумую все сказане про економіку та соціальні науки. У вступі вже зазначалося, що економіка розглядається мною як одна з соціальних дисциплін. Вона стоїть поряд із історією, соціологією, антропологією та політологією. Сподіваюся, ця книга склала в читачів уявлення про те, що я маю на увазі. Мені не подобається вислів «економічна наука», який складає враження величезної зарозумілості, позаяк передбачає, що економіка досягла вищого за інші соціальні дисципліни наукового статусу. Я надаю перевагу словосполученню «політична економія», яке може здатися доволі старомодним, однак, як на мене, містить те, що відокремлює економіку від решти соціальних наук, – її політичну, нормативну та моральну мету.

Від самого початку політекономія прагнула вивчати науково, – або принаймні раціонально, систематично та методично, – ідеальну роль держави в економічній і соціальній організації країни. Вона ставила таке запитання: яка державна політика наблизить нас до ідеального суспільства? Це сміливе прагнення вказати на добро і зло, про які кожен із нас має власне судження, може в декого викликати посмішку. Звісно, подібне бажання часто залишається нездійсненним. Однак цього необхідно, насправді, обов’язково потрібно прагнути, позаяк соціальним науковцям найлегше самоусунутися від публічних дискусій і політичного протистояння і задовольнятися роллю коментаторів чи спростовувачів поглядів та даних усіх інших. Науковець соціальної сфери, як будь-який інтелектуал і будь-який громадянин, мусить брати участь у публічному обговоренні проблем. Він не повинен задовольнятися посиланням на важливі, але абстрактні принципи, такі як справедливість, демократія та мир у світі. Йому потрібно робити вибір і займати принципову позицію щодо специфічної політики чи певної інституції, – чи то соціальної держави або податкової системи, чи то державного боргу. Кожен є по-своєму політиком.

Світ не розділено між політичною елітою та армією коментаторів і спостерігачів, чия єдина відповідальність – раз на кілька років укидати бюлетень до урни під час виборів.

Я переконаний, це ілюзія – вважати, що вчений і громадянин живуть в окремих ментальних світах, де перший переймається засобами, а другий – результатами. Хоча це надзвичайно просто й зрозуміло, така точка зору зрештою здається доволі небезпечною.

Надто довго економісти прагнули визначатися лише в площині своїх нібито наукових методів. Насправді ці методи ґрунтуються на надмірному використанні математичних моделей, які часто є не більш ніж способом зайняти певну нішу, а іноді просто маскуванням відсутності змісту. Забагато енергії витрачалося й досі витрачається на суто теоретичні міркування без чіткої конкретизації економічних фактів, які дослідник намагається пояснити, або соціальних і політичних проблем, які він прагне розв’язати. Сьогодні економісти сповнені ентузіазму щодо емпіричних методів, які базуються на контрольованих експериментах. Ці методи корисні за умови поміркованого застосування. Саме вони спонукали деяких економістів звернутися до конкретних питань і отримання знань про галузь із перших рук, але ця зміна дуже запізнилася. Однак нові підходи самі часом приносяться в жертву певним наукоподібним ілюзіям. Можна, наприклад, витратити багато часу на доведення чистого і правильного каузального відношення, при цьому забуваючи, що питання саме по собі не становить значного інтересу. Нові методи часто призводять до ігнорування історії та історичного досвіду, який залишається головним джерелом наших знань. Ми не можемо переграти історію ХХ століття так, ніби Першої світової війни ніколи не було, або податок на доходи фізичних осіб і розподільча пенсійна система ніколи не запроваджувалися. Звісно, історичну обумовленість завжди складно довести, не викликаючи сумнівів. Чи справді ми впевнені в ефективності конкретної політики? Можливо, цей ефект є результатом інших чинників? Попри це, уроки з історичних помилок, і, зокрема, з досліджень минулого століття, незамінні та неоціненно важливі, й жоден контрольований експеримент ніколи не зможе до них дорівнятися. Для того, щоб стати справді корисними, економісти насамперед мають навчитися більшої прагматичності в своїх методологічних рішеннях, використовувати всі доступні інструменти і, таким чином, тісніше співпрацювати з іншими дисциплінами соціальних наук.

І навпаки, науковці з інших дисциплін не повинні залишати вивчення економічних фактів економістам, не уникати певних несподіваних цифр і не вдаватися до заяв, що вся статистика – це соціальний конструкт. Звісно, це частина правди. Та в будь-якому випадку подібна поведінка означає, що питання віддають для дослідження іншим.

Інтереси найменш заможних

«Поки доходи різних класів сучасного суспільства залишаються поза зоною дії наукової експертизи, не можна сподіватися на створення практичної економічної та соціальної історії». Цим чудовим висловом починається «Le mouvement du profit en France au 19e siècle», яку Жан Бувьє, Франсуа Фюре та Марсель Жилле видали 1965 року. Цю книгу й досі варто читати, почасти через те, що це гарний приклад «серійної історії», яка процвітала у Франції в 1930–1980 роках, із характерними для неї перевагами та недоліками, однак ще більше через те, що вона нагадує нам про інтелектуальний шлях Франсуа Фюре. Його кар’єра пропонує чудову ілюстрацію об’єктивних і суб’єктивних причин, через які ця програма досліджень зрештою втратила свою життєздатність.

Коли Фюре починав свою діяльність як перспективний молодий історик, він обрав предмет, який, на його переконання, був центром сучасних досліджень: «Доходи різних класів сучасного суспільства». Книгу написано дуже вдумливо, автор цурається будь-яких упереджень. Його праця спрямована передусім на збирання даних і встановлення фактів. Однак це буде перша й остання робота Фюре в цій царині. У блискучій книзі «Lire et écrire», яку він видав із Жаком Озуфом 1977 року під назвою «Освіченість у Франції від Кальвіна до Жуля Феррі», ми бачимо таке саме завзяття в збиранні серій даних, уже не про прибутки промисловості, а про рівні освіченості, кількість учителів та витрати на освіту. Однак відомим Фюре став завдяки своїй праці з політичної та культурної історії Французької революції, в якій марно шукати бодай відгуку «Доходів різних класів у сучасному суспільстві». Видатний історик, у 1970-ті роки захоплений боротьбою проти марксистської групи дослідників Французької революції (які тоді були особливо категоричними і, вочевидь, домінували, особливо в Сорбонні), схоже, повстав проти будь-якої економічної та соціальної історії. Як на мене, це прикро, оскільки я переконаний, що можна примирити різні підходи. Політика та ідеї існують незалежно від економічних і суспільних змін. Парламентські інституції та верховенство права ніколи не були просто буржуазними практиками, які інтелектуали-марксисти до падіння Берлінської стіни зазвичай засуджували. Утім, також зрозуміло, що злети й падіння цін і зарплат, доходів і статків створюють певну ситуацію, в якій формуються політичні інституції, встановлюються правила, проводиться та чи інша політика, і це зрештою призводить до суспільних та економічних змін.

Можна, і навіть обов’язково потрібно застосовувати водночас як економічний, так і політичний, соціальний, культурний підходи, а також постійно мати на увазі зарплати й багатство.

Двополюсне протистояння 1917–1989 років, очевидно, залишилося в минулому. Зіткнення комунізму та капіталізму швидше вихолощувало, ніж стимулювало дослідження істориками, економістами й навіть філософами2 капіталу й нерівності. Уже давно час вийти за межі цих давніх суперечок, які, на мій погляд, відобразилися і в історичних працях.

Як я зазначив у вступі, є також технічні причини передчасного згасання методу «серійної історії». Фізична складність збирання та обробки великих обсягів даних на той час, можливо, пояснює, чому в роботах цього жанру (включно з «Le mouvement du profit en France au 19e siècle») було мало простору для історичних інтерпретацій, що робить читання доволі нудним. Зокрема, часто дуже мало аналізується зв’язок між спостереженими економічними змінами та політичною і соціальною історією періоду, який досліджується. Натомість ми отримуємо ретельний опис джерел і неструктурованих даних, інформації, яку сьогодні значно простіше подавати в електронних таблицях і базах даних онлайн.

Я також вважаю, що втрата значення «серійної історії» для соціальних досліджень цього періоду пов’язана з тим, що програми вивчення вичерпалися, перш ніж дісталися ХХ століття. Коли вивчається ХVІІІ чи ХІХ століття, можна думати, що еволюція цін і зарплат, або доходів і багатства підкоряється незалежній економічній логіці, яка має мало спільного чи взагалі не має нічого спільного з логікою політики або культури. Однак під час вивчення ХХ століття така ілюзія негайно руйнується. Достатньо швидкого погляду на криві, що описують нерівність у доході й багатстві чи відношення капіталу до доходу, щоб показати, що політика проникає скрізь і що економічні та політичні зміни нерозривно переплетено, їх потрібно вивчати разом. Це змушує розглядати конкретно й окремо державу, податки та позики й відмовлятися від спрощенських і абстрактних понять економічної інфраструктури та політичної надбудови.

Звісно, принцип спеціалізації є надійним, на його основі деякі вчені впевнено заявляють, що це правильно – проводити дослідження, які не залежать від статистичних серій даних. Є тисяча й один спосіб робити соціальну науку, і збір даних не завжди обов’язковий чи навіть, визнаю, не надто оригінальний. Однак мені здається, що науковці соціальної сфери, журналісти й коментатори, активісти профспілок і політики, як і всі без винятку громадяни, – серйозно зацікавлені питанням грошей, способів вимірювання коштів, фактів, пов’язаних із ними, та їхньої історії. Ті, хто має багато грошей, ніколи не перестануть захищати свої інтереси. Відмова мати справу з цифрами рідко співвідноситься з інтересами найменш заможних.

Примітки

Для того, щоб не перевантажувати текст і прикінцеві примітки технічними питаннями, точні подробиці щодо історичних джерел, бібліографічних посилань, статистичних методів і математичних моделей вміщено до технічного додатку, який можна знайти в інтернеті за адресою http://piketty.pse.ens.fr / capital21c.

Зокрема, технічний додаток онлайн містить дані, на основі яких будувалися графіки, наведені в тексті, а також детальні описи відповідних джерел і методів. Бібліографічні посилання та прикінцеві примітки в тексті максимально можливо скорочено, а детальніші посилання винесено до цього додатку. У ньому також міститься досить багато додаткових таблиць і графіків, на які є посилання в примітках (напр., «див. додатковий рисунок S1.1» у розділі 1, примітка 21). Технічний додаток онлайн і сайт в інтернеті розроблено як додаток до книги. Таким чином, її можна читати на кількох рівнях.

Зацікавлені читачі також знайдуть в онлайн-доступі всі відповідні масиви даних (переважно в форматах Excel чи Stata), програми, математичні формули та рівняння, посилання на використані первинні джерела та на розширений перелік технічних статей, на які спирається ця книга.

Моєю метою в написанні цієї книги було зробити її доступною для людей, які не мають спеціальної технічної підготовки. Водночас книга разом із технічним додатком має задовольнити вимоги фахівців цієї галузі. Така методика дасть мені змогу публікувати змінені онлайн-версії та оновлення таблиць, рисунків і технічного інструментарію. Я радо вітатиму внесок читачів книги чи веб-сайту, які можуть надсилати коментарі й критичні зауваження на адресу piketty@ens.fr.

Вступ

1. Англійський економіст Томас Мальтус (1766–1834) вважається одним із найвпливовіших членів «класичної» школи, разом із Адамом Смітом (1723–1790) і Давидом Рікардо (1772–1823).

2. Звісно, є і оптимістичніша школа лібералів: здається, до неї належить Адам Сміт, і він фактично ніколи насправді не розглядав можливості того, що розподіл багатства міг би в довготривалій перспективі зростати нерівномірніше. Те саме стосується і Жана-Батиста Сея (1767–1832), який також вірив у природну гармонію.

3. Іншою можливістю є збільшення пропозиції рідкісних благ, наприклад, за рахунок відкриття нових родовищ нафти (або нових джерел енергії, якщо можливо, чистіших за нафту) чи за рахунок переходу до компактнішого міського проживання (наприклад, спорудження багатоповерхового житла), що створює вже інші труднощі. У будь-якому випадку, на виконання цього також можуть піти десятиліття.

4. Фрідріх Енгельс (1820–1895), який мав безпосередній досвід щодо свого предмета, став другом і співавтором німецького філософа й економіста Карла Маркса (1818–1883). У 1842 році він оселився у Манчестері, де керував фабрикою свого батька.

5. Історик Роберт Аллен нещодавно запропонував назвати цей тривалий період стагнації зарплат «паузою Енгельса». Див.: Allen, «Engels’ Pause: A Pessimist’s Guide to the British Industrial Revolution,» Oxford University Department of Economics Working Papers 315 (2007). Див. також: «Engels’ Pause: Technical Change, Capital Accumulation, and Inequality in the British Industrial Revolution», Explorations in Economic History 46, no. 4 (October 2009): 418–35.

6. Продовження вступного уривку: «Всі сили старої Європи об’єдналися для священного цькування цього привида: Папа і цар, Меттерніх і Гізо, французькі радикали та німецькі поліцаї». Поза сумнівом, величезний вплив Маркса частково пояснюється його літературним талантом.

7. У 1847 році Маркс опублікував «Злиденність філософії», у якій висміяв прудонівську «Філософію злиденності», опубліковану на кілька років раніше.

8. У розділі 6 я повернуся до теми використання статистики Марксом. Підсумую: час від часу він намагався використати найкращу доступну статистику того часу (яка була ліпшою за доступну Мальтусу та Рікардо, але все-таки ще недостатньо розвиненою), однак зазвичай робив це в імпресіоністський спосіб і без обов’язкового встановлення чіткого зв’язку зі своїми теоретичними аргументами.

9. Simon Kuznets, «Economic Growth and Income Inequality», American Economic Review 45, no. 1 (1955): 1–28.

10. Robert Solow, «A Contribution to the Theory of Economic Growth», Quarterly Journal of Economics 70, no. 1 (February 1956): 65–94.

11. Див.: Simon Kuznets, Shares of Upper Income Groups in Income and Savings (Cambridge, MA: National Bureau of Economic Research, 1953). Саймон Кузнець був американським економістом, який народився в Україні 1901 року; оселився в США 1922 року та став професором Гарвардського університету після навчання в Колумбійському університеті. Помер 1985 року. Він був першою людиною, яка вивчала національні рахунки США, та першим, хто опублікував історичні дані щодо нерівності.

12. Оскільки часто лише частині населення необхідно подавати податкові декларації про доходи, для вимірювання сукупного доходу нам потрібні національні рахунки.

13. Іншими словами, середній і робітничий класи, визначені як найбідніші 90 % населення США, спостерігали підвищення своєї частки в національному доході від 50–55 % у 1910-х та 1920-х роках до 65–70 % наприкінці 1940-х років.

14. Див. Kuznets, Shares of Upper Income Groups, 12–18. Крива Кузнеця інколи згадується як «перевернута U-подібна крива». Кузнець припускає, що дедалі більша кількість робітників переходить із бідного аграрного сектору в багатий промисловий. Спочатку лише меншість отримує вигоду від багатства промислового сектору, тож нерівність зростає. Але в підсумку кожен отримує вигоду, а отже, нерівність знижується. Має бути очевидним, що цей дуже стилізований механізм може бути узагальнений. Наприклад, робоча сила може переміщуватися між промисловими секторами або між видами робіт, які більш-менш добре оплачуються.

15. Цікаво зазначити, що в Кузнеця не було даних, щоб продемонструвати зростання нерівності в ХІХ столітті, однак йому здавалося очевидним (як і більшості спостерігачів), що таке зростання відбулося.

16. Як Кузнець сам це сформулював: «Імовірно, це на 5 % емпірична інформація та на 95 % спекуляція, частково, можливо, забарвлена спробами видати бажане за дійсне». Див.: Kuznets, Shares of Upper Income Groups, 24–26.

17. «Майбутня перспектива слаборозвинених країн в орбіті вільного світу» (28).

18. У цих моделях репрезентативного агента, які широко розповсюдилися в економічних дослідженнях від 1960-х років, допускається, що кожен агент отримує однакову зарплату, наділений однаковим багатством та має однакові джерела доходу, так що зростання пропорційно надає вигоду всім соціальним групам за визначенням. Таке спрощення реальності може бути виправдане для вивчення певних дуже специфічних проблем, однак чітко обмежує перелік економічних питань, які можуть виникнути.

19. Вивчення доходу та бюджету домогосподарств національними статистичними органами рідко коли сягає часів до 1970 року та має тенденцію до серйозного недооцінювання вищих доходів, що є проблематичним, оскільки найбагатша категорія населення часто володіє половиною національного багатства. Податкова звітність, за всіх своїх обмежень, багато розповідає нам про високі доходи та дає змогу озирнутися на століття назад.

20. Див.: Thomas Piketty, Les hauts revenus en France au 20e siècle: Inégalités et redistributions 1901–1998 (Paris: Grasset, 2001). Короткі висновки див.: «Income Inequality in France, 1901–1998», Journal of Political Economy 111, no. 5 (2003): 1004–42.

21. Див.: Anthony Atkinson and Thomas Piketty, Top Incomes over the Twentieth Century: A Contrast between Continental-European and English-Speaking Countries (Oxford: Oxford University Press, 2007), та Top Incomes: A Global Perspective (Oxford: Oxford University Press, 2010).

22. Див.: Thomas Piketty and Emmanuel Saez, «Income Inequality in the United States, 1913–1998», Quarterly Journal of Economics 118, no. 1 (February 2003): 1–39.

23. Повна бібліографія доступна в технічному додатку онлайн. Для огляду див. також: Anthony Atkinson, Thomas Piketty, and Emmanuel Saez, «Top Incomes in the Long- Run of History», Journal of Economic Literature 49, no. 1 (March 2011): 3–71.

24. Вочевидь, неможливо дати детальний звіт щодо кожної країни в цій книзі, яка пропонує загальний огляд. Зацікавлені читачі можуть звернутися до повних баз даних, які є в онлайн-доступі на сайті Бази найвищих доходів світу (World Top Incomes Database, WTID) (http://topincomes.parisschoolofeconomics.eu) та в розширеному переліку технічних книг і статей, процитованих вище. Багато текстів і документів також доступні в технічному додатку онлайн (http://piketty.pse.ens.fr / capital21c).

25. База найвищих доходів світу (WTID) наразі перебуває в стадії трансформації у Базу даних світового багатства та доходу (World Wealth and Income Database, WWID), яка об’єднає три підтипи даних, що взаємно доповнюють одні одних. У цій книзі я надам огляд інформації, доступної у цей момент.

26. Можна також використати щорічні податкові декларації про доходи в країнах, де податок на багатство застосовується до живих осіб, але дані щодо податку на спадщину за тривалий період легше дістати.

27. Див. такі новаторські роботи: R. J. Lampman, The Share of Top Wealth-Holders in National Wealth, 1922–1956 (Princeton: Princeton University Press, 1962); Anthony Atkinson and A. J. Harrison, Distribution of Personal Wealth in Britain, 1923–1972 (Cambridge: Cambridge University Press, 1978).

28. Див.: Thomas Piketty, Gilles Postel-Vinay, and Jean-Laurent Rosenthal, «Wealth Concentration in a Developing Economy: Paris and France, 1807–1994», American Economic Review 96, no. 1 (March 2006): 236–56.

29. Див.: Jesper Roine and Daniel Waldenström, «Wealth Concentration over the Path of Development: Sweden, 1873–2006», Scandinavian Journal of Economics 111, no. 1 (March 2009): 151–87.

30. Див.: Thomas Piketty, «On the Long- Run Evolution of Inheritance: France 1820–2050», École d’économie de Paris, PSE Working Papers (2010). Конспективні версії опубліковані у: Quarterly Journal of Economics 126, no. 3 (2011): 1071–1131.

31. Див.: Thomas Piketty and Gabriel Zucman, «Capital Is Back: Wealth- Income Ratios in Rich Countries, 1700–2010» (Paris: École d’économie de Paris, 2013).

32. Див. особливо: Raymond Goldsmith, Comparative National Balance Sheets: A Study of Twenty Countries, 1688–1978 (Chicago: University of Chicago Press, 1985). Повніші посилання можна знайти в технічному додатку онлайн.

33. Див.: A. H. Jones, American Colonial Wealth: Documents and Methods (New York: Arno Press, 1977), та Adeline Daumard, Les fortunes françaises au 19e siècle: Enquête sur la répartition et la composition des capitaux privés à Paris, Lyon, Lille, Bordeaux et Toulouse d’après l’enregistrement des déclarations de successions, (Paris: Mouton, 1973).

34. Див. зокрема: François Simiand, Le salaire, l’évolution sociale et la monnaie (Paris: Alcan, 1932); Ernest Labrousse, Esquisse du mouvement des prix et des revenues en France au 18e siècle (Paris: Librairie Dalloz, 1933); Jean Bouvier, François Furet, and M. Gilet, Le mouvement du profit en France au 19e siècle: Matériaux et études (Paris: Mouton, 1965).

35. Також існують інтелектуальні за сутністю причини занепаду економічної та соціальної історії, заснованої на еволюції цін, доходів і статків (яку інколи називають «серійною історією»). На мою думку, цей занепад є прикрим і зворотним процесом. Я повернуся до цього питання.

36. Цей механізм дестабілізації (що багатша людина, то заможнішою вона стає) дуже непокоїв Кузнеця, і ця тривога пояснює назву його книги 1953 року «Частки груп із високим доходом у доході та заощадженнях». Однак йому бракувало історичної перспективи, щоб повністю його проаналізувати. Ця сила розходження також була центральною в класичних працях Джеймса Міда «Ефективність, рівність та володіння власністю» [James Meade, Efficiency, Equality, and the Ownership of Property (London: Allen and Unwin, 1964)], та Аткінсона і Гаррісона «Розподіл особистого багатства у Великій Британії», що певним чином була продовженням роботи Міда. Наша робота йде слідом за цими авторами.

1.  Дохід і випуск продукції

1. «South African Police Open Fire on Striking Miners,» New York Times, August 17, 2012.

2. Див. офіційне комюніке компанії «Lonmin Seeks Sustainable Peace at Marikana,» August 25, 2012, www.lonmin.com. Згідно з цим документом, базова зарплата гірників перед страйком становила 5405 рандів на місяць, а надане підвищення складало 750 рандів на місяць (1 південноафриканський ранд приблизно дорівнює 0,1 євро). Ці цифри, схоже, узгоджуються з цифрами, які повідомлялися страйкарями та були опубліковані в ЗМІ.

3. «Факторіальний» розподіл інколи називають «функціональним» чи «макроекономічним», а «індивідуальний» – «персональним» або «мікроекономічним». Насправді обидва типи розподілу залежать як від мікроекономічних механізмів (які необхідно аналізувати на рівні фірм чи окремих агентів), так і від макроекономічних (які можна зрозуміти лише на рівні національної чи світової економіки).

4. 1 млн євро на рік (еквівалент зарплати 200 гірників), згідно з даними страйкарів. На жаль, на веб-сайті компанії немає жодної доступної інформації щодо цього.

5. Приблизно 65–70 % припадає на зарплати та інший дохід від праці, а 30–35 % – на прибутки, дохід від нерухомості та інший дохід від капіталу.

6. Близько 65–70 % припадає на зарплати та інший дохід від оплати праці, а 30–35 % – на прибутки, дохід від нерухомості та інший дохід від капіталу.23

7. Національний дохід також називають «чистим національним продуктом» (на відміну від «валового національного продукту» (ВНП), який включає амортизацію капіталу). Я використовуватиму вислів «національний дохід», який є простішим та наочнішим. Чистий дохід з-за кордону визначається як різниця між доходом, отриманим з-за кордону, та доходом, виплаченим іноземцям. Ці протилежні потоки складаються в основному з доходу від капіталу, але також включають дохід від праці та односторонні трансферти (як грошові перекази робітників-іммігрантів до своїх рідних країн). Див. деталі в технічному онлайн-додатку.

8. Англійською кажуть «національне багатство» («national wealth») або «національний капітал» («national capital»). У ХVІІІ та ХІХ століттях французькі автори говорили про fortune nationale (національне надбання), англійські – про «національне майно» (із розрізненням в англійській мові «нерухомості» («real estate») та іншого майна, яке згадується як «рухоме майно» («personal estate»)).

9. Я використовую ті самі визначення та категорії активів і зобов’язань, що й сучасні міжнародні стандарти національних рахунків, із незначними відмінностями, які обговорюються в онлайн-додатку.

10. Детальні цифри для кожної країни можна знайти в таблицях, доступних в онлайн-додатку.

11. На практиці медіанний дохід (тобто рівень доходу, нижче від якого розташовані 50 % населення) зазвичай знаходиться на рівні, близько 20–30 % нижчому за середній дохід. Це відбувається через те, що верхній кінець розподілу доходу значно витягнутіший за нижній та середню частину, що підвищує середнє значення (але не медіанне). Також зазначимо, що «національний дохід на душу населення» стосується середнього доходу до оподаткування та трансфертних платежів. Фактично, громадяни багатих країн вирішили виплачувати від третини до половини свого національного доходу у вигляді податків та інших платежів для того, щоб оплатити громадські послуги, інфраструктуру, соціальний захист, значну частку витрат на охорону здоров’я та освіту тощо. Питання податків і державних витрат порушується, переважно, у частині 4.

12. Готівкові запаси (включно з фінансовими активами) становили лише крихітну частину сукупного багатства (кілька сотень євро на душу населення, або кілька тисяч, якщо включати золото, срібло та інші цінні об’єкти; або близько 1–2 % від сукупного багатства). Див. технічний додаток онлайн. Більше того, державні активи сьогодні майже дорівнюють державному боргу, тож не буде абсурдним сказати, що домогосподарства можуть включити їх до своїх фінансових активів.

13. Формула α = r × β читається як «α дорівнює r, помноженому на β». Крім того, «β = 600 %» – це те саме, що й «β = 6»; «α = 30 %» – це те саме, що й «α = 0,30», а «r = 5 %» – це те саме, що й «r = 0,05».

14. Я надаю перевагу «нормі дохідності капіталу» над «нормою прибутку», почасти тому, що прибуток – це лише одна з юридичних форм, якої може набувати дохід від капіталу, та почасти тому, що вислів «норма прибутку» часто використовувався неоднозначно (інколи застосовувався до норми дохідності, а в інших випадках, помилково – до частки прибутків у доході чи випуску продукції, тобто на позначення того, що я називаю α, а не r, бо це зовсім інше). Інколи вираз «маржинальна ставка» використовується для вираження частки прибутків α.

15. Відсотки є дуже особливою формою доходу від капіталу, значно менш репрезентативною за прибутки, дохід від нерухомості та дивіденди (які становлять значно більші суми, ніж відсоток, за умови типової структури капіталу). «Відсоткова ставка» (яка, більше того, коливається залежно від особи позичальника), таким чином, не є показником середньої норми дохідності капіталу та часто значно менша. Ця думка буде корисною, коли ми дійдемо до аналізу державного боргу.

16. Річний випуск продукції, на який я тут посилаюся, є тим, що інколи називають «доданою вартістю» фірми, тобто різницею між тим, що фірма заробляє від продажу товарів і послуг («валовий дохід»), та тим, що вона платить іншим фірмам за товари та послуги («проміжне споживання»). Додана вартість вимірює внесок фірми до внутрішнього продукту. За визначенням, додана вартість також вимірює суму, доступну фірмі для оплати праці та капіталу, які використовуються у виробництві. Я посилаюся тут на додану вартість за вирахуванням амортизації капіталу (тобто після віднімання вартості зношування капіталу та інфраструктури) й прибутки за вирахуванням амортизації.

17. Див. особливо: Robert Giffen, The Growth of Capital (London: George Bell and Sons, 1889). Щодо детальнішої бібліографічної інформації див. додаток онлайн.

18. Перевага понять національного багатства та доходу в тому, що вони дають збалансованішу картину збагачення країни, ніж поняття ВВП, яке в деяких аспектах є занадто «продуктивістським». Наприклад, якщо природне лихо знищує значну частину багатства, амортизація капіталу зменшить національний дохід, але ВВП зросте за рахунок зусиль з відбудови.

19. Щодо історії офіційних систем національного обліку від Другої світової війни, написаної одним із основних архітекторів нової системи, прийнятої ООН у 1993 році (так званої Системи національних рахунків [СНР] 1993, що першою запропонувала послідовні визначення капітальних рахунків), див.: André Vanoli, Une histoire de la comptabilité nationale (Paris: La Découverte, 2002). Див. також повчальні коментарі Стоуна: Richard Stone, «Nobel Memorial Lecture, 1984: The Accounts of Society,» Journal of Applied Econometrics 1, no. 1 (January 1986): 5–28. Стоун був одним із піонерів британських та американських рахунків у повоєнний період. Див. також: François Fourquet, Les comptes de la puissance – Histoire de la comptabilité nationale et du plan (Paris: Recherches, 1980), антологію вкладу окремих осіб, залучених до створення французьких національних рахунків у 1945–1975 роках.

20. Ангус Медісон (1926–2010) був британським економістом, який спеціалізувався на реконструюванні національних рахунків на світовому рівні протягом тривалого часу. Зауважимо, що серії історичних даних Медісона пов’язані лише з потоком випуску продукції (ВВП, населення та ВВП на душу населення) і нічого не кажуть про національний дохід, розподіл між оплатою праці та капіталом чи вартість капіталу. Щодо еволюції світового розподілу випуску продукції та доходу, див. також новаторські роботи Франсуа Бургіньйона та Бранко Мілановіча. Див. технічний додаток онлайн.

21. Дані, надані тут, сягають лише 1700 року, але оцінки Медісона ведуть аж до античності. Його результати показують, що Європа почала випереджати решту світу від 1500 року. На відміну від неї, Азія та Африка (а особливо арабський світ) мали незначну перевагу близько 1000 року. Див. додаткові рисунки S1.1, S1.2, та S1.3 (в онлайн-доступі).

22. Для спрощення викладу зараховую до Європейського Союзу менші європейські країни, такі як Швейцарія, Норвегія та Сербія, оточені країнами Євросоюзу, але поки не його члени (населення Європейського Союзу 2012 року у вузькому значенні становило 510 млн, а не 540 млн). Так само, Білорусь і Молдова зараховуються до російсько-українського блоку. Туреччина, Кавказ і Центральна Азія включені до регіону Азії. Детальні цифри щодо кожної країни є в онлайн-доступі.

23. Див. додаткову таблицю S1.1 (в онлайн-доступі).

24. Те саме можна сказати щодо Австралії та Нової Зеландії (із населенням ледве 30 млн, або менше ніж 0,5 % світового населення з ВВП на душу населення близько 30 тис. євро на рік). Заради спрощення я зараховую ці дві країни до азійського регіону. Див. додаткову таблицю S1.1 (в онлайн-доступі).

25. Якби для конвертації американського ВВП використали поточний обмінний курс на рівні 1,30 долара за 1 євро, то виявилося б, що США на 10 % бідніші, а ВВП на душу населення зменшився б від 40 тис. до приблизно 35 тис. євро (що було б, насправді, ліпшим вимірником купівельної спроможності американського туриста в Європі). Див. додаткову таблицю S1.1. Офіційні оцінки Програми міжнародних зіставлень зроблені консорціумом міжнародних організацій, включно зі Світовим Банком, Євростатом та ін. Кожна країна розглядається окремо. Існують деякі варіації всередині єврозони, паритет євро / долар на рівні 1,20 долара є середнім. Див. технічний додаток онлайн.

26. Довготривале зниження купівельної спроможності долара США проти євро, починаючи від 1990 року, просто відображає той факт, що інфляція у США була трохи вищою (0,8 %, або близько 20 % за 20 років). Поточні обмінні курси, показані на рисунку 1.4, є річними середніми показниками, тож завдяки їм стають непомітними величезні короткочасні коливання.

27. Див.: Global Purchasing Power Parities and Real Expenditures – 2005 International Comparison Programme (Washington, DC: World Bank, 2008), table 2, pp. 38–47. Зазначимо, що в цих офіційних рахунках безкоштовні або пільгові громадські послуги оцінюються з точки зору вартості їх виробництва (наприклад, зарплата вчителів у сфері освіти), яка в підсумку сплачується платниками податків. Це результат статистичного протоколу, що врешті-решт вони оплачують. Це недосконала статистична угода, хоча все-таки вона задовільніша, ніж інші. Статистична угода, яка відмовляється враховувати будь-яку національну статистику, була б гіршою, що призвело б до значно спотворених міжнародних порівнянь.

28. Це звичайне очікування (у так званій моделі Баласи-Самуельсона), яке, здається, досить добре пояснює, чому поправка за паритетом купівельної спроможності для бідних країн проти багатих більша за 1. Однак серед багатих країн усе не так зрозуміло: найбагатша країна в світі (США) мала поправку за паритетом купівельної спроможності більше за 1 до 1970 року, але менше від 1 у 1980-х роках. Попри помилки вимірювання, одним із можливих пояснень може бути високий рівень нерівності в зарплатах, який спостерігався в США останніми роками і який міг привести до нижчих цін у некваліфікованому, трудомісткому секторі послуг для внутрішнього ринку (так само, як у бідних країнах). Див. технічний додаток онлайн.

29. Див. додаткову таблицю S1.2 (в онлайн-доступі).

30. Я використав офіційні оцінки останнього періоду, але цілком можливо, що наступний огляд Програми міжнародних зіставлень (ICP) в результаті здійснить переоцінку ВВП Китаю. Щодо розбіжності Меддісон / ICP див. технічний додаток онлайн.

31. Див. додаткову таблицю S1.2 (в онлайн-доступі). Частка Європейського Союзу має зрости від 21 до 25 %, блоку США – Канада – від 20 до 24 %, а частка Японії – від 5 до 8 %.

32. Це, звісно, не означає, що кожен континент герметично ізольований від інших: ці чисті потоки приховують значні взаємні інвестиції між континентами.

33. Цей показник у 5 % для африканського континенту, очевидно, залишався досить стабільним протягом 1970–2012 років. Цікаво зазначити, що відтік доходу від капіталу був приблизно втричі більшим, ніж приплив міжнародної допомоги (більше того, вимірювання її – взагалі спірне питання). Подальші деталі щодо всіх оцінок – див. технічний додаток онлайн.

34. Іншими словами, частка Азії та Африки в світовому випуску продукції у 1913 році була меншою за 30 %, а їхня частка в світовому доході наближалася до 25 %. Див. технічний додаток онлайн.

35. Від 1950-х років широко відомо, що накопичення фізичного капіталу пояснює лише малу частину довготривалого зростання продуктивності; обов’язковим є накопичення людського капіталу та нових знань. Див. зокрема: Robert M. Solow, «A Contribution to the Theory of Economic Growth», Quarterly Journal of Economics 70, no. 1 (February 1956): 65–94. Останні статті Чарльза І. Джонса та Пола М. Ромера (Charles I. Jones and Paul M. Romer, «The New Kaldor Facts: Ideas, Institutions, Population and Human Capital», American Economic Journal: Macroeconomics 2, no. 1 (January 2010): 224–45), а також Роберта Гордона (Robert J. Gordon, «Is U.S. Economic Growth Over? Faltering Innovation Confronts the Six Headwinds,» NBER Working Paper 18315 (August 2012)) є гарними точками входу до масивної літератури щодо вирішальних чинників довготривалого зростання.

36. Згідно з останніми дослідженнями, статичні вигоди від відкриття Індії та Китаю для міжнародної торгівлі становлять лише 0,4 % світового ВВП, 3,5 % ВВП для Китаю та 1,6 % – для Індії. У зв’язку з величезним ефектом перерозподілу між секторами та країнами (з дуже великою кількістю тих, хто програв, у всіх країнах), складно виправдати торгівельну відкритість (до якої ці країни, здається, все-таки долучилися) лише на основі такої вигоди. Див. технічний онлайн-додаток.

2.  Зростання: ілюзії та реальність

1. Див. додаткову таблицю S2.1(в онлайн-доступі) щодо детальних результатів за підперіодами.

2. Показовим прикладом є Чорна смерть (пандемія чуми 1347 року), яка нібито забрала понад третину європейського населення і таким чином звела нанівець кілька століть повільного зростання.

3. Якщо врахувати старіння, темп зростання світового дорослого населення був навіть вищим: 1,9 % у 1990–2012 роках (протягом якого частка дорослих у населенні зросла від 57 % до 65 %, досягши у 2012 році близько 80 % в Європі та Японії та 75 % у Північній Америці). Див. технічний онлайн-додаток.

4. Якщо коефіцієнт фертильності становить 1,8 дітей (що вижили) на 1 жінку, або 0,9 на 1 дорослого, тоді населення автоматично зменшуватиметься на 10 % у кожному поколінні, або приблизно – в 0,3 % на рік. І навпаки, коефіцієнт фертильності 2,2 дитини на 1 жінку, або 1,1 на 1 дорослого, спричинить темпи зростання на рівні 10 % на покоління (або +0,3 % на рік). За умови 1,5 дітей на 1 жінку, темп зростання становить –1,0 % на рік, а за 2,5 дітей на 1 жінку він становить +0,7 %.

5. Тут немає змоги віддати належне великій кількості робіт з історії, соціології та антропології, які намагалися за країнами та регіонами проаналізувати еволюцію та зміни демографічної поведінки (яка, в загальних рисах, стосується питань рівня народжуваності, одруження, структури сімей і т. ін.). Якщо брати лише один приклад, згадаймо роботи Еммануеля Тодда та Ерве Ле Браза зі створення схем сімейних систем у Франції, Європі та у всьому світі від «L’Invention de la France» (Paris: Livre de Poche, 1981; reprint, Paris: Gallimard, 2012) до «L’origine des systèmes familiaux» (Paris: Gallimard, 2011). Або, якщо брати цілковито іншу перспективу, див. роботу Гости Еспінг-Андерсена щодо різних типів держави загального добробуту та значення політики, спрямованої на суміщення трудового та сімейного життя, наприклад, The Three Worlds of Welfare Capitalism (Princeton: Prince ton University Press, 1990).

6. Див. технічний онлайн-додаток щодо детальних статистичних даних за країнами.

7. Темпи зростання світового населення у 2070–2100 роках становитимуть 0,1 % згідно з основним сценарієм, – 1,0 % згідно з несприятливим сценарієм та +1,2 % згідно зі сприятливим. Див. технічний онлайн-додаток.

8. Див.: Pierre Rosanvallon, The Society of Equals, trans. Arthur Goldhammer (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2013), 93.

9. У 2012 році середній ВВП на душу населення в країнах Африки на південь від Сахари становив близько 2 тис. євро, що передбачає середній місячний дохід у 150 євро на людину (див. також розділ 1, таблиця 1.1). Але найбідніші країни (як Демократична Республіка Конго, Нігер, Чад та Ефіопія) перебувають на позначці від третини до половини від цього рівня, тоді як найбагатші (як ПАР) у 2–3 рази заможніші (та наближаються до північноафриканських рівнів). Див. технічний онлайн-додаток.

10. Оцінки Меддісона (які є слабкими для цього періоду) вказують, що 1700 року Північна Америка та Японія були ближчими до світового середнього рівня, ніж Західна Європа, тож загальне зростання середнього доходу в 1700–2012 роках мало би бути ближчим до 30 разів, ніж до 20.

11. У довготривалій перспективі середню кількість відпрацьованих годин на душу населення було урізано приблизну вполовину (зі значними коливаннями між країнами), тож зростання продуктивності було приблизно вдвічі більшим за зростання випуску продукції на душу населення.

12. Див. додаткову таблицю S2.2 в онлайн-доступі.

13. Зацікавлені читачі знайдуть у технічному онлайн-додатку серії історичних даних щодо середнього доходу для багатьох країн від початку ХVІІІ століття, вираженого в сучасній валюті. Щодо детальних прикладів цін на харчові продукти, промислові товари та послуги у Франції ХІХ та ХХ століть (узятих із різних історичних джерел, включно з офіційними індексами та збірками цін, опублікованими Жаном Фурастьє), а також аналізу відповідних зростань купівельної спроможності, див.: Thomas Piketty, Les Hauts revenus en France au 20e siècle (Paris: Grasset, 2001), 80–92.

14. Звісно, все залежить від того, де купували моркву. Тут я маю на увазі середню ціну.

15. Див.: Piketty, Les Hauts revenus en France, 83–85.

16. Там само, 86–87.

17. Щодо історичного аналізу складу цих різних груп послуг від кінця ХІХ до кінця ХХ століття, якщо починати з прикладу Франції та США, див.: Thomas Piketty, «Les Créations d’emploi en France et aux Etats-Unis: Services de proximité contre petits boulots?» Les Notes de la Fondation Saint- Simon 93, 1997. Див. також «L’Emploi dans les services en France et aux Etats-Unis: Une analyse structurelle sur longue période,» Economie et statistique 318, no. 1 (1998): 73–99. Зазначимо, що в державній статистиці фармацевтична галузь зараховується до промисловості, а не до послуг у сфері охорони здоров’я, так само як автомобільна та авіаційна галузі – до промисловості, а не до транспортних послуг тощо. Можливо, було б зрозуміліше групувати діяльність із позиції її кінцевої мети (охорона здоров’я, транспорт, житлове забезпечення тощо) і відмовитися від розмежування на сільське господарство / промисловість / послуги.

18. Під час розрахунку витрат на виробництво до уваги береться лише амортизація капіталу (заміна використаних будівель та обладнання). Однак компенсація за державний капітал, за вирахуванням амортизації, зазвичай встановлюється як нуль.

19. У розділі 6 я ще раз розгляну масштаби похибок, таким чином, додатково внесених до міжнародних порівнянь.

20. Ерве Ле Браз та Еммануель Тодд зазначають майже те саме, коли говорять про «Славне тридцятиріччя культури» в описі 1980–2010 років у Франції. Це був час швидкого освітнього розвитку, на відміну від «Славного тридцятиріччя економіки» 1950–1980 років. Див.: Le mystère français (Paris: Editions du Seuil, 2013).

21. Безперечно, зростання було близьким до нуля в 2007–2012 роках через рецесію 2008–2009 років. Див. додаткову таблицю S2.2 (в онлайн-доступі) щодо детальних цифр для Західної Європи та Північної Америки (які не дуже відрізняються від показників, зазначених тут для Європи та Північної Америки в цілому) та для кожної країни окремо.

22. Див.: Robert J. Gordon, Is U.S. Economic Growth Over? Faltering Innovation Confronts the Six Headwinds, NBER Working Paper 18315 (August 2012).

23. Я повернуся до цього питання пізніше. Див. частину 4.

24. Зазначимо, що світовий випуск продукції на душу населення, який, за оцінками, зростав із темпами 2,1 % між 1990 та 2012 роками, знижується до 1,5 %, якщо дивитися на зростання випуску продукції на одного дорослого, а не на зростання на душу населення. Це логічний наслідок того, що демографічне зростання протягом цього періоду збільшилося від 1,3 до 1,9 % на рік, що дозволяє нам порахувати як загальне, так і доросле населення. Це свідчить про важливе значення демографічного питання, коли беремося до розділення зростання світового випуску продукції (3,4 % на рік). Див. технічний онлайн-додаток.

25. Лише країни Африки на південь від Сахари та Індія і далі відстають. Див. технічний онлайн-додаток.

26. Див. розділ 1, рисунки 1.1–1.2.

27. Закон 25 жерміналя IV року (14 квітня, 1796 року) підтвердив срібний паритет франка, а Закон 17 жерміналя XI року (7 квітня, 1803 року) встановив подвійний паритет: франк дорівнював 4,5 грамам чистого срібла та 0,29 грама золота (за співвідношення золото-срібло на рівні 1 / 15,5). А закон 1803 року, оприлюднений за кілька років після створення Банку Франції у 1800 році, започаткував назву «франк жерміналь». Див. технічний онлайн-додаток.

28. В умовах золотого стандарту, що спостерігався у 1816–1914 роках, фунт стерлінгів коштував 7,3 грамів чистого золота, або точно в 25,2 рази більше за золотий паритет франка. Біметалізм золото-срібло додав кілька ускладнень, про які я нічого тут не казатиму.

29. До 1971 року фунт стерлінг поділявся на 20 шилінгів, кожен з яких далі поділявся на 12 пенсів (тож в одному фунті було 240 пенсів). Гінея коштувала 21 шилінг або 1,05 фунта. Вона зазвичай використовувалася для встановлення цін на професійні послуги та в модних крамницях. У Франції турський лівр також поділявся на 20 деньє та 240 су, аж до десяткової реформи 1795 року. Після неї франк поділявся на 100 сантимів, які в ХІХ столітті інколи називалися «су». У ХVІІІ столітті луїдор був монетою вартістю 20 турських ліврів, або приблизно 1 фунт стерлінгів. До 1795 року. вартість екю становила 3 турські ліври, після чого екю став срібною монетою вартістю в 5 франків і так залишалося від 1795 до 1878 року. Якщо судити з того, як романісти переходили від однієї одиниці до іншої, схоже, їхні сучасники чудово зналися на цих тонкощах.

30. Згадані тут оцінки стосуються національного доходу на одного дорослого, на мою думку, важливішого за національний дохід на душу населення. Див. технічний додаток онлайн.

31. Середній річний дохід у Франції коливався від 700 до 800 франків у 1850-х роках і від 1,3 тис. до 1,4 тис. франків у 1900–1910 роках. Див. технічний додаток онлайн.

3.  Метаморфози капіталу

1. Згідно з доступними оцінками (особливо Кінґа й Петті для Великої Британії та Вобана і Буагільбера для Франції), сільськогосподарські будівлі та худоба у ХVІІІ столітті становили приблизно половину того, що я класифікую як «інший внутрішній капітал». Якби ми відняли ці позиції задля концентрації на промисловості і послугах, тоді зростання іншого внутрішнього капіталу, не пов’язаного з сільським господарством, було б таким самим, як зростання капіталу в формі житла, навіть трохи вищим.

2. Гарний приклад – спекуляції Цезаря Біротто з нерухомістю в районі Ла-Мадлен.

3. Згадаймо макаронні фабрики батька Горіо або парфумерні операції Цезаря Біротто.

4. Щодо подальших деталей див. технічний додаток онлайн.

5. Див. технічний додаток онлайн.

6. Детальні річні статистичні дані щодо торгівельного та платіжного балансів Великої Британії та Франції доступні в технічному додатку онлайн.

7. Від 1950 року чисті закордонні активи обох країн майже завжди коливалися в межах від –10 до +10 % національного доходу, що становить від однієї десятої до однієї двадцятої рівня, якого було досягнуто на початку ХХ століття. Складність вимірювання чистих закордонних активів сьогодні не ставить цих даних під сумнів.

8. Якщо точніше, для середнього доходу в 30 тис. євро в 1700 році середнє багатство мало б становити приблизно 210 тис. (сім річних обсягів доходу, а не шість), 150 тис. із яких були б у формі землі (приблизно п'ять річних обсягів доходу, якщо враховувати сільськогосподарські будівлі та худобу), 30 тис. – у формі житла та 30 тис. – в інших внутрішніх активах.

9. Знову ж таки, для середнього доходу в 30 тис. євро середнє багатство 1910 року мало б бути ближчим до 210 тис. євро (сім річних обсягів національного доходу), при цьому інші внутрішні активи були б ближчими до 90 тис. (три річні обсяги доходу), ніж до 60 тис. (два річні обсяги). Усі вказані тут показники свідомо спрощені та округлені. Щодо подальших деталей див. технічний додаток онлайн.

10. Якщо точніше, британські державні активи становлять 93 % національного доходу, а державний борг – 92 %, тож чисте державне багатство становить +1 % національного доходу. У Франції державні активи становлять 145 % національного доходу, а борги – 114 %, тож чисте державне багатство становить +31 %. Щодо детальних річних статистичних даних для обох країн див. технічний додаток онлайн.

11. Див.: François Crouzet, La Grande inflation: La monnaie en France de Louis XVI à Napoléon (Paris: Fayard, 1993).

12. У 1815–1914 роках первинний профіцит бюджету Великої Британії коливався від 2 до 3 % ВВП, і це витрачалося на виплату відсотків за державним боргом приблизно в таких самих обсягах. Загальний бюджет на освіту в цей період був меншим за 2 % ВВП. Детальні щорічні статистичні дані про первинний і вторинний державні дефіцити див. технічний додаток онлайн.

13. Ці дві серії переведення коштів пояснюють більшу частину зростання французького державного боргу в ХІХ століття. Щодо обсягів та джерел див. технічний додаток онлайн.

14. У 1880–1914 роках Франція виплатила більше відсотків за боргом, ніж Велика Британія. Детальна щорічна статистика про державний дефіцит в обох країнах та еволюції норми дохідності державних боргових зобов’язань див. технічний додаток онлайн.

15. Однак обговорення цього питання Рікардо в «Принципах політичної економії та оподаткування» («Principles of Political Economy and Taxation » (London: George Bell and Sons, 1817) неоднозначне. З цього приводу див. цікавий історичний аналіз Грегорі Кларка «Debt, Deficits, and Crowding Out: England, 1716–1840», European Review of Economic History 5, no. 3 (December 2001): 403–36.

16. Див.: Robert Barro, «Are Government Bonds Net Wealth?», Journal of Political Economy 82, no. 6 (1974): 1095–1117 та «Government Spending, Interest Rates, Prices, and Budget Deficits in the United Kingdom, 1701–1918», Journal of Monetary Economics 20, no. 2 (1987): 221–48.

17. Paul Samuelson, Economics, 8th ed. (New York: McGraw- Hill, 1970), 831.

18. Див.: Claire Andrieu, L. Le Van, and Antoine Prost, Les Nationalisations de la Libération: De l’utopie au compromis (Paris: FNSP, 1987) та Thomas Piketty, Les hauts revenus en France au 20e siècle (Paris: Grasset, 2001), 137–138.

19. Повчально перечитати британські оцінки національного капіталу в різні моменти протягом ХХ століття, оскільки форма та масштаби державних активів і зобов’язань надзвичайно змінилися. Див. зокрема H. Campion, Public and Private Property in Great Britain (Oxford: Oxford University Press, 1939), та J. Revell, The Wealth of the Nation: The National Balance Sheet of the United Kingdom, 1957–1961 (Cambridge: Cambridge University Press, 1967). Це питання відкрито постало в часи Гіффена, оскільки приватний капітал переважив державний. Ми бачимо у Франції таку саму еволюцію, наприклад, у роботі 1956 року, опублікованій Франсуа Дівізіа, Жаном Дюпеном і Рене Руа під цілком доречною назвою «A la recherche du franc perdu» (Paris: Société d’édition de revues et de publications, 1954), третій том якої називався «La fortune de la France»; та в не позбавлених труднощів спробах оновити оцінки Клемана Колсона для Чудової епохи.

4.  Від старої Європи до Нового Cвіту

1. Щоб сконцентруватися на довготривалих еволюціях, на рисунках, що супроводжують цей розділ, наведено величини лише за десятиліттями й, таким чином, ігноруються екстремуми, які тривали всього кілька років. Щодо повних щорічних статистичних даних див. технічний додаток онлайн.

2. Середній показник інфляції в 17 % за 1913–1950 роки ігнорує 1923 рік, коли ціни зросли в 100 млн разів протягом року.

3. Практично рівного General Motors, Toyota та Renault Nissan, із продажами в кожного близько 8 млн автомобілів у 2011 році французький уряд досі володіє близько 15 % капіталу Renault (третього провідного європейського виробника після Volkswagen та  Peugeot ).

4. Зважаючи на обмеження доступних джерел, також не виключено, що цей розрив можна частково пояснити різними статистичними похибками. Див. технічний додаток онлайн.

5. Див., наприклад, Michel Albert, Capitalisme contre capitalisme (Paris: Le Seuil, 1991).

6. Див., наприклад, Guillaume Duval, Made in Germany (Paris: Le Seuil, 2013).

7. Див. технічний додаток онлайн.

8. Відмінність від часів Рікардо полягала в тому, що заможні британці в 1800-х та 1810-х роках процвітали достатньо, щоб створювати додаткові приватні заощадження, необхідні для поглинання державного дефіциту без шкоди для національного капіталу. На відміну від цього, європейські дефіцити 1914–1945 років відбувалися в ситуації, коли приватне багатство та заощадження вже піддалися повторюваним негативним потрясінням, тож державна заборгованість посилила падіння національного капіталу.

9. Див. технічний додаток онлайн.

10. Див.: Alexis de Tocqueville, Democracy in America, trans. Arthur Goldhammer (New York: Library of America, 2004), II.2.19, p. 646, and II.3.6, p. 679.

11. На рисунках 3.1–3.2, 4.1, 4.6 і 4.9 позитивні позиції щодо решти світу (які позначають періоди чистого додатного капіталу, вкладеного за кордоном) не зафарбовано, а від’ємні позиції (періоди чистого додатного зовнішнього боргу) зафарбовано. Повні статистичні дані, використані для побудови всіх цих графіків, доступні в технічному додатку онлайн.

12. Див. додаткові рисунки S4.1–4.2 (в онлайн-доступі).

13. Щодо реакції США на європейські інвестиції протягом ХІХ століття див., наприклад, Mira Wilkins, The History of Foreign Investment in the United States to 1914 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1989), chap. 16.

14. На Півночі утримувалися лише кілька десятків тисяч рабів. Див. технічний додаток онлайн.

15. Якщо кожну людину розглядати як індивідуального суб’єкта, тоді рабство (яке можна розцінювати як граничну форму боргових стосунків між індивідами) не підвищує національного багатства, як і будь-які інші приватні чи державні борги (для деяких осіб борги є зобов’язаннями, а для інших – активами, а отже, вони врівноважуються на світовому рівні).

16. Кількість рабів у французьких колоніях, звільнених 1848 року, оцінено в 250 тис. осіб (або менш ніж 10 % від кількості рабів у США). Однак, як і в США, форми законної нерівності зберігалися після звільнення: на Реюньйоні, наприклад, після 1848 року колишніх рабів могли заарештовувати та ув’язнювати як жебраків, доки вони не зможуть укласти трудових контрактів як слуги чи робітники на плантаціях. Порівняно з попереднім правовим режимом, за якого рабів-втікачів відловлювали та повертали власникам (якщо вдавалося спіймати), різниця була суттєвою, але вона відображала швидше зміну в політиці, а не цілковитий розрив із попереднім режимом.

17. Див. технічний додаток онлайн.

18. Наприклад, якщо національний дохід складається на 70 % із доходу від оплати праці та на 30 % із доходу від капіталу, й ці доходи капіталізуються за ставкою 5 %, тоді сукупна вартість запасу людського капіталу дорівнюватиме чотирнадцяти річним обсягам національного доходу, вартість капіталу, не пов’язаного з людиною, – шести річним обсягам національного доходу, а загалом вони, за структурою, дорівнюватимуть двадцяти річним обсягам. За розподілу національного доходу 60–40 %, що є ближчим до розподілу, який спостерігався у ХVІІІ столітті (як мінімум, у Європі), отримуємо дванадцять річних обсягів та вісім річних обсягів відповідно, знову ж таки, загалом двадцять річних обсягів.

5.  Відношення капіталу до доходу в довготривалій перспективі

1. Європейське відношення капіталу до доходу, наведене на рисунках 5.1 і 5.2, було обчислено шляхом підрахунку середнього показника на основі доступних статистичних даних для чотирьох найбільших європейських економік (Німеччини, Франції, Великої Британії та Італії), зваженого на національний дохід кожної країни. Усі разом ці чотири країни представляють більш ніж три чверті західноєвропейського ВВП та близько двох третин європейського ВВП. Включення інших країн (особливо Іспанії) спричинить ще стрімкіше зростання відношення капіталу до доходу за останні кілька десятиліть. Див. технічний додаток онлайн.

2. Формула β = s / g читається як «β дорівнює s, поділене на g». Пригадаймо також, що «β = 600 %» дорівнює «β = 6», так само як «s = 12 %» дорівнює «s = 0,12», а «g = 2 %» дорівнює «g = 0,02». Норма заощаджень є дійсно новими заощадженнями (отже, за вирахуванням амортизації капіталу), поділеними на національний дохід. Я повернуся до цього пункту.

3. Інколи g використовується для позначення темпів зростання національного доходу на душу населення, а n – темпів зростання населення: у такому випадку формула пишеться як β = s / (g + n). Для того, щоб позначення були простими, я вирішив використовувати g для загальних темпів зростання економіки, тож моя формула β = s / g.

4. 12 % доходу дає 12, поділене на 6, або 2 % капіталу. Так, якщо норма заощаджень s, а відношення капіталу до доходу β, тоді капітал зростає з темпами, що дорівнюють s / β.

5. Просте математичне рівняння, яке описує динаміку відношення капіталу до доходу β та його прагнення до β = s / g, подається в технічному додатку онлайн.

6. Від двох цілих двох десятих річного обсягу в Німеччині до трьох цілих чотирьох десятих річного обсягу в США в 1970 році. Див. додаткову таблицю S5.1 (в онлайн-доступі) для повних статистичних даних.

7. Від чотирьох цілих однієї десятої річного обсягу в Німеччині та США до шести цілих однієї десятої річного обсягу в Японії та шести цілих восьми десятих річного обсягу в Італії в 2010 році. Значення, показані для кожного року, є середніми річними значеннями. Наприклад, значення, показане для 2010 року, – це середнє з оцінок багатства на 1 січня 2010 року та 1 січня 2011 року. Перші доступні оцінки для 2012–2013 років не дуже відрізняються. Див. технічний додаток онлайн.

8. Зокрема, буде достатньо змінити один індекс цін на інший (їх кілька, і жоден із них не ідеальний), щоб змінити відносну позицію цих різних країн. Див. технічний додаток онлайн.

9. Див. додатковий Рисунок S5.1 (в онлайн-доступі).

10. Якщо точніше, ці дані показують, що відношення приватного капіталу до національного доходу зросло від 299 % у 1970 році до 601 % у 2010 році, тоді як накопичені потоки заощаджень передбачали зростання від 299 % до 616 %. Тож помилка становить 15 % від національного доходу на тлі загального зростання приблизно на 300 %, або лише 5 %: потік заощаджень пояснює 95 % зростання відношення приватного капіталу до національного доходу в Японії між 1970 та 2010 роками. Детальні розрахунки для всіх країн доступні в технічному додатку онлайн.

11. Коли фірма скуповує свої власні акції, це дає акціонерам змогу реалізувати приріст капіталу, який загалом оподатковуватиметься менше, ніж у випадку використання фірмою тієї самої суми для розподілу дивідендів. Важливо розуміти, що те саме стосується й випадку, коли фірма купує акції іншої фірми, тож загалом бізнес-сектор створює для фізичних осіб можливості реалізації приросту капіталу шляхом придбання фінансових інструментів.

12. У записі закону β = s / g s може також позначати загальну, а не чисту норму заощаджень. У цьому випадку закон набуває такого вигляду: β = s / (g + δ) (де δ тепер позначає норму амортизації капіталу, виражену як відсоток від запасу капіталу). Наприклад, якщо норма заощаджень s = 24 %, і якщо норма амортизації запасу капіталу δ = 2 % для темпів зростання g = 2 %, тоді ми отримуємо відношення капіталу до доходу β = s / (g + δ) = 600 %. Див. технічний додаток онлайн.

13. За зростання g = 2 % для накопичення запасу товарів тривалого використання, що дорівнює β = s / g = 50 % від національного доходу, чисті витрати на ці товари мають дорівнювати s = 1 % національного доходу на рік. Однак товари тривалого використання мають заміщатися часто, тож валові витрати будуть значно вищими. Наприклад, якщо середній час заміщення становить п’ять років, то для простого заміщення використаних товарів необхідні валові витрати на товари тривалого використання на рівні 10 % від національного доходу на рік, а для отримання чистих витрат на рівні 1 % та рівноважного запасу на рівні 50 % від національного доходу необхідні 11 % на рік (так само за умови зростання g = 2 %). Див. технічний додаток онлайн.

14. Сукупна вартість світового золотого запасу знизилася протягом тривалого часу (вона становила від 2 до 3 % сукупного приватного багатства у ХІХ столітті, але менш ніж 0,5 % наприкінці ХХ століття). Однак вона має тенденцію до зростання в періоди кризи, тому що золото слугує за притулок; тож наразі вона становить 1,5 % від сукупного приватного багатства, із яких приблизно одна п’ята зберігається в центральних банках. Існують певні варіації, проте вони несуттєві, порівняно із загальною вартістю капіталу. Див. технічний додаток онлайн.

15. Навіть попри те, що немає великої різниці, заради послідовності я використав однакове правило для історичних даних, обговорюваних у розділах 3 і 4, та для даних, обговорюваних тут для 1970–2010 років: товари тривалого використання виключені з багатства, а цінності включені до категорії, позначеної як «інший внутрішній капітал».

16. У частині 4 я повертаюся до питання податків, трансфертів і перерозподілів, на які впливає держава, і зокрема до питання її впливу на нерівність, накопичення та розподіл капіталу.

17. Див. технічний додаток онлайн.

18. Чисті державні інвестиції зазвичай досить низькі (як правило, близько 0,5–1 % від національного доходу, 1,5–2 % із яких припадають на валові державні інвестиції, а 0,5–1 % – на амортизацію державного капіталу), тож від’ємні державні заощадження часто досить близькі до дефіциту державного бюджету. Однак існують винятки: державні інвестиції вищі в Японії, що пояснює, чому державні заощадження є незначною мірою позитивними, попри значні дефіцити державного бюджету. Див. технічний додаток онлайн.

19. Це можливе недооцінювання пов’язане з малою кількістю транзакцій із державними активами в цей період. Див. технічний додаток онлайн.

20. У 1870–2010 роках середні темпи зростання національного доходу становили приблизно 2–2,2 % у Європі (з яких 0,4–0,5 % походили від зростання населення), порівняно із 3,4 % в США (з яких 1,5 % походили зі зростання населення). Див. технічний додаток онлайн.

21. Фірма, яка не котирується на фондовій біржі й акції якої складно продати в зв’язку з малою кількістю транзакцій, так що потрібен значний час, щоб знайти зацікавленого покупця, може бути оцінена на 10–20 % нижче, ніж така сама компанія, яка котирується на фондовій біржі й для якої завжди можливо знайти зацікавленого покупця або продавця в один і той самий день.

22. Погоджені міжнародні норми, які використовуються для національних рахунків (застосованих тут), рекомендують завжди записувати активи та зобов’язання за їх ринковою вартістю на дату балансу (тобто вартістю, яку можна було б отримати, якби фірма вирішила ліквідувати свої активи, оцінені за необхідності, використовуючи останні транзакції з подібними товарами). Норми приватного обліку, які фірми використовують під час публікації своїх балансів, не такі самі, як норми для національних рахунків, і різняться від країни до країни, спричиняючи численні проблеми в фінансовому та пруденційному регулюванні, а також в оподаткуванні. У частині 4 я повернуся до ключового питання погодження стандартів обліку.

23. Див., наприклад, «Profil financier du CAC 40,» звіт аудиторської фірми «Ріколь Ластері» від 26 червня 2012 року. Такі самі надзвичайні коливання Q Тобіна спостерігаються в усіх країнах і на всіх фондових ринках.

24. Див. технічний додаток онлайн.

25. Профіцит торгового балансу Німеччини досяг 6 % ВВП на початку 2010-х років, і це дало змогу німцям швидко накопичити права власності щодо решти світу. Водночас профіцит торгового балансу Китаю становить лише 2 % ВВП (і Німеччина, і Китай мають профіцит торгового балансу 170–180 млрд євро на рік, але ВВП Китаю в три рази вищий, ніж у Німеччині: 10 трлн євро проти 3 трлн). Також зазначимо, що п’яти років профіциту торгового балансу Німеччини було б достатньо, щоб скупити всю нерухомість у Парижі, а ще п’ять років знадобилося б для придбання індексу CAC 40 (близько 800–900 млрд євро для кожної покупки). Дуже великий профіцит торгівельного балансу Німеччини є, здається, наслідком примх німецької конкурентоспроможності, а не чітко визначеної політики накопичення. Тож цілком можливо, що найближчими роками внутрішній попит зросте, і профіцит торгового балансу зменшиться. У країнах-експортерах нафти, які намагаються накопичувати закордонні активи, профіцит торгівельного балансу становить понад 10 % ВВП (наприклад, у Саудівській Аравії та Росії), і навіть у рази вищий в деяких менших експортерів нафти. Див. розділ 12 та технічний додаток онлайн.

26. Див. додатковий рисунок S5.2 (в онлайн-доступі).

27. У випадку Іспанії, багато хто помітив швидке зростання індексів ринку нерухомості та фондового ринку в 2000-х роках. Однак, якщо немає чіткої контрольної точки, складно визначити, коли оцінки справді зросли до надмірної висоти. Перевагою відношення капіталу до доходу є те, що воно забезпечує точну контрольну точку, корисну для часових і просторових порівнянь.

28. Див. додаткові рисунки S5.3–5.4 (в онлайн-доступі). Більше того, слід зазначити, що баланси, встановлені центральними банками та державними статистичними органами, стосуються лише первинних фінансових активів (векселів, акцій, облігацій та інших цінних паперів), але не деривативів (схожих на страхові контракти, індексовані щодо цих первинних активів, або, можливо краще, схожих на ставку, залежну від того, як розглядати проблему), котрі збільшили б загальну суму до ще вищих рівнів (від двадцяти до тридцяти річних обсягів національного доходу, залежно від обраних визначень). Попри це, важливо розуміти, що ці обсяги фінансових активів і зобов’язань, які зараз є вищими, ніж будь-коли в минулому (у ХІХ столітті та до Першої світової війни загальна кількість фінансових активів та зобов’язань не перевищувала чотирьох–п'яти річних обсягів національного доходу), за визначенням, не мають впливу на чисте багатство (або впливають не більше, ніж кількість ставок на спортивну подію). Див. технічний додаток онлайн.

29. Наприклад, фінансові активи у Франції, якими володіє решта світу, в 2010 році становили 310 % від національного доходу, а фінансові активи, якими володіли мешканці Франції в решті світу, – 300 % від національного доходу, що дає від’ємну чисту позицію в 10 %. У США від’ємна чиста позиція в 20 % відповідає фінансовим активам на рівні близько 120 % від національного доходу, якими володіє решта світу в США, та 100 % від національного доходу, якими володіють мешканці США в інших країнах. Щодо детальних статистичних даних за країнами див. додаткові рисунки S5.5–5.11 (в онлайн-доступі).

30. У зв’язку з цим зазначимо, що ключова відмінність японської націнки від іспанської в тому, що Іспанія наразі має чисту від’ємну позицію за закордонними активами, яка дорівнює приблизно одному річному обсягу національного доходу (що серйозно ускладнює ситуацію в країні), тоді як Японія має чисту позитивну позицію приблизно такої самої величини. Див. технічний додаток онлайн.

31. Зокрема, зважаючи на дуже значні дефіцити торгівельного балансу в США, їхня чиста позиція за закордонними активами мала б бути значно від'ємнішою ніж вона є наразі. Частково ця розбіжність пояснюється дуже високою дохідністю закордонних активів (переважно акцій), якими володіють громадяни США, та низьким доходом, який виплачується за американськими зобов’язаннями (особливо державними облігаціями США). З цього питання див. працю П’єра-Олівера Гурінша та Елен Рей, процитовану в технічному додатку онлайн. І навпаки, чиста позиція Німеччини мала би бути вищою, ніж вона є, і ця розбіжність пояснюється низькою нормою дохідності німецьких інвестицій за кордоном, причина цього почасти криється в нинішній обережності Німеччини. Щодо глобального розбивання накопичення закордонних активів заможними країнами в 1970–2010 роках, де розрізняються наслідки торгівельних балансів і дохідності портфелю закордонних активів, див. технічний додаток онлайн (особливо додаткову таблицю S5.13, в онлайн-доступі).

32. Наприклад, імовірно, що значна частина дефіциту торгівельного балансу США просто відповідає фіктивним трансфертам до американських фірм, розташованих у податкових лазівках, трансфертам, які згодом повертаються на батьківщину в формі прибутків, отриманих за кордоном (що відновлює платіжний баланс). Зрозуміло, що такі облікові ігри можуть створювати перешкоди для аналізу базових економічних явищ.

33. Складно провести порівняння зі стародавніми суспільствами, але рідкісні доступні оцінки свідчать, що вартість землі часом досягала навіть вищих рівнів: шести річних обсягів національного доходу в Давньому Римі, як зазначено у: R. Goldsmith, Pre- modern Financial Systems: A Historical Comparative Study (Cambridge: Cambridge University Press, 1987), 58. Оцінки міжгенераційної мобільності багатства в невеликих примітивних суспільствах свідчать, що значення статків, які передаються, широко варіювалася залежно від характеру економічної діяльності (полювання, випас худоби, землеробство та тваринництво тощо). Див.: Monique Borgerhoff Mulder et al., «Intergenerational Wealth Transmission and the Dynamics of Inequality in Small- Scale Societies,» Science 326, no. 5953 (October 2009): 682–88.

34. Див. технічний додаток онлайн.

35. Див. розділ 12.

6.  Розподіл між капіталом і оплатою праці в ХХІ столітті

1. Відсотки на державний борг, які не є частиною національного доходу (тому що це чистий трансферт) і які є винагородою за капітал, не включений до національного капіталу (тому що державний борг – це актив для приватних власників облігацій і зобов’язання для уряду), не зараховано до рисунків 6.1–6.4. Якби їх було внесено, то частка капіталу в доході була б трохи вищою, як правило, приблизно на 1–2% (та аж на 4–5% у періоди незвично високого державного боргу). Щодо повних статистичних даних див. технічний додаток онлайн.

2. Можна приписати позаштатним працівникам такий самий середній дохід від оплати праці, як і найманим, або приписати капіталу підприємств, який використовується позаштатними працівниками, таку саму середню дохідність, як і для інших форм капіталу. Див. технічний додаток онлайн.

3. У заможних країнах частка бізнесу, що перебуває в індивідуальній власності, у внутрішньому випуску продукції знизилася від 30–40 % у 1950-х роках (із, можливо, 50 % у ХІХ та на початку ХХ століття) до близько 10 % у 1980-х (відображаючи переважно зниження частки сільського господарства) і потім стабілізувалася приблизно на цьому рівні, що інколи зростає до 12–15 % у відповідь на змінні сприятливі та несприятливі податкові умови. Див. технічний додаток онлайн.

4. Дані, зображені на рисунках 6.1 і 6.2, базуються на історичній праці Роберта Аллена щодо Великої Британії та моїй власній роботі щодо Франції. Усі деталі щодо джерел і методів доступні в технічному додатку онлайн.

5. Див. також додаткові рисунки S6.1 і S6.2 (в онлайн-доступі), на яких я позначив верхні та нижні межі частки капіталу в доході у Великій Британії та Франції.

6. Див. зокрема розділ 12.

7. Відсоткова ставка на державний борг Великої Британії та Франції у ХVІІІ та ХІХ століттях була зазвичай на рівні 4–5 %. Вона інколи знижувалася до 3 % (наприклад, протягом економічного сповільнення наприкінці ХІХ століття). І навпаки, вона зростала до 5–6 % чи навіть вище протягом періодів високої політичної напруги, коли існували сумніви щодо надійності державного бюджету, наприклад, протягом десятиліть до і під час Французької Революції. Див.: F. Velde and D. Weir, «The Financial Market and Government Debt Policy in France 1746–1793», Journal of Economic History 52, no. 1 (March 1992): 1–39. Див. також: K. Béguin, Financer la guerre au 17e siècle: La dette publique et les rentiers de l’absolutisme (Seyssel: Champ Vallon, 2012). Див. технічний додаток онлайн.

8. Французький ощадний рахунок «livret A»24 виплачував номінальний відсоток приблизно 2 % у 2013 році, а реальна дохідність наближалася до нуля.

9. Див. технічний додаток онлайн. У більшості країн вклади на поточних рахунках приносять відсотки (але це заборонено у Франції).

10. Наприклад, номінальна відсоткова ставка у 5 % з рівнем інфляції в 10 % відповідає реальній відсотковій ставці в –5 %, тоді як номінальна відсоткова ставка в 15 % із рівнем інфляції у 5 % відповідає реальній відсотковій ставці в +10 %.

11. Самі лише активи в нерухомості становлять приблизно половину сукупних активів, а серед фінансових активів реальні зазвичай складають більше половини від загального обсягу та часто – понад три чверті. Див. технічний додаток онлайн.

12. Однак, як я пояснював у розділі 5, цей підхід включає в дохідність капіталу його структурний приріст, отриманий за рахунок капіталізації нерозподілених прибутків, як це показує ціна акції, що є важливим компонентом дохідності акцій протягом тривалого періоду.

13. Іншими словами, зростання інфляції від 0 % до 2 % у суспільстві, де дохідність капіталу від початку становить 4 %, поза сумнівом, не є еквівалентом 50% податку на дохід від капіталу, з тієї простої причини, що ціна нерухомості та акцій почне зростати на 2 % на рік, тож інфляційний податок буде виплачуватися лише з малої частини активів, які перебувають у власності домогосподарств (у загальних рисах – грошових вкладів і деяких номінальних активів). Я повернуся до цього питання у розділі12.

14. Див.: P. Hoffman, Gilles Postel-Vinay, and Jean-Laurent Rosenthal, Priceless Markets: The Political Economy of Credit in Paris 1660–1870 (Chicago: University of Chicago Press, 2000).

15. У крайньому випадку нульової еластичності дохідність капіталу, а отже, частка капіталу в доході, падає до нуля, навіть якщо є незначний надлишок капіталу.

16. У крайньому випадку нескінченної еластичності дохідність капіталу не змінюється, тож частка капіталу в доході зростає в тій самій пропорції, що й відношення капіталу до доходу.

17. Можна показати, що виробнича функція Кобба-Дугласа приймає форму Y = F (K, L) = K αL1 − α, де Y – це випуск продукції, K – капітал, а L – праця. Існують інші математичні форми для вираження випадків, коли еластичність заміщення більша або менша за одиницю. Випадок нескінченної еластичності відповідає лінійній виробничій функції: випуск продукції задано як Y = F (K, L) = rK + vL (тож дохідність капіталу r не залежить ні від залучених обсягів капіталу та праці, ні від дохідності праці v, яка є лише розміром зарплати, також фіксованим у цьому прикладі). Див. технічний додаток онлайн.

18. Див.: Charles Cobb and Paul Douglas, «A Theory of Production», American Economic Review 18, no. 1 (March 1928): 139–65.

19. Згідно з розрахунками Боулі, частка капіталу в національному доході протягом усього періоду становила 37 %, а частка оплати праці – близько 63 %. Див.: Arthur Bowley, The Change in the Distribution of National Income, 1880–1913 (Oxford: Clarendon Press, 1920). Зазначені оцінки узгоджуються з моїми даними за цей період. Див. технічний додаток онлайн.

20. Див.: Jürgen Kuczynski, Labour Conditions in Western Europe 1820 to 1935 (London: Lawrence and Wishart, 1937). Того самого року Боулі розширив свою роботу 1920 року: див. Arthur Bowley, Wages and Income in the United Kingdom since 1860 (Cambridge: Cambridge University Press, 1937). Див. також: Jürgen Kuczynski, Geschichte der Lage der Arbeiter unter dem Kapitalismus, 38 vols. (Berlin, 1960–72). Томи 32, 33 і 34 присвячені Франції. Для того, щоб провести критичний аналіз серій даних Кучинського, які, попри певні лакуни, залишаються важливим історичним джерелом, див.: Thomas Piketty, Les hauts revenus en France au 20e siècle: Inégalités et redistribution 1901–1998 (Paris: Grasset, 2001), 677–681. Щодо додаткових посилань див. технічний додаток онлайн.

21. Див. Frederick Brown, «Labour and Wages», Economic History Review 9, no. 2 (May 1939): 215–17.

22. Див. J. M. Keynes, «Relative Movement of Wages and Output», Economic Journal 49 (1939): 48. Цікаво зауважити, що в ті дні прихильники сталого розподілу між капіталом та оплатою праці так само не були впевнені в приблизно стабільному рівні цього розподілу. У цьому випадку Кейнс наполягав на тому, що частка доходу, яка припадає на «ручну працю» (категорію, яку складно визначити протягом тривалого періоду), здавалася стабільною на рівні 40 % від національного доходу в 1920–1930 роках.

23. Щодо повної бібліографії див. технічний додаток онлайн.

24. Див. технічний додаток онлайн.

25. Це може набути форми зростання в експоненті 1 – α у виробничій функції Кобба-Дугласа (та відповідного зниження у α), або подібних модифікацій у більш загальних виробничих функціях, у яких еластичність заміщення більша або менша за одиницю. Див. технічний додаток онлайн.

26. Див. технічний додаток онлайн.

27. Див.: Jean Bouvier, François Furet, and M. Gilet, Le mouvement du profit en France au 19e siècle: Matériaux et études (Paris: Mouton, 1965).

28. Див. François Simiand, Le salaire, l’évolution sociale et la monnaie (Paris: Alcan, 1932); Ernest Labrousse, Esquisse du mouvement des prix et des revenus en France au 18e siècle (Paris: Librairie Dalloz, 1933). Історичні дані щодо довгострокової еволюції земельної ренти та зарплат, зібрані Джефрі Вільямсоном та його колегами, також показують зростання частки національного доходу, який припадав на земельну ренту в ХVІІІ та на початку ХІХ століття. Див. технічний додаток онлайн.

29. Див.: A. Chabert, Essai sur les mouvements des prix et des revenus en France de 1798 à 1820, 2 vols. (Paris: Librairie de Médicis, 1945–49). Див. також: Gilles Postel-Vinay, «A la recherche de la révolution économique dans les campagnes (1789–1815),» Revue économique, 1989.

30. «Додана вартість» фірми визначається як різниця між тим, що фірма заробляє, продаючи товари та послуги (що називається «дохід від продажів») та тим, що вона платить іншим фірмам за свої покупки (що називаються «проміжним споживанням»). Як показує назва, ця сума вимірює вартість, яку фірма додає в процесі виробництва. Зарплати виплачуються з доданої вартості, і те, що залишається, є, за визначенням, прибутком фірми. Дослідження розподілу між капіталом та оплатою праці надто часто обмежується розподілом між зарплатою та прибутком, що ігнорує ренту.

31. Уявлення про постійне та тривале зростання населення було не очевиднішим, і насправді залишається сьогодні таким само плутаним, як і завжди, а тому загалом приймається гіпотеза стабілізації світового населення. Див. розділ 2.

32. Єдиним випадком, коли дохідність капіталу не прямує до нуля, є автоматизована економіка з нескінченною еластичністю заміщення між капіталом та оплатою праці, тож виробництво врешті використовує лише капітал.

33. Найцікавіші податкові дані представлені в додатку 10 першої книги «Капіталу». Щодо аналізу деяких розрахунків часток прибутків і ступенів експлуатації на основі бухгалтерських книг, показаних Марксом, див. технічний додаток онлайн. У «Заробітній платі, ціні та прибутку» (1865) Маркс також використав рахунки «зразкової» капіталістичної фабрики, прибутки якої сягнули 50 % доданої вартості (стільки ж, скільки й зарплати). Хоч Маркс і не каже цього відверто, це, здається, той тип загального розподілу, який він мав на увазі, коли говорив про економіку промисловості.

34. Див. розділ 1.

35. Деякі останні теоретичні моделі намагаються проголосити достовірним це знання, засноване на інтуїції. Див. технічний додаток онлайн.

36. Не варто й казати, що деякі американські економісти (від часів Модільяні) доводили, що капітал повністю змінив свою природу (тож тепер він походив із накопичення протягом життєвого циклу), тоді як британські (від періоду Калдора) й далі розглядати багатство з позиції успадкування, що було значно менш втішним. Я повернуся до цього ключового питання у частині 3.

7.  Нерівність і концентрація: попередні підходи

1. Honoré de Balzac, Le père Goriot (Paris: Livre de Poche, 1983), 123–35.

2. Див.: Balzac, Le père Goriot, 131. Для вимірювання доходу та багатства Бальзак зазвичай використовував франки або турські ліври (які зрівнялися за вартістю, щойно було запроваджено франк «жерміналь»), екю (екю був срібною монетою вартістю в 5 франків у ХІХ столітті) і рідше луїдор (луїдор був золотою монетою вартістю в 20 франків, які в період Старого режиму дорівнювали вже 20 ліврам). Оскільки тоді інфляції не існувало, ці грошові одиниці були настільки стабільними, що читачі могли легко переходити від однієї до іншої. Див. розділ 2. Детальніше я обговорюю суми, зазначені Бальзаком, у розділі 11.

3. Див. Balzac, Le père Goriot, 131.

4. Згідно з повідомленнями в ЗМІ, син колишнього президента Франції, вивчаючи право в Парижі, нещодавно одружився зі спадкоємицею мережі магазинів побутової техніки Darty, але він, безумовно, зустрів її не в пансіоні Воке.

5. Я визначаю найбагатшу категорію в термінах дорослого населення (неповнолітні зазвичай не заробляють доходу) та, по можливості, на індивідуальному рівні. Оцінки в таблицях 7.1–7.3 базуються на цьому визначенні. Для деяких країн, таких як Франція та США, історичні дані щодо доходу доступні лише на рівні домогосподарств (тож дохід обох партнерів у парі складається). Це трохи модифікує різні найбагатші категорії, але справляє незначний вплив на довготривалі еволюції, які нас тут цікавлять. Історичні дані щодо зарплат загалом доступні на індивідуальному рівні. Див. технічний додаток онлайн.

6. Див. технічний додаток онлайн та додаткову таблицю S7.1, доступну онлайн.

7. Медіана – це рівень, нижче за який перебуває половина населення. На практиці медіана завжди нижча за середнє значення, тому що реальні розподіли завжди мають довгий верхній кінець, який збільшує середнє значення, але не медіану. Для доходу від праці медіана зазвичай становить близько 80 % від середнього показника (наприклад, якщо середня зарплата 2 тис. євро на місяць, то медіана становить 1,6 тис. євро). Для багатства медіана може бути надзвичайно низькою, часто менш ніж 50 % від середнього багатства, або навіть нуль, якщо бідніша половина населення майже нічим не володіє.

8. «Що таке Третій стан? Все. Чим він був у політичному порядку до сьогодні? Нічим. Чого він хоче? Стати чимось».

9. Як зазвичай, я зарахував заміщення доходів (тобто пенсії та страхування із безробіття, призначені на заміщення втраченого доходу від оплати праці, що фінансуються за рахунок утримань із зарплати) до первинного доходу від оплати праці. Якби я не зробив цього, нерівність дорослих у доходах від оплати праці була б помітно – і певною мірою штучно – більшою, ніж визначено в таблицях 7.1 та 7.3 (враховуючи значне число пенсіонерів і безробітних працівників, чий дохід від оплати праці дорівнює нулю). У частині 4 я повернуся до питання перерозподілу за рахунок пенсій та страхування із безробіття, які наразі розглядаю просто як «відтерміновані зарплати».

10. Ці базові розрахунки деталізовані в додатковій таблиці S7.1 (в онлайн-доступі).

11. Найбагатша категорія населення у США володіє часткою бизько 75 % від усього багатства.

12. Див. технічний додаток онлайн.

13. Складно сказати, чи задовольнявся цей критерій у Радянському Союзі та інших країнах колишнього комуністичного блоку, оскільки дані недоступні. У будь-якому разі, держава володіла більшістю капіталу, і цей факт значно знижує інтерес до цього питання.

14. Зазначимо, що нерівність залишається високою навіть в «ідеальному суспільстві», описаному в таблиці 7.2 (найбагатші 10 % володіють більшим капіталом, ніж найбідніші 50 %, навіть попри те, що остання група в 5 разів більша; середнє багатство найбагатшого 1 % у 20 разів більше за багатство найбідніших 50 %.) Немає нічого, що перешкоджає нам прагнути до амбітнішої мети.

15. Або 400 тис. євро в середньому на пару.

16. Див. розділи 3–5. Точні цифри доступні в технічному додатку онлайн.

17. Щодо товарів тривалого використання див. розділ 5 і технічний додаток онлайн.

18. Точно 35 / 9 × 200 тис. євро, або 777 778 тис. євро. Див. додаткову таблицю S7.2 (в онлайн-доступі).

19. Щоб виразніше уявляти, що це означає, ми можемо продовжити арифметичні вправи, описані вище. За середнього багатства у 200 тис. євро «дуже висока» нерівність у статках, як описано в таблиці 7.2, означала б середнє багатство в 20 тис. євро для найбідніших 50 %, 25 тис. – для середніх 40 % та 1,8 млн євро – для найбагатших 10 % (із 890 тис. для 9 % та 10 млн для «вершків суспільства»). Див. технічний додаток онлайн та додаткові таблиці S7.1–7.3 (в онлайн-доступі).

20. Якщо ми поглянемо лише на фінансовий капітал і капітал підприємств, тобто на контроль над фірмами й пов’язаними з роботою інструментами, то частка найбагатшої категорії становитиме 70–80 % чи більше. Володіння фірмою залишається відносно абстрактним поняттям для переважної більшості населення.

21. Дедалі більший зв’язок двох вимірів нерівності може бути, наприклад, наслідком зростання відвідуваності університетів. Я повернуся до цього питання пізніше.

22. Ці розрахунки незначною мірою недооцінюють реальні коефіцієнти Джині, оскільки вони базуються на припущенні щодо обмеженої кількості соціальних груп (які визначені в таблицях 7.1–7.3), тоді як реальність, покладена в основу, – це безперервний розподіл багатства. Див. технічний додаток онлайн та додаткові таблиці S7.4–7.6 щодо детальних результатів, отриманих із різними кількостями соціальних груп.

23. Інші співвідношення, такі як P90 / P50, P50 / P10, P75 / P25 тощо, також застосовуються (P50 визначає п’ятдесятий перцентиль, тобто медіанний, тоді як P25 та P75 застосовуються для двадцять п’ятого та сімдесят п’ятого перцентилів відповідно).

24. Так, рішення щодо того, вимірювати нерівність на рівні окремих осіб чи на рівні домогосподарств, може мати значно більший (і мінливий) вплив на міжкатегорійні співвідношення типу P90 / P10 (зокрема завдяки тому, що в багатьох випадках жінки не працюють за межами дому), ніж на частку нижньої половини в сукупному доході.

25. Див., зокрема: Joseph E. Stiglitz, Amartya Sen, and Jean- Paul Fitoussi, Report by the Commission on the Measurement of Economic Performance and Social Progress, 2009 (www.stiglitz-sen-fitoussi.fr).

26. Соціальні таблиці були подібні, принаймні за духом, до відомої «Економічної таблиці», яку Франсуа Кене опублікував 1758 року і яка надала першу комплексну картину економіки та обмінів між соціальними групами. Можна також знайти набагато старіші соціальні таблиці з різних країн, починаючи від давніх часів. Див. цікаві таблиці, описані Б. Мілановічем, П. Ліндертом і Дж. Вільямсоном (B. Milanovic, P. Lindert, and J. Williamson, «Measuring Ancient Inequality», NBER Working Paper 13550 (October 2007). Див. також: B. Milanovic, The Haves and the Have-Nots: A Brief and Idiosyncratic History of Global Inequality (New York: Basic Books, 2010). На жаль, дані в цих ранніх таблицях не завжди задовільні з точки зору однорідності та порівнянності. Див. технічний додаток онлайн.

8.  Два світи

1. Див. таблицю 7.3.

2. Див. таблицю 7.1 і технічний додаток онлайн.

3. Щодо повних статистичних даних для «вершків суспільства» та аж до найвищої десятитисячної, а також детального аналізу загальної еволюції, див.: Thomas Piketty, Les hauts revenus en France au 20e siècle: Inégalités et redistribution 1901–1998 (Paris: Grasset, 2001). Тут я обмежуюся широким оглядом історії та зверну увагу на останні дослідження. Доповнені дані також доступні онлайн у Базі найвищих доходів світу (WTID).

4. Оцінки, показані на рисунках 8.1 і 8.2, засновані на деклараціях про доходи та зарплати (загальний податок на доходи фізичних осіб був запроваджений у Франції 1914 року, а так званий «шедулярний» податок на зарплати було прийнято в 1917 році, тож маємо окремі річні виміри високих доходів і високих зарплат, починаючи від цих двох дат) та національні рахунки (які розповідають нам про виплачені сукупні доходи та сукупні зарплати) і користуємося методом, спочатку запровадженим Кузнецем та стисло описаним у вступі. Податкові дані починаються лише для доходу від 1915 року (перший рік, коли було зібрано новий податок), і я закінчив бази даних для 1910–1914 років і використав для цього оцінки, зроблені податковими органами й тогочасними економістами напередодні війни. Див. технічні додатки онлайн.

5. На рисунку 8.3 (і наступних рисунках цього типу) я використав такі самі позначення, як застосовані в «Les hauts revenus en France» та Базі найвищих доходів світу (WTID) для визначення різних кластерів ієрархії доходу: P90–95 включає всіх між дев’яностим і дев’яносто п’ятим перцентилем (біднішу половину найбагатших 10 %), P95–99 включає тих, хто знаходиться між дев’яносто п’ятим і дев’яносто дев’ятим перцентилем (наступні вищі 4 %), P99–99.5 – наступні 0,5 % (біднішу половину найвищого 1 %), P99.5–99.9 – наступні 0,4 %, P99.9–99.99 – наступні 0,09 %, а P99.990100 – найбагатшу 0,01 % (найвищу десятитисячну).

6. Нагадаю: «вершки суспільства» у Франції в 2010 році становили 500 тис. дорослих із дорослого населення в 50 млн.

7. Так само, як і для дев’яти десятих населення нижче від дев’яностого перцентиля, але тут нижча компенсація у формі зарплат (або заміщувальна оплата в формі пенсійного доходу або допомоги з безробіття).

8. Шкала зарплат для державних службовців належить до тих ієрархій виплат, щодо яких володіємо даними за найдовготриваліші періоди. Зокрема у Франції ми маємо детальну інформацію з державного бюджету та звітів законодавчих органів від початку ХІХ століття. Щодо виплат приватного сектора доводиться робити припущення на основі податкової звітності, через що мало відомо про період до створення податку на доходи фізичних осіб у 1914–1917 роках. Дані, якими володіємо щодо виплат державним службовцям, передбачають, що ієрархія зарплат у ХІХ столітті була приблизно подібною до тієї, що ми спостерігаємо в 1910–2010 роках і для «вершків суспільства», і для нижньої половини, хоча відсоток «вершків суспільства» міг бути трохи вищим (без достовірних даних щодо приватного сектора не можемо сказати точніше). Див. технічний додаток онлайн.

9. У 2000–2010 роках частка зарплат у кластерах P99–99.5 та P99.5–99.9 (які складають дев’ять десятих «вершків суспільства») становила 50–60 %, порівняно з 20–30 % для змішаних доходів (див. рисунок 8.4). Високі доходи від зарплат домінували над високими змішаними доходами майже до такої самої міри, як і в міжвоєнні роки (див. рисунок 8.3).

10. Як і в розділі 7, цифри в євро, які тут наведено, свідомо округлені та наближені, тож вони є не більш ніж показниками масштабів. Точні пороги «вершків суспільства» та тисячної доступні в технічному додатку онлайн, рік за роком.

11. Однак зазначимо, що дані, на яких базуються ці межі, – недосконалі. Як зазначено в розділі 6, деякий підприємницький дохід можна замаскувати під дивіденди і, таким чином, класифікувати як дохід від капіталу. Щодо детального, рік за роком аналізу структури «вершків суспільства» та тисячних доходу у Франції від 1914 року див.: Piketty, Les hauts revenus en France, 93–168.

12. Дохід від капіталу, схоже, становить менш ніж 10 % доходу «9 %» на рисунку 8.4, але це лише результат того, що ці рисунки, як і бази даних щодо часток найбагатшої категорії населення та «вершків суспільства» базуються лише на самостійно поданих деклараціях про доходи, з яких від 1960 року виключили так звану фіктивну орендну плату (тобто розрахункову орендну плату за житло, зайняте власником, яка раніше становила частину оподаткованого доходу). Якби ми додали неоподатковуваний дохід від капіталу (такий, як фіктивна орендна плата), частка доходу від капіталу серед «9 %» у 2000–2010 роках досягла б і навіть трохи перевищила 20 %. Див. технічний додаток онлайн.

13. Див. технічний додаток онлайн.

14. Зокрема, я завжди включаю всі доходи від нерухомості, відсотки та дивіденди до декларацій про доходи, навіть коли деякі з цих типів доходу не підлягають оподаткуванню за тією самою шкалою і можуть покриватися спеціальними звільненнями від податків або зниженими ставками.

15. Див. технічний додаток онлайн.

16. Зазначимо, що під час Другої світової війни французькі податкові органи виконували свою роботу зі збору декларацій про доходи, їх реєстрації, та зведення статистики на їх основі так, ніби нічого не змінилося. Насправді, це був золотий час механічної обробки даних: нові технології дали змогу автоматично сортувати перфокарти, що уможливило швидке створення комбінаційних таблиць, – це був великий поступ порівняно з попередніми ручними методами. Отже, статистичні публікації Міністерства фінансів протягом війни були багатшими, ніж будь-коли раніше.

17. Частка найбагатшої категорії населення знизилася від 47 % до 29 % національного доходу, а частка «вершків суспільства» – від 21 % до 7 %. Деталі доступні в технічному додатку онлайн.

18. Щодо детального аналізу всіх цих еволюцій, рік за роком, див.: Les hauts revenus en France, esp. chaps. 2 and 3, pp. 93–229.

19. У Другій світовій війні скорочення ієрархії зарплат насправді розпочалося до війни, в 1936 році, з укладення Матіньйонських угод.

20. Див.: Les Hauts Revenus En France, 201–2. Дуже різкий злам у нерівності в зарплатах, що відбувся у 1968 році, тоді визнавався. Див. зокрема ретельну роботу Крістіана Бодло та А. Лебопена: Christian Baudelot and A. Lebeaupin, Les salaires de 1950 à 1975 (Paris: INSEE, 1979).

21. Див. рисунок 6.6.

22. Див. особливо праці Каміля Ланде: Camille Landais, «Les hauts revenus en France (1998-2006): Une explosion des inégalités?» (Paris: Paris School of Economics, 2007) та Олів’є Годшо: Olivier Godechot, «Is Finance Responsible for the Rise in Wage Inequality in France?» Socio- Economic Review 10, no. 3 (2012): 447–70.

23. Для 1910–1912 років я сформував серії даних із використанням різних доступних джерел, зокрема, різні оцінки, виконані урядом США в очікуванні запровадження федерального податку на доходи фізичних осіб (так само, як у випадку Франції). Див. технічний додаток онлайн.

24. Для 1913–1926 років я використав дані щодо рівня доходу та категорій доходу для оцінки еволюції нерівності в зарплатах. Див. технічний додаток онлайн.

25. Дві останні книги відомих економістів щодо зростання нерівності в США показують силу прихильності до цього відносно егалітарного періоду історії США: Paul Krugman, The Conscience of a Liberal (New York: Norton, 2007); Joseph Stiglitz, The Price of Inequality (New York: Norton, 2012).

26. Доступні дані, хоч і недосконалі, свідчать, що поправка на заниження доходу від капіталу може додати два або три пункти національного доходу. Нескоригована частка найбагатшої категорії населення становила 49,7 % у 2007 році та 47,9 % у 2010 році (із чітким висхідним трендом). Див. технічний додаток онлайн.

27. Дані «з приростом капіталу» природно включають приріст капіталу і в чисельнику (для найбагатшої категорії населення та «вершків суспільства»), і у знаменнику (для сукупного національного доходу); дані «без приросту капіталу» виключають їх в обох випадках. Див. технічний додаток онлайн.

28. Єдиний підозрілий стрибок відбувся приблизно в часи головної податкової реформи Рейгана у 1986 році, коли низка важливих фірм змінила свою юридичну форму, щоб їхні прибутки оподатковувалися як особистий дохід, а не як дохід компанії. Це переміщення між податковими базами мало дуже короткочасний вплив (дохід, що мав бути реалізований трохи пізніше як приріст капіталу, реалізувався трохи раніше) та відіграло вторинну роль у формуванні довготермінового тренду. Див. технічний додаток онлайн.

29. Річні доходи до оподаткування, зазначені тут, співвідносяться з доходами домогосподарств (дохід подружжя або дохід окремої неодруженої особи). Нерівність у доходах на індивідуальному рівні зросла приблизно в тій самій пропорції, що й нерівність з точки зору доходу домогосподарств. Див. технічний додаток онлайн.

30. Ця внутрішня оцінка економіки іноді особливо помітна серед економістів, які викладають в американських університетах, але народжені в іноземних країнах (зазвичай бідніших за США); і ця оцінка, знову ж таки, цілком зрозуміла.

31. Усі детальні дані доступні в технічному додатку онлайн.

32. Цей аргумент дедалі більше набуває поширення. Його підтримують, наприклад, Майкл Кумхоф і Ромен Рансьєр: Michael Kumhof and Romain Rancière, «Inequality, Leverage, and Crises,» International Monetary Fund Working Paper (November 2010). Див. також: Raghuram G. Rajan, Fault Lines (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2010), де, попри це, недооцінюється важливість зростання частки національного доходу США, на яку заявляє права верхівка ієрархії доходу.

33. Див. Anthony B. Atkinson, Thomas Piketty, and Emmanuel Saez, «Top Incomes in the Long Run of History», Journal of Economic Literature 49, no. 1 (2011): Table 1, p. 9.

34. Пам’ятаймо, що ці цифри стосуються розподілу первинного доходу (до оподаткування та трансфертів). Я вивчаю вплив податків та трансфертів у частині 4. Якщо в двох словах, то прогресивність податкової системи в цей період значно скоротилася, що погіршує показники, тоді як зростання деяких трансфертів для найбідніших осіб трохи їх пом’якшує.

35. Див. розділ 5, у якому обговорюються японська та іспанська націнки.

36. Див.: Thomas Piketty and Emmanuel Saez, «Income Inequality in the United States, 1913–998», Quarterly Journal of Economics 118, no. 1 (February 2003): 29–30. Див. також: Claudia Goldin and R. Margo, «The Great Compression: The Wage Structure in the United States at Mid- Century», Quarterly Journal of Economics 107, no. 1 (February 1992): 1–34.

37. Це також не компенсувалося за рахунок більшої міжгенераційної мобільності; якраз навпаки. Я повернуся до цього питання у розділі 13.

38. Див.: Wojciech Kopczuk, Emmanuel Saez, and Jae Song, «Earnings Inequality and Mobility in the United States: Evidence from Social Security Data since 1937», Quarterly Journal of Economics 125, no. 1 (2010): 91–128.

39. Див.: Edward N. Wolff and Ajit Zacharias, «Household Wealth and the Measurement of Economic Well- Being in the U.S.», Journal of Economic Inequality 7, no. 2 (June 2009): 83–115. Вольфф і Закаріас правильно зауважують, що моя початкова стаття з Еммануелем Саезом у 2003 році перебільшила ступінь, до якого спостережені нами еволюції можна пояснити заміною «багатого, який працює» на «рантьє, який живе на відсотки», коли, насправді, це швидше їхнє «співжиття».

40. Див. додаткові рисунки S8.1 і S8.2 (в онлайн-доступі).

41. Див.: Steven N. Kaplan and Joshua Rauh, «Wall Street and Main Street: What Contributes to the Rise of the Highest Incomes?» Review of Financial Studies 23, no. 3 (March 2009): 1004–1050.

42. Див.: Jon Bakija, Adam Cole, and Bradley T. Heim, «Jobs and Income Growth of Top Earners and the Causes of Changing Income Inequality: Evidence from U.S. Tax Return Data,» Department of Economics Working Papers 2010–24, Department of Economics, Williams College, Table 1. Інші важливі професійні групи включають лікарів та юристів (близько 10 % від загального числа) і ріелторів (близько 5 %). Утім, ці дані слід використовувати обережно: ми не знаємо походження залучених статків (успадковані вони чи ні), але дохід від капіталу становить понад половину всього доходу на рівні найвищої тисячної, якщо приріст капіталу включено (див. рисунок 8.10), та близько чверті, якщо його виключено (див. додатковий рисунок S8.2, в онлайн-доступі).

43. «Суперпідприємців» на кшталт Білла Ґейтса настільки мало, що їх число не має значення для аналізу доходу; їх найліпше вивчати в контексті аналізу статків і, зокрема, еволюції різних класів статків. Див. розділ 12.

44. Точніше, якщо менеджерові надаються опціони, що дають йому змогу купити за 100 доларів акцію компанії, оцінену в 200 доларів на той момент, коли він використовує опціон, тоді різниця між двома цінами (у цьому випадку 100 доларів) розглядається як компонент зарплати менеджера в тому році, коли він використав опціон. Якщо він потім продає цю частку в акціонерному капіталі за ще вищою ціною, скажімо, 250 доларів, тоді різниця (50 доларів) обліковується як приріст капіталу.

9.  Нерівність у доходах від оплати праці

1. Claudia Dale Goldin and Lawrence F. Katz, The Race between Education and Technology: The Evolution of U.S. Educational Wage Differentials, 1890–2005 (Cambridge, MA: Belknap Press, 2010).

2. Див. таблицю 7.2.

3. У формулюваннях національного обліку витрати на охорону здоров’я та освіту враховуються як споживання (джерело невід’ємного добробуту), а не як інвестиція. Це ще одна причина, чому вислів «людський капітал» проблематичний.

4. Звичайно, були численні підперіоди в межах кожної фази: наприклад, мінімальна зарплата у 1998–2002 роках зросла приблизно на 10 %, щоб компенсувати скорочення установленого законом робочого тижня від 39 до 35 годин зі збереженням тієї самої місячної зарплати.

5. Як і у випадку федерального податку на доходи фізичних осіб, законодавство щодо мінімальної зарплати призвело до жорсткої боротьби виконавчої гілки та Верховного суду, який скасував перший закон щодо мінімальної зарплати у 1935 році, але Рузвельт знову вніс його на розгляд у 1938 році, і зрештою переміг.

6. На рисунку 9.1 я конвертував номінальну мінімальну зарплату у євро та долари станом на 2013 рік. Див. додаткові рисунки S9.1–9.2 щодо номінальних мінімальних зарплат (в онлайн-доступі).

7. У деяких штатах 2013 року мінімальна зарплата вища за федеральний мінімум: у Каліфорнії та Массачусетсі мінімум становить 8 доларів на годину; у штаті Вашингтон – 9,19 долара.

8. За обмінного курсу 1,30 євро за фунт. На практиці розрив між британською та французькою мінімальними зарплатами більший через різницю у виплатах роботодавців на соціальне страхування (які додаються до суми зарплати до оподаткування). Я повернуся до цього питання у частині 4.

9. Між країнами й далі існують важливі розбіжності: у Великій Британії, наприклад, багато цін і доходів (включно з рентою, грошовими допомогами та деякими зарплатами) встановлюють потижнево, а не помісячно. Щодо цього питання див.: Robert Castel, Les Métamorphoses de la question sociale: Une chronique du salariat (Paris: Fayard, 1995).

10. Див. зокрема: David Card and Alan Krueger, Myth and Measurement: The New Economics of the Minimum Wage (Princeton: Prince ton University Press, 1995). Кард і Крюгер використали численні випадки, коли сусідні штати мали різні мінімальні зарплати. Чиста «монопсонія» – це випадок, коли єдиний роботодавець може купувати робочу силу в певній географічній зоні. У чистій монополії – єдиний продавець, а не єдиний покупець. Отже, роботодавець встановлює найменшу можливу зарплату, і зростання мінімальної зарплати не знижує рівня зайнятості, тому що норма прибутку роботодавця настільки велика, що дозволяє продовжити наймання всіх, хто шукає роботу. Зайнятість може навіть зрости, оскільки більше людей шукатимуть роботу, можливо, через те, що за вищої зарплатні вони надають перевагу роботі, а не незаконній діяльності (і це добре), або через те, що надають перевагу роботі, а не навчанню (а це вже не так добре). Це саме те, що спостерігали Кард і Крюгер.

11. Див. зокрема, рисунки 8.6–8.8.

12. Цей факт є ключовим, але його часто ігнорують в американських академічних дискусіях. На додачу до робіт Голдін та Каца (Goldin and Katz, Race between Education and Technology) див. також останню роботу Ребекки Бланк: Rebecca Blank, Changing Inequality (Berkeley: University of California Press, 2011), – яка майже повністю сфокусована на еволюції різниці в зарплатах, пов’язаній із дипломом про вищу освіту (та на еволюції родинних структур). Рагурам Раджан [Raghuram Rajan, Fault Lines (Princeton: Princeton University Press, 2010)] також, здається, переконаний, що еволюція нерівності, пов’язана з вищою освітою, важливіша за бурхливе зростання 1 % (що неправильно). Причиною цього, можливо, є те, що дані, зазвичай використовувані економістами, які спеціалізуються на праці та освіті, не дають повної міри випередження у найбагатшій категорії населення (щоб побачити, що відбувається, необхідні податкові дані). Матеріали опитувань мають ту перевагу, що включають більше соціо-демографічних даних (включно із даними щодо освіти), ніж податкові декларації. Але вони базуються на відносно малій кількості прикладів, а також порушують багато проблем, пов’язаних із самохарактеристиками респондентів. В ідеалі обидва види джерел мають використовуватися разом. Щодо цих методологічних питань див. технічний додаток онлайн.

13. Зазначимо, що криві на рисунку 9.2 та наступних графіках не враховують приріст капіталу (який узгоджено не вимірюється в усіх країнах). Оскільки приріст капіталу особливо великий у США (що робить частку найбагатшої категорії населення в національному капіталі більшою за 20 % у 2000-х роках, якщо ми враховуємо приріст капіталу), то розрив насправді більший, ніж позначено на рисунку 9.2. Див., наприклад, додатковий рисунок S9.3 (в онлайн-доступі).

14. Нова Зеландія рухалася майже такою ж траєкторією, як і Австралія. Див. додатковий рисунок S9.4 (в онлайн-доступі). Щоб зберегти простоту рисунків, я надав лише деякі доступні країни та статистичні дані. Зацікавлені читачі можуть звернутися по інформацію щодо повних даних до технічного додатку онлайн або Бази WTID.

15. Насправді, якщо включити приріст капіталу, який у Швеції в 1990–2010 роках був потужним, частка «вершків суспільства» досягла б 9 %. Див. технічний додаток онлайн.

16. Усі інші європейські країни в Базі найвищих доходів світу (WTID), а саме Нідерланди, Швейцарія, Норвегія, Фінляндія та Португалія, розвивалися подібно до інших країн континентальної Європи. Зазначимо, що ми маємо доволі повні дані щодо південної Європи. Статистика щодо Іспанії починається від 1933 року, коли було впроваджено податок на доходи фізичних осіб, але є кілька перерв. В Італії податок на доходи фізичних осіб було розроблено в 1923 році, але повні дані недоступні до 1974 року. Див. технічний додаток онлайн.

17. У США в 2000–2010 роках частка верхньої тисячної перевищила 8 %, якщо ігнорувати приріст капіталу, та 12 %, якщо його включати. Див. технічний додаток онлайн.

18. Отже, «0,1 %» у Франції та Японії зросла від рівня, у 15 разів вищого за національний середній дохід, до рівня, в 25 разів вищого за національний середній дохід (тобто від 450 тис. до 750 тис. євро на рік, якщо середній дохід – 30 тис.), тоді як верхня «0,1 %» у США зросла від рівня, у 20 разів вищого за національний середній показник, до рівня, у 100 разів вищого за національний середній показник (тобто від 600 тис. доларів на рік до 3 млн). Ці масштаби приблизні, але вони дають нам ліпше розуміння явища та відносних часток зарплат, на які часто посилаються в медіа.

19. Дохід «1 %» значно нижчий: частка в 10 % національного доходу для 1 % означає, за визначенням, що їхній середній дохід у 10 разів вищий за національний середній показник (частка в 20 % означатиме середній дохід, у 20 разів вищий за національний середній показник і т. д.). Коефіцієнт Парето, про який я більше скажу в розділі 10, дає нам змогу встановити зв’язок між частками найбагатшої категорії населення, «вершків суспільства» та верхньої тисячної: у відносно егалітарних країнах (як Швеція 1970-х років) найвища 0,1 % заробляла приблизно вдвічі більше за найвищий 1 %, тож частка верхньої тисячної у національному доході становила приблизно одну п’яту від частки «вершків суспільства». У дуже неегалітарних країнах (як США в 2000-х роках) верхня тисячна заробляє у 4–5 разів більше за те, що заробляє найбагатша категорія населення, а частка верхньої тисячної становить від 40 % до 50 % частки «вершків суспільства».

20. Залежно від того, включається чи ні приріст капіталу. Щодо повних статистичних даних див. технічний додаток онлайн.

21. Див. зокрема таблицю 5.1.

22. Щодо Швеції та Данії, в деякі роки періоду 1900–1910 років ми бачимо частку найбагатшої категорії населення на рівні 25 % від національного доходу, що вище за рівні, спостережені тоді у Великій Британії, Франції та Німеччині (де максимум був ближчий до 22–23 %). Однак, з огляду на обмеження доступних джерел, немає певності, що відмінності були справді значними. Див. технічний додаток онлайн.

23. У всіх країнах, для яких маємо дані зі структури доходу на різних рівнях, порівнювані з даними, наведеними в попередньому розділі щодо Франції та США (див. рисунки 8.3–8.4 і 8.9–8.10), бачимо таку саму картину.

24. Такий самий графік на основі річних серій даних див. на додатковому рисунку S9.6. Дані для інших країн подібні та доступні онлайн.

25. Рисунок 9.8 просто показує середнє арифметичне чотирьох європейських країн, включених до рисунку 9.7. Ці чотири країни є досить репрезентативними для європейського розмаїття, і крива не надто відрізнялася б, якби ми включили інші північно- та південно-європейські країни, щодо яких маємо дані, або якби ми зважили середній показник на національний дохід кожної країни. Див. технічний додаток онлайн.

26. Зацікавлені читачі можуть забажати звернутися по інформацію до конкретних прикладів двадцяти трьох країн, опублікованих Ентоні Аткінсоном та мною в двох томах у 2007 та 2010 роках: Top Incomes over the Twentieth Century: A Contrast Between Continental European and English-Speaking Countries (Oxford: Oxford University Press, 2007); Top Incomes: A Global Perspective (Oxford: Oxford University Press, 2010).

27. У Китаї, власне, не існувало податку на доходи фізичних осіб до 1980 року, тож немає можливості дослідити еволюцію нерівності доходу для всього ХХ століття (наведені тут дані починаються від 1986 року). Щодо Колумбії, то податкова звітність, яку я зібрав на сьогодні, сягає лише 1993 року, але податок на доходи фізичних осіб існував набагато раніше, і цілком можливо, що ми врешті знайдемо дані за більш ранні періоди (у низці країн Південної Америки архіви історичної податкової документації організовані досить погано).

28. Перелік проектів, які тривають наразі, доступний на сайті Бази найвищих доходів світу.

29. Коли цифрова податкова документація доступна, тоді комп’ютеризація природно веде до поліпшення наших джерел інформації. Але коли цифрова документація закрита або погано каталогізована (що часто трапляється), тоді відсутність статистичних даних у паперовій формі може погіршувати нашу «історичну пам’ять» про дані щодо податку на доходи фізичних осіб.

30. Що ближчий податок на доходи фізичних осіб до того, щоб бути суто пропорційним, то менша необхідність у детальній інформації щодо різних груп доходу. У частині 4 я розгляну зміни в оподаткуванні як такому. Наразі питання в тому, чи ці зміни мають вплив на наші інструменти спостереження.

31. Інформація для 2010 року на рисунку 9.9 базується на дуже недосконалих даних щодо винагороди менеджерів фірм і має розглядатися побіжно. Див. технічний додаток онлайн.

32. Див. Abhijit Banerjee and Thomas Piketty, «Top Indian Incomes, 1922–2000», World Bank Economic Review 19, no. 1 (May 2005): 1–20. Див. також A. Banerjee and T. Piketty, «Are the Rich Growing Richer? Evidence from Indian Tax Data,» in Angus Deaton and Valerie Kozel, eds., Data and Dogma: The Great Indian Poverty Debate (New Delhi: Macmillan India Ltd., 2005): 598–611. «Чорна діра» сама по собі поглинає близько половини сукупного зростання в Індії у 1990–2000 роках: дохід на душу населення згідно з національними рахунками зростав приблизно на 4 % на рік. Згідно з даними опитування домогосподарств – лише на 2 %. Таким чином, це важливе питання.

33. Див. технічний додаток онлайн.

34. Насправді основний (і загалом досить очевидний) результат економічних моделей оптимального експериментування за наявності недосконалої інформації – у тому, що агенти (в цьому випадку – фірми) ніколи не зацікавлені в пошуках повної інформації, оскільки експериментування затратне (і це дорого коштує – випробовувати низку CFO перед тим, як зробити остаточний вибір), особливо тоді, коли інформація має більше публічну, аніж приватну цінність для агента. Щодо бібліографічних посилань див. технічний додаток онлайн.

35. Див.: Marianne Bertrand and Sendhil Mullainathan, «Are CEOs Rewarded for Luck? The Ones without Principals Are», Quarterly Journal of Economics 116, no.3 (2001): 901–932. Див. також Lucian Bebchuk and Jesse Fried, Pay without Performance (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2004).

10.  Нерівність у власності на капітал

1. Зокрема, всі дані щодо структури доходу за рівнем загального доходу підтверджують цю знахідку. Те саме стосується статистичних даних, які починаються наприкінці ХІХ століття (щодо Німеччини, Японії та деяких скандинавських країн). Доступні дані щодо бідних країн і країн, які розвиваються, фрагментарніші, але свідчать про аналогічну модель. Див. технічний додаток онлайн.

2. Див. особливо таблицю 7.2.

3. Схожі дані доступні щодо інших країн, дають несуперечливі результати. Наприклад, еволюції, які ми спостерігаємо в Данії та Норвегії від ХІХ століття, дуже близькі до траєкторії Швеції. Дані щодо Японії та Німеччини свідчать про динаміку, подібну до динаміки Франції. Результати останнього дослідження доходів Австралії узгоджуються з результатами, отриманими щодо США. Див. технічний додаток онлайн.

4. Щодо точного опису різних використаних джерел див.: Thomas Piketty, «On the Long- Run Evolution of Inheritance: France 1820–2050,» Paris School of Economics, 2010 (короткий виклад з’явився у Quarterly Journal of Economics, 126, no. 3 [August 2011]: 1071–131). Індивідуальні декларації в паризьких архівах зібрали Жиль Постель-Віне та Жан-Лоран Розенталь. Ми також використали звітність, зібрану раніше щодо всієї Франції під егідою проекту Enquête TRA завдяки зусиллям інших численних дослідників, зокрема Жерома Бурдьє, Ліонеля Кестенбаума та Акіко Сува-Айзенманн. Див. технічний додаток онлайн.

5. Щодо детального аналізу цих результатів див.: Thomas Piketty, Gilles Postel-Vinay, and Jean-Laurent Rosenthal, «Wealth Concentration in a Developing Economy: Paris and France, 1807–1994», American Economic Review 96, no. 1 (February 2006): 236–56. Представлена тут версія є оновленою версією цих даних. Рисунок 10.1 і наступні графіки зосереджуються на середніх значеннях за десятиліття, щоб звернути увагу на довготривалі еволюції. Усі щорічні статистичні дані доступні онлайн.

6. Частки найбагатшої категорії населення та «вершків суспільства», позначені на рисунку 10.1 і наступних рисунках, були підраховані як відсоток від сукупного приватного багатства. Але оскільки приватні статки складали майже все національне багатство, різниця незначна.

7. Цей метод, що називається «множник смертності» («mortality multiplier»), включає перегляд кожного результату спостережень шляхом інверсії коефіцієнта смертності в кожній віковій категорії: особа, яка вмирає у сорок років, представляє більше живих осіб, ніж та, яка вмирає у вісімдесят (слід також брати до уваги відмінності в смертності за рівнем багатства). Метод було розроблено французькими та британськими економістами й статистиками (особливо Б. Малле, M. Ж. Сеаєм, Г. Ч. Страттом та Дж. Ч. Стемпом) у 1900–1910 роках і застосовувався у всіх наступних історичних дослідженнях. Коли ми маємо дані з опитувань щодо багатства або на основі щорічних податків на багатство живих (як у скандинавських країнах, де такі податки існували від початку ХХ століття, або у Франції з даними щодо податку на багатство в 1990–2010 роках), то можемо перевірити надійність цього методу та вдосконалити нашу гіпотезу щодо відмінностей у смертності. Щодо цих методологічних питань див. технічний додаток онлайн.

8. Див. технічний додаток онлайн. Ця частка, можливо, до 1789 року перевищила 50 %.

9. Щодо цього питання див. також Jérôme Bourdieu, Gilles Postel-Vinay, and Akiko Suwa-Eisenmann, «Pourquoi la richesse ne s’est- elle pas diff usée avec la croissance? Le degré zéro de l’inégalité et son évolution en France: 1800–1940,» Histoire et mesure 18, 1 / 2 (2003): 147–98.

10. Див., наприклад, цікаві дані щодо розподілу землі в публікації Роджера С. Бегнолла: Roger S. Bagnall, «Landholding in Late Roman Egypt: The Distribution of Wealth», Journal of Roman Studies 82 (November 1992): 128–49. Інші дослідження цього типу дають подібні результати. Див. технічний додаток онлайн.

11. Бібліографічні та технічні деталі можна знайти в технічному додатку онлайн.

12. Деякі оцінки виявляють, що близько 1800 року «вершки суспільства» у США загалом володіли менш ніж 15 % від сукупного національного багатства, але ці отримані дані залежать повністю від рішення зосередитися лише на вільних особах, що є, очевидно, спірним вибором. Описані тут оцінки стосуються всього населення (вільного та невільного). Див. технічний додаток онлайн.

13. Див.: Willford I. King, The Wealth and Income of the People of the United States (New York: MacMillan, 1915). Кінґ, професор статистики та економіки в Університеті Вісконсина, покладався на недосконалі, але ілюстративні дані деяких штатів США та порівнював їх із європейськими оцінками, переважно заснованими на прусській податковій статистиці. Він виявив, що різниця була набагато меншою, ніж він спочатку уявляв.

14. Ці рівні, засновані на офіційних оглядах Федерального резервного банку, можуть бути трохи нижчими (враховуючи складність оцінки великих статків), а частка «вершків суспільства» могла би досягти 40 %. Див. технічний додаток онлайн.

15. Європейське середнє значення на рисунку 10.6 було обраховане з огляду на показники Франції, Великої Британії та Швеції (які мають репрезентативний вигляд). Див. технічний додаток онлайн.

16. Найдавніші доступні дані щодо власності на землю в стародавньому світі та в Середні віки свідчать про річну дохідність близько 5 %. Щодо відсотків за позиками, у ранніх періодах ми часто зустрічаємо ставки понад 5 %, зазвичай близько 6–8 %, навіть для позик під заставу нерухомості. Див., наприклад, дані, зібрані С. Гоумером і Р. Сайллою: S.Homer and R. Sylla, A History of Interest Rates (New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 1996).

17. Якби дохідність капіталу була більшою за часову перевагу, тоді кожен надав би перевагу зниженню поточного споживання та більшому заощадженню (тож капітал зростав би нескінченно, поки його дохідність не знизилася б до норми часової переваги). У протилежному випадку кожен продав би частку свого капіталу, щоб збільшити поточне споживання (і капітал зменшувався б доти, поки його дохідність не зросла б до рівня θ). У будь-якому з цих випадків r = θ.

18. Модель нескінченного інтервалу передбачає нескінченну еластичність заощаджень (а отже, і пропозиції капіталу) протягом тривалого часу. Таким чином, вона допускає, що податкова політика не може вплинути на пропозицію капіталу.

19. Формально, в стандартній моделі нескінченного інтервалу рівноважна норма дохідності подається формулою r = θ + γ × g (де θ – це норма часової переваги, а γ вимірює увігнутість функції вигоди). Зазвичай γ оцінюється в діапазоні між 1,5 та 2,5. Наприклад, якщо θ = 5 %, а γ = 2, тоді r = 5 % для g = 0 % та r = 9 % для g = 2 %, тож розрив r – g зростає із 5 % до 7 %, коли зростання збільшується з 0 % до 2 %. Див. технічний додаток онлайн.

20. Третина для батьків з двома дітьми та половина – для тих, хто має одну дитину.

21. Зазначимо, що в 1807 році Наполеон запровадив майорат для імперської знаті. Через це більша частка певних сільськогосподарських угідь, пов’язаних із титулами знаті, перейшла до найстарших осіб чоловічої статі. Це стосувалося лише кількох тисяч осіб. Більше того, Карл Х у 1826 році намагався відновити «substitutions héréditaires» для своєї знаті. Це повернення до Старого режиму вплинуло лише на невелику частину населення, і врешті-решт його було повністю скасовано 1848 року.

22. Див.: Jens Beckert, Inherited Wealth (Princeton: Princeton University Press, 2008).

23. Теоретично, згідно з Цивільним кодексом, жінки мали такі самі права, як і чоловіки, коли йшлося про розподіл спадщини. Однак дружина не могла користуватися власністю на свій розсуд: цей тип асиметрії, який стосувався відкриття банківських рахунків та керування ними, продажу майна тощо, не міг повністю зникнути аж до 1970-х років. На практиці, таким чином, новий закон надавав перевагу головам родин (чоловічої статі): молодші сини отримували такі самі права, як і старші сини, але доньки ігнорувалися. Див. технічний додаток онлайн.

24. Див.: Pierre Rosanvallon, La société des égaux (Paris: Le Seuil, 2011), 50.

25. Рівняння, що пов’язує коефіцієнт Парето та r – g, подано в технічному додатку онлайн.

26. Вочевидь, це не передбачає, що логіка r > g обов’язково має вважатися єдиним дієвим чинником. Модель і пов’язані з нею розрахунки є спрощенням реальності й не претендують на визначення точної ролі, яку відіграє кожен із механізмів (різні суперечливі сили можуть врівноважувати одна одну). Утім, це показує, що самої логіки r > g достатньо для пояснення спостережуваного рівня концентрації. Див. технічний додаток онлайн.

27. Шведський випадок цікавий тим, що поєднує кілька суперечливих сил, які, схоже, врівноважують одна одну: по-перше, відношення капіталу до доходу було нижчим, ніж у Франції чи Великій Британії наприкінці ХІХ та на початку ХХ століття (вартість землі була нижчою, а внутрішній капітал частково перебував у власності іноземців – у цьому сенсі Швеція була подібна до Канади), а по-друге, право майорату діяло до кінця ХІХ століття, і певне майоратне успадкування на великі династичні статки в Швеції зберігається до сьогодні. Зрештою, у Швеції в 1900–1910 роках багатство було менш концентрованим, ніж у Великій Британії, та ближчим до рівня Франції. Див. рисунки 10.1–10.4 та роботу Генрі Олсона, Йеспера Ройне та Деніеля Вальденстрема.

28. Згадаймо, що оцінки «чистої»дохідності капіталу, позначені на рисунку 10.10, мають розглядатися як мінімуми та що середня спостережувана дохідність у Великій Британії та Франції в ХІХ столітті зросла до 6–7 % у ХХ столітті (див. розділ 6).

29. На щастя, Герцогиня та троє її кошенят врешті зустріли Томаса О’Меллі, безпритульного кота, чиє простацьке життя видається їм цікавішим за заняття мистецтвом (трохи схоже на Джека Доусона, який на два роки раніше, в 1912-му, зустрічає юну Розу на палубі «Титаніка»).

30. Щодо аналізу даних Парето, див. мою роботу: Les hauts revenus en France au 20e siècle: Inégalités et redistribution 1901–998 (Paris: Grasset, 2001), 527–30.

31. Щодо деталей див. технічний додаток онлайн.

32. Найпростіший спосіб розглядати коефіцієнти Парето – це використовувати так звані «обернені коефіцієнти», які на практиці коливаються від 1,5 до 3,5. Обернений коефіцієнт у 1,5 означає, що середній дохід або багатство, в 1,5 рази більше за нього, перевищує певний поріг (особи з власністю більш ніж мільйон євро володіють в середньому 1,5 млн статками і т. д., для будь-якого конкретного порогу), що є відносно низькою позначкою нерівності (існує небагато дуже заможних осіб). І навпаки, обернений коефіцієнт у 3,5 демонструє дуже високий її рівень. Інший спосіб розглядати ступеневі функції такий: коефіцієнт близько 1,5 означає, що найвища 0,1 % лише вдвічі багатша в середньому за найвищий 1 % (і аналогічно для найвищої 0,01 % в межах найвищої 0,1 % і т. д.). І навпаки, коефіцієнт близько 3,5 означає, що вони більш ніж у п’ять разів багатші. Це пояснюється в технічному додатку онлайн. Щодо рисунків, які подають історичну еволюцію коефіцієнтів Парето упродовж ХХ століття для різних країн у Базі WTID див.: Anthony B. Atkinson, Thomas Piketty, and Emmanuel Saez, «Top Incomes in the Long Run of History», Journal of Economic Literature 49, no. 1 (2011): 3–71.

33. Тобто вони мали щось на кшталт доходу в 2–2,5 млн євро на рік у суспільстві, де середня зарплата становила 24 тис. євро на рік (2 тис. на місяць). Див. технічний додаток онлайн.

34. Паризька нерухомість (яка тоді складалася переважно з будинків у повній власності, а не квартир) була поза межами досяжності для помірно заможних осіб, які були єдиними, для кого досі мала значення провінційна нерухомість, особливо включно з сільськогосподарськими угіддями. Цезар Біротто, який відхилив пораду своєї дружини інвестувати в гарні ферми біля Шинона на підставі того, що ця інвестиція була занадто консервативною, вважав себе сміливим і далекоглядним (собі на лихо). Див. таблицю S10.4 (в онлайн-доступі) як детальнішу версію таблиці 10.1, що показує дуже швидке зростання закордонних активів у 1872–1912 роках, особливо в найбільших портфелях.

35. Податок національної єдності, запроваджений постановою від 15 серпня 1945 року, був спеціальним податком на все багатство, оцінене станом на 4 червня 1945 року, зі ставками до 20 % для найбільших статків, у поєднанні зі спеціальним податком на все номінальне зростання багатства в 1940–1945 роках зі ставками до 100 % для найбільшого приросту. На практиці, з огляду на дуже високий рівень інфляції протягом війни (в 1940–1945 роках ціни більш ніж потроїлися) цей податок дорівнював 100% податку на кожного, хто недостатньо постраждав протягом війни, як відзначив Андре Філіп (соціаліст, член тимчасового уряду генерала де Голля), пояснюючи, що податок мав неминуче рівно обтяжувати «тих, хто не став багатшим і, можливо, навіть тих, хто у грошовому вираженні став біднішим, у тому сенсі, що їхні статки не зросли до того самого рівня, як загалом зросли ціни, але хто зміг зберегти свої загальні статки тоді, коли багато людей у Франції втратили все». Див.: André Siegfried, L’Année Politique 1944–1945 (Paris: Editions du Grand Siècle, 1946), 159.

36. Див. технічний додаток онлайн.

37. Див. зокрема мою роботу: Les hauts revenus en France, 396–403. Див. також Piketty, «Income Inequality in France, 1901–1998», Journal of Political Economy 111, no. 5 (2003): 1004–42.

38. Див. моделювання Фабьєна Делла: Fabien Dell, «L’allemagne inégale: Inégalités de revenus et de patrimoine en Allemagne, dynamique d’accumulation du capital et taxation de Bismarck à Schröder 1870–2005», Ph.D. thesis, Paris School of Economics, 2008. Див. також: F. Dell, «Top Incomes in Germany and Switzerland Over over the Twentieth Century», Journal of the European Economic Association 3, no. 2 / 3 (2005): 412–21.

11.  Статки та спадщина в довготривалій перспективі

1. Я виключаю крадіжку та мародерство, хоча вони не позбавлені історичної значущості. Приватне привласнення природних ресурсів обговорюється в наступному розділі.

2. Щоб зосередитися на довготривалих еволюціях, я використовую тут середні значення за десятиліттями. Щорічні серії даних доступні онлайн. Більш детально про техніки та методи див.: Thomas Piketty, «On the Long-Run Evolution of Inheritance: France 1820–2050,» Paris School of Economics, 2010; короткий виклад опублікований у Quarterly Journal of Economics 126, no. 3 (August 2011): 1071–131. Ці документи доступні в технічному додатку онлайн.

3. Подальше обговорення трохи технічніше, ніж попередні (однак необхідно розуміти, що стоїть за спостережуваними змінами), і деякі читачі, можливо, забажають пропустити кілька сторінок та перейти безпосередньо до результатів і обговорення того, що чекає попереду в ХХІ столітті, що можна знайти в параграфах про повчання Вотрена та дилему Растіньяка.

4. Показник μ коригується з урахуванням дарування (див. нижче).

5. Іншими словами, щороку помирає один із кожних п’ятдесяти дорослих. Оскільки неповнолітні зазвичай володіють дуже незначним капіталом, то краще описувати розподіл у площині смертності дорослих (та визначати μ у площині самих лише дорослих). Тоді потрібне незначне коригування для врахування багатства неповнолітніх. Див. технічний додаток онлайн.

6. Щодо цього питання див.: Jens Beckert, trans. Thomas Dunlop, Inherited Wealth (Princeton: Princeton University Press, 2008), 291.

7. Беккер ніколи відкрито не висловлював думку, що зростання людського капіталу має затьмарювати важливість успадкованого багатства, але в його роботі це часто мається на увазі. Зокрема, він нерідко зауважує, що суспільство стало «меритократичнішим» завдяки зростанню важливості освіти (без подальших подробиць). Беккер також запропонував теоретичні моделі, за яких батьки можуть заповісти багатство менш обдарованим дітям, менше наділеним людським капіталом, і таким чином зменшити нерівність. Враховуючи надзвичайну вертикальну концентрацію успадкованого багатства (найбагатша категорія населення завжди володіє більш ніж 60 % багатства, доступного для успадкування, тоді як нижня половина не володіє нічим), дуже малоймовірно, що цей потенційний ефект горизонтального перерозподілу всередині груп багатих єдинокровних братів / сестер (що, більше того, не очевидно в даних, які Беккер майже не використовує) переважатиме. Див. технічний додаток онлайн.

8. Крім кровопролиття двох світових війн, замаскованого в моїх даних використанням середніх показників за десятиліття. Див. технічний додаток онлайн щодо річних даних.

9. Від кінця 1940-х до початку 2010-х років у Франції щороку народжувалися близько 800 тис. дітей (фактично між 750 тис. та 850 тис. без тенденцій зростання чи зниження), і згідно з офіційними прогнозами це триватиме протягом ХХІ століття. У ХІХ столітті було близько мільйона народжень на рік, але рівень дитячої смертності протягом першого року життя був високим, тож розмір кожної вікової категорії дорослих від ХVІІІ століття змінився незначною мірою, за винятком хіба великих втрат через війну та супутнього зниження народжуваності в міжвоєнні роки. Див. технічний додаток онлайн.

10. Теорія «норми передавання майна» була особливо популярна у Франції в 1880–1910 роках завдяки роботам Альфреда де Фовілля, Клемана Колсона та П’єра Еміля Левасссера, які легко виявили, що їхні оцінки національного багатства (отримані шляхом перепису активів) були приблизно на рівні, в 30 разів вищому за річний потік спадщини. Цей метод, який інколи називають «мультиплікатором майна», також застосовувався в Англії, особливо Гіффеном, навіть попри те, що британські економісти (які мали доступ до обмеженої статистики щодо податку на спадщину) зазвичай використовували бази даних щодо потоків доходу від капіталу, які надходили з системи шедулярного податку на доходи фізичних осіб.

11. На практиці обидва типи багатства часто змішані в одних і тих самих фінансових продуктах (що відображає змішані мотиви тих, хто заощаджує). У Франції контракти страхування життя інколи включають частку капіталу, яку можна передати в спадок дітям, та іншу чатину, зазвичай меншу, яка виплачується як ануїтет (що припиняється зі смертю власника поліса). У Великій Британії та США пенсійні фонди та пенсійні програми дедалі більше включають складову, яка передається.

12. Якщо процитувати звичайне прислів’я, то державні пенсії – це «статки тих, хто не має статків». Я повернуся до цього в розділі 13, коли аналізуватиму різні пенсійні системи.

13. Щодо детальних даних з цього приводу, див.: Piketty, «On the Long-Run Evolution of Inheritance».

14. Повні щорічні дані доступні онлайн.

15. Варто зазначити, що ці оцінки включають досить значні поправки на диференційну смертність (тобто той факт, що багаті особи в середньому живуть довше). Це важливе явище, але воно не пояснює описаного тут профілю. Див. технічний додаток онлайн.

16. Річні темпи зростання в 1,7 % є такими самими, як середні темпи зростання у 1980–2010 роках. Оцінювання чистої дохідності капіталу в 3 % передбачає, що частка капіталу в національному доході залишатиметься на своєму середньому рівні 1980–2010 років і що поточна податкова система залишиться в дії. Див. технічний додаток онлайн.

17. Інші варіанти та сценарії подано в технічному додатку онлайн.

18. «Норма заощаджень зростає з доходом і початковим матеріальним забезпеченням»: можна більше заощаджувати, коли дохід вищий, або коли не потрібно платити орендну плату, або ще більше, коли виконуються обидві умови. «Значні відмінності в індивідуальній поведінці»: деяким людям подобається багатство, тоді як інші надають перевагу, наприклад, автомобілям чи опері.

19. Наприклад, за вказаного рівня доходу бездітні особи заощаджують стільки ж, скільки й інші.

20. Зростання зарплат може знизитися навіть більше, якщо відняти дедалі більшу частку національного доходу, що витрачається на фінансування пенсій та охорони здоров’я.

21. Щодо точнішого технічного опису цих моделювань, завданням яких передусім є відтворення еволюції профілю багатства за віковими групами (на основі макроекономічних і демографічних даних), див. технічний додаток онлайн.

22. Якщо точніше, можна показати, що μ × m наближається до 1 / H, коли зростання знижується, незалежно від очікуваної тривалості життя. За відношення капіталу до доходу β на рівні 600–700 % можна побачити, чому потік спадщини by має схильність до повернення до β / H, тобто приблизно до 20–25 %. Тож ідея «норми передавання майна», розроблена економістами ХІХ століття, приблизно правильна для суспільства, де зростання є низьким. Див. технічний додаток онлайн.

23. Насправді все трохи складніше, оскільки ми припускаємо, що деякі спадкоємці споживають частину свого спадку. І навпаки, ми включаємо в успадковане багатство сукупний дохід на багатство (в межах багатства спадкоємця: якщо повністю капіталізувати все заповідане майно, включно з доходом, спожитим спадкоємцем, наприклад, у формі орендної плати, яку спадкоємець квартири не має платити, тоді буде очевидно перевищено 100 % сукупного багатства). Див. технічний додаток онлайн щодо оцінок, у яких використовуються різні визначення.

24. Зокрема, коли ми зазначаємо, що потік спадщини є еквівалентом 20 % існуючого доходу, це, вочевидь, не означає, що кожна особа щороку отримує 20 % додаткового доходу в формі регулярного потоку заповіданого майна та подарунків. Це швидше означає, що в певні моменти життя людини (зазвичай у момент смерті когось із батьків і, в деяких випадках, із нагоди отримання подарунка) можуть бути передані значно більші суми, еквівалентні доходу за кілька років, і що в цілому це заповідане майно та подарунки становлять еквівалент 20 % доходу всіх домогосподарств.

25. Заміщення доходів (пенсія за віком та допомога з безробіття) включені до доходу від оплати праці, як у частині 2.

26. Усі кошти було капіталізовано у п’ятдесятирічному віці, але якщо застосовувати одну й ту саму норму дохідності для капіталізації різних коштів, тоді вибір базового віку неважливий для обрахунку часток спадщини й трудового доходу загалом. Питання нерівної дохідності капіталу вивчається в наступному розділі.

27. Щодо повного аналізу зв’язків між цими різними співвідношеннями див. технічний додаток онлайн. Той факт, що потік спадщини (20–25 % національного доходу) та дохід від капіталу (зазвичай 25–35 % національного доходу) інколи близькі, має розглядатись як збіг внаслідок специфічних демографічних і технологічних параметрів (рівноважний потік спадщини by = β / H залежить від відношення капіталу до доходу й тривалості покоління, тоді як рівноважна частка капіталу α залежить від виробничої функції).

28. За загальним правилом, нижні 50 % ієрархії доходів колективно отримували близько 30 % загального трудового доходу (див. таблицю 7.1) і, таким чином, персонально отримували близько 60 % середньої зарплати (або 40–50 % від середнього національного доходу на душу населення, з урахуванням, що дохід від праці загалом становить 65–75 % національного доходу). Наприклад, у Франції зараз найменш оплачувані 50 % мають доходи, які коливаються в межах від мінімальної зарплати до зарплати, у 1,5 рази більшої за мінімальну, та заробляють у середньому 15 тис. євро на рік (1,25 тис. євро на місяць) порівняно з 30 тис. євро на рік (2,5 тис. на місяць) середнього національного доходу на душу населення.

29. Згадаймо, що 6–7 % сукупних зарплат «вершків суспільства» означають, що кожен член цієї групи заробляв у середньому в 6–7 разів більше за середню зарплату, або в 10–12 разів більше за середню зарплату найменш оплачуваних 50 %. Див. розділи 7 і 8.

30. Еволюції, подібні до зображених на рисунку 11.10, отримують, якщо розглядати найбагатшу категорію населення, або верхню тисячну замість «вершків суспільства» (які, попри це, на моє переконання, є найпоказовішою групою для дослідження). Див. додаткові рисунки S11.9–11.10 (в онлайн-доступі).

31. За визначенням, 500 тис. дорослих осіб у суспільстві в 50 млн дорослих, як зараз у Франції.

32. Сукупна вартість успадкованого багатства не набагато нижча від рівня ХІХ століття, але особи стали рідше успадковувати достатньо багатства, щоб не працювати й при цьому фінансувати спосіб життя, у кілька десятків разів вищий за рівень життя нижчого класу.

33. Майже в 3 рази більше у ХVІІІ та ХІХ століттях, а також у ХХІ столітті (коли дохід від оплати праці становив приблизно три чверті сукупних коштів, а дохід від успадкованого багатства – приблизно одну чверть) та приблизно в 10 разів більше в ХХ столітті (коли дохід від праці становив дев’ять десятих сукупних коштів, а дохід від успадкованого багатства – одну десяту). Див. рисунок 11.9.

34. Майже в 3 рази більше у ХVІІІ та ХІХ століттях, а також у ХХІ столітті та приблизно в 10 разів більше в ХХ столітті. Те саме справджується для верхніх 10 %, верхньої 0,1 % і т. д.

35. Див. технічний додаток онлайн щодо аналізу математичних умов різних розподілів, які передбачають, що рантьє домінують над менеджерами (і навпаки).

36. У ХІХ столітті верхній 1 % успадкованих статків мав рівень життя, у 25–30 разів вищий за рівень нижчих 50 % (див. рисунок 11.10), або приблизно у 12–15 разів вищий за середній національний дохід на душу населення. Верхня 0,1 % мала рівень життя, приблизно в 5 разів заможніший (див. розділ 10 щодо коефіцієнтів Парето), або дохід, у 60–75 разів вищий за середній дохід. Поріг, обраний Бальзаком та Остін (у 20–30 разів більший за середній дохід), співвідноситься з середнім доходом найвищих 0,5 % в ієрархії успадкування (близько 100 тис. осіб із дорослого населення в 20 млн у Франції у 1820–1830 роках, або 50 тис. із населення в 10 млн британських дорослих у 1800–1810 роках). І Бальзак, і Остін, таким чином, мали широкий вибір героїв.

37. У ХІХ столітті найкраще оплачуваний 1 % професій пропонував рівень життя, приблизно в 10 разів вищий за рівень нижчого класу (див. рисунок 11.10), або дохід, у 5 разів вищий за середній. Можна побачити, що лише найкраще оплачувана 0,01 % (максимум 2 тис. осіб із 20 млн) у цей період заробляла в середньому в 20–30 разів більше за середній дохід. Вотрен був, імовірно, недалекий від істини, коли казав, що в Парижі було не більше п’яти юристів, які заробляють понад 50 тис. франків на рік (або в 100 разів більше за середній дохід). Див. технічний додаток онлайн.

38. Як і в розділі 2, вказані тут середні доходи – це національні середні доходи на душу населення. У 1810–1820 роках середній дохід у Франції становив 400–500 франків на рік та, імовірно, трохи більш ніж 500 франків у Парижі. Зарплати домашніх слуг сягали від третини до половини цього.

39. Згадаймо, що фунт стерлінг коштував 25 франків у ХІХ столітті і ще – в 1914 році Див. розділ 2.

40. Чи не близький друг Георга ІІІ на тридцять років раніше, в 1770-х роках, сказав Баррі Ліндону, що кожен із капіталом у 30 тис. фунтів має бути посвячений у лицарі? Редмонд Баррі пройшов значний шлях від зарахування до британського війська з платнею в 15 фунтів на рік (1 шилінг на день), або лише в половину середнього британського доходу в 1750–1760 роках. Падіння було неминучим. Зазначимо, що Стенлі Кубрик, який надихнувся знаменитим британським романом ХІХ століття, настільки ж точний щодо сум, як і Джейн Остін.

41. Jane Austen, Sense and Sensibility (Cambridge, MA: Belknap Press, 2013), 405.

42. Austen, Sense and Sensibility, 135.

43. Його цинічні повчання зрештою переконують Растіньяка, який у «Банкірському домі Нусінгена» бере участь у ділових операціях із чоловіком Дельфіни з метою прибрати до руки статки в 400 тис. франків.

44. У жовтні 1788 року, коли Юнґ збирався залишити Нормандію, він зауважив: «Європа зараз так сильно асимільована, що коли ввійдеш у дім, де статки становлять 15 чи 20 тис. ліврів на рік, знайдеш значно більше подібності в способі життя, ніж юний мандрівник готовий був знайти» (Arthur Young, Travels in 1787, 1788, 1789, pub. 1792, reprinted as Arthur Young’s Travels in France [Cambridge: Cambridge University Press, 2012], 145). Він говорить про турські ліври, що є еквівалентом франка жерміналь. Ця сума дорівнювала 700–900 фунтам стерлінгів, або в 30–50 разів перевищувала французький чи британський середній дохід того часу. Згодом він висловився точніше: з цією сумою доходу можна було дозволити собі «шістьох слуг-чоловіків, п’ятьох покоївок, вісьмох коней, сад і регулярне харчування». Натомість, якщо мати всього 6–8 тис. турських ліврів, можна дозволити собі лише «двох слуг і трьох коней». Зазначимо, що домашня худоба була важливою частиною капіталу й витрат. У листопаді 1789 року Юнґ продав свого коня в Тулоні за 600 турських ліврів (або чотири річні зарплати «звичайного слуги»). Ціна була типовою для того часу. Див. технічний додаток онлайн.

45. Майкл Янг виразив цей страх у «The Rise of Meritocracy» (London: Thames and Hudson, 1958).

46. Питання шкали зарплат для державних службовців у цей період призводило до багатьох політичних конфліктів. У 1792 році революціонери спробували встановити обмежену шкалу оплати зі співвідношенням 8:1 (що зрештою було прийнято 1948 року, але це дуже швидко вдалося обійти системою непрозорих премій для найвищих державних службовців, яка досі існує. Наполеон створив невелику кількість високооплачуваних постів, таку незначну, що Тьєр у 1831 році не побачив причин скорочувати їх кількість («із щонайбільше трьома мільйонами, які даються префектам, генералам, магістратам і послам та в них забираються, ми маємо розкіш імперії чи простоту в американському стилі», додав він у тій самій промові). Той факт, що найвищі державні службовці США тоді отримували значно менше, ніж у Франції, не оминув увагою і Токвіль, який побачив у цьому певну ознаку демократичнішої держави в США. Попри численні піднесення та зниження, незначне число дуже високих зарплат зберігалася у Франції до Першої світової війни (і, таким чином, до падіння рантьє). Щодо цих еволюцій див. технічний додаток онлайн.

47. Див. Piketty, Les hauts revenus en France, 530.

48. Цей аргумент залишає осторонь логіку потреб на користь логіки диспропорцій і демонстративного споживання. Торстейн Веблен висловив дуже подібну думку в «Теорії бездіяльного класу» [The Theory of the Leisure Class (New York: Macmillan, 1899]: егалітарна мрія США тоді залишалась лише у спогадах.

49. Michèle Lamont, Money, Morals and Manners: The Culture of the French and the American Upper-Middle Class (Chicago: University of Chicago Press, 1992). Особи, яких опитувала Ламонт, поза сумнівом, були ближчими до дев’яностого чи дев’яносто п’ятого перцентиля ієрархії доходів (або, в деяких випадках, дев’яносто восьмого чи дев’яносто дев’ятого перцентиля), ніж до шістдесятого чи сімдесятого. Див. також: J. Naudet, Entrer dans l’élite: Parcours de réussite en France, aux États- Unis et en Inde (Paris: Presses Universitaires de France, 2012).

50. Щоб уникнути згущення фарб, рисунки 11.9–11.11 показують лише результати для центрального сценарію. Результати для альтернативного сценарію ще тривожніші й доступні онлайн (див. додаткові S11.9–11.11). Еволюція системи оподаткування пояснює, чому частка спадщини в сукупних коштах може перевищити рівень ХІХ століття, навіть якщо потік спадщини як частка національного доходу його не перевищить. Доходи від оплати праці оподатковуються сьогодні на значному рівні (30 % у середньому, за винятком внесків на пенсійне страхування та страхування на випадок безробіття), тоді як середня фактична ставка податку на спадщину менша за 5 % (навіть попри те, що успадкування дає такі самі права, як і дохід від оплати праці, в частині доступу до трансфертів у натуральній формі – освіти,охорони здоров’я, безпеки тощо, – які фінансуються за рахунок податків). Питання податків вивчаються у частині 4.

51. Те саме стосується земельних володінь вартістю в 30 тис. фунтів, про які говорить Джейн Остін у світі, де середній дохід на душу населення становив близько 30 фунтів на рік.

52. Статки, сховані на Багамах, також фігурують у четвертому сезоні «Відчайдушних домогосподарок». Карлос Соліс має повернути 10 млн дол, що призводить до нескінченних ускладнень із його дружиною, навіть попри те, що це шоу надто солодке й у ньому не планувалося демонструвати соціальну нерівність. Підступні екологічні терористи як загроза суспільній безпеці, або розумово відсталі неповнолітні, втягнуті в злочинну змову, – ніщо інше, як трюки сценаристів для зацікавлення глядача.

53. Я повернуся до цього пункту в розділі 13.

54. Якщо альтернативний сценарій правильний, тоді ця частка може перевищити 25 %. Див. додатковий рисунок S11.11 (в онлайн-доступі).

55. Порівняно з соціо-економічними теоріями Модільяні, Беккера та Парсонса теорія Дюркгайма, сформульована в праці «De la division du travail social» (1893), – це перша політична теорія кінця успадкування. Її прогнози виявилися не точнішими за прогнози інших теорій, але може виявитися, що війни ХХ століття просто відклали проблему на ХХІ століття.

56. Mario Draghi, Le Monde, July 22, 2012.

57. Я не маю наміру недооцінювати важливу проблему таксі. Але я не наважуся припустити, що це основна проблема, яка стоїть перед Європою чи світовим капіталізмом у ХХІ столітті.

58. У Франції менш ніж 1 % дорослих чоловіків у часи Реставрації мали право голосу (90 тис. виборців із 10 млн); під час Липневої монархії ця частка зросла до 2 %. Вимоги щодо майна для отримання посади були ще суворішими: їм відповідали менш ніж 0,2 % дорослих чоловіків. Загальне право голосу серед чоловіків, ненадовго впроваджене у 1793 році, стало нормою після 1848 року. До 1831 року голосувати могли менш ніж 2 % британського населення. Подальші реформи в 1831 році та особливо в 1867, 1884 та 1918 роках поступово поклали край майновому цензу.

59. Представлені тут відомості щодо Німеччини зібрано Крістофом Шінке (Christoph Schinke, «Inheritance in Germany 1911 to 2009: A Mortality Multiplier Approach,» Master’s thesis, Paris School of Economics, 2012). Див. технічний додаток онлайн.

60. Британські потоки, схоже, були трохи меншими (20–21 % проти 23–24 %). Однак, зазначимо, що вони базуються на оцінюванні податкового, а не економічного потоку, а отже, імовірно, трохи занижені. Дані щодо Британії зібрано Ентоні Аткінсоном (Anthony Atkinson, «Wealth and Inheritance in Britain from 1896 to the Present,» London School of Economics, 2012).

61. Якби це сталося на світовому рівні, то дохідність капіталу в світі могла б знизитися, а більше багатство життєвого циклу могло б частково витіснити багатство, яке передається (оскільки нижча дохідність капіталу перешкоджає другому типу накопичення більше, ніж першому, але це не точно). Я повернуся до цього питання в розділі 12.

62. Щодо цього питання див. визначну книгу Енн Готман (Anne Gotman, Dilapidation et prodigalité (Paris: Nathan, 1995), базовану на інтерв’ю з особами, які витрачали великі спадки.

63. Зокрема, Модільяні просто не включив капіталізовані доходи до успадкованого багатства. Котлікофф і Саммерс, зі свого боку, брали їх до уваги необмежено (навіть якщо капіталізована спадщина перевищувала багатство спадкоємця), що також неправильно. Див. технічний додаток онлайн щодо детального аналізу цього питання.

12.  Нерівність багатства у світі в ХХІ столітті

1. Згадаймо, що в 2012–2013 роках світовий ВВП з паритетом купівельної спроможності становив майже 85 трлн доларів (70 трлн євро), а згідно з моїми оцінками, сукупне приватне багатство (нерухомість, активи підприємств і фінансові активи, за вирахуванням зобов’язань) становило близько чотирьох річних обсягів світового ВВП, або близько 340 трлн доларів (280 трлн євро). Див. розділи 1 і 6, а також технічний додаток онлайн.

2. Інфляція в цей період у середньому становила 2–2,5 % на рік (і була трохи нижчою в євро, ніж у доларах; див. розділ 1). Усі детальні статистичні дані доступні в технічному додатку онлайн.

3. Якщо обрахувати ці середні показники, враховуючи загальне світове населення (включно з дітьми нарівні з дорослими), яке в 1987–2013 роках зростало значно менше, ніж доросле населення (1,3 % на рік порівняно з 1,9 %), тоді темпи зростання збільшуються, але різниця між ними не змінюється. Див. розділ 1 і технічний додаток онлайн.

4. Див. технічний додаток онлайн, додаткову таблицю S12.1 (в онлайн-доступі).

5. Наприклад, якщо припустити, що рівень розходження, спостережений між 1987 та 2013 роками на рівні верхньої двадцятимільйонної, у майбутньому буде застосовним до кластера, що складається із 1400 мільярдерів, включених до рейтингу 2013 року (приблизна верхня тримільйонна), то частка цього кластера збільшиться із 1,5 % сукупного світового багатства в 2013 році до 7,2 % у 2050 році та 59,6 % у 2100 році.

6. Національні рейтинги багатства, опубліковані іншими журналами в США, Франції, Великій Британії та Німеччині охоплюють трохи нижчі позиції в ієрархії багатства, ніж світовий рейтинг Forbes, а частка багатства, охоплена в деяких випадках, перебуває на рівні 2 % або 3 % сукупного приватного багатства країни. Див. технічний додаток онлайн.

7. У ЗМІ багатство мільярдерів інколи виражається як частка річного потоку світового випуску продукції (або ВВП якоїсь країни, що дає жахливі результати). Це має більше сенсу, ніж вираження цих великих статків як частки світового капіталу.

8. Ці звіти спираються, зокрема, на інноваційні роботи Джеймса Б. Девіса, Сюзанни Сандстрем, Ентоні Шоррокса та Едварда Н. Вольффа (James B. Davies, Susanna Sandström, Anthony Shorrocks, and Edward N. Wolff, «The Level and Distribution of Global House hold Wealth», Economic Journal 121, no. 551 (March 2011): 223–54) та дані цього типу, надані в розділі 10. Див. технічний додаток онлайн.

9. У цілому, джерела, що використовуються для оцінки розподілів багатства (окремо для кожної країни) стосуються років не надто давнього минулого, оновлених майже винятково сукупними даними, взятими з національних рахунків і подібних джерел. Див. технічний додаток онлайн.

10. Наприклад, французькі ЗМІ, які звикли роками описувати масову втечу великих статків із Франції (без спроб перевірити інформацію, за винятком окремих випадків), від 2010 року щоосені здивовано дізнавалися зі звітів Credit Suisse, що Франція – справді європейський лідер у багатстві: країна систематично розташовувалася на третьому місці світового рейтингу (після США та Японії та перед Великою Британією і Німеччиною) за кількістю жителів-мільйонерів. У цьому випадку інформація здається правильною (таке припущення можна зробити з доступних джерел), навіть якщо банківські методи мають на меті перебільшення різниці між Францією та Німеччиною. Див. технічний додаток онлайн.

11. Див. технічний додаток онлайн.

12. Із точки зору світового розподілу доходу, схоже, різке зростання частки «вершків суспільства» (яке відбувається не в усіх країнах) не запобігло зниженню світового коефіцієнта Джині (хоча залишається певна невизначеність у вимірюванні нерівності в деяких країнах, особливо в Китаї). Оскільки світовий розподіл багатства значно концентрованіший на своїй вершині, цілком можливо, що зростання частки «вершків суспільства» має більше значення. Див. технічний додаток онлайн.

13. Середній статок верхньої десятитисячної (450 тис. дорослих із 4,5 млрд) становить приблизно 50 млн євро, або приблизно в 1 тис. разів більше за середнє світове багатство на одного дорослого, а їхня частка в сукупному світовому багатстві становить близько 10 %.

14. Білл Ґейтс був номером 1 у рейтингу Forbes від 1995 до 2007 року, перш ніж програти Воррену Баффету в 2008–2009 роках, а далі – Карлосу Сліму в 2010–2013 роках.

15. Перші фарби для волосся, винайдені в 1907 році, отримали назву «L’Auréal» – за назвою модної зачіски, що нагадувала ореол. Їх створення стало початком «Французької компанії нешкідливих фарб для волосся». Врешті-решт, після появи багатьох інших брендів (як Monsavon 1920 року), в 1936-му фірма стала L'Oreal. Це дуже нагадує кар’єру Цезаря Біротто в романі Бальзака. Цезар на початку ХІХ століття добре заробив на власних винаходах, які назвав «Вітрогінною водою» та «Кремом султана» на початку ХІХ століття.

16. Із капіталом у 10 млрд євро лише 0,1 % достатньо, щоб фінансувати річне споживання в 10 млн євро. Якщо дохідність капіталу становить 5 %, тоді 98 % доходу можна заощаджувати. Якщо дохідність становить 10 %, можна заощаджувати 99 % доходу. У будь-якому разі, споживання є несуттєвим.

17. Honoré de Balzac, Le père Goriot (Paris: Livre de Poche, 1983), 105–9.

18. У випадку Challenges існує, здається, занадто мало статків у діапазоні від 50 до 500 млн євро порівняно з кількістю податкових декларацій про багатство у відповідних групах (особливо з огляду на те, що велика частина капіталу підприємств не оподатковується податком на багатство і, таким чином, не з’являється в статистиці). Це може відбуватися тому, що Challenges не розглядає диверсифіковані статки. Насправді обидва джерела недооцінюють реальну кількість великих статків із протилежних причин: джерело Challenges переоцінює капітал підприємств, тоді як податкові джерела недооцінюють його. І ті, й інші покладаються на нечіткі та мінливі визначення, тому багатство лише приголомшує своїми розмірами, але його походження залишається незрозумілим. Див. технічний додаток онлайн.

19. Більше того, суто теоретично визначити можливу нормальну дохідність успадкованого багатства, – непроста справа. У розділі 11 я застосував однакову середню дохідність капіталу до всіх статків. Якщо оцінювати за таким принципом, то Ліліан Беттанкур лише почасти можна вважати спадкоємицею (з огляду на дуже високу дохідність її капіталу). Стів Форбс у цьому плані більше може вважатися спадкоємцем, але попри це класифікує Беттанкур як чисту спадкоємицю, а себе зараховує до «вирощувачів» успадкованого багатства. Див. технічний додаток онлайн.

20. Деякі особливо рішучі твердження про відносні заслуги Сліма та Ґейтса, на жаль, не мають достатньої фактичної бази, див., наприклад, Daron Acemoglu and James A. Robinson, Why Nations Fail: The Origins of Power, Prosperity, and Poverty (New York: Crown Publishing, 2012), 34–41. Жорсткий тон авторів тим несподіваніший, що насправді вони не обговорюють ідеального розподілу багатства. Книга побудована навколо захисту ролі систем майнових прав, які виникли після Британської, Американської та Французької революцій у процесі розвитку (і лише трохи сказано про пізніші соціальні інституції та системи оподаткування).

21. Див., наприклад, журнал Capital (no. 255, December 3, 2012): «180 млн євро… сума, яка тьмяніє порівняно з вартістю нерухомості, яку голова фірми – Лакшмі Міттал – нещодавно придбав у Лондоні за суму, втричі більшу. Справді, бізнесмен нещодавно купив колишнє посольство Філіппін (за 70 млн фунтів, або 86 млн євро), імовірно, для своєї дочки Ваніші. Незадовго до того його син Адітья отримав щедрий подарунок у вигляді будинку вартістю 117 млн фунтів (144 млн євро). Обидва володіння розташовані на вулиці Kensington Palace Gardens, відомій як «Вулиця мільярдерів», недалеко від батьківського палацу. Резиденція Лакшмі Міттала нібито є «найдорожчим приватним будинком у світі». Її облаштовано турецькою лазнею, басейном, мармур для якого видобувався в тому самому кар’єрі, що й мармур Тадж-Махал. На додачу басейн прикрашено коштовним камінням. Загалом, усі три згадані будинки коштують 542 млн євро або втричі більше за 180 млн, інвестованих у Флоранж».

22. Рейтинг Forbes застосовує цікавий критерій, але його складно використати в інший точний спосіб: він виключає «тиранів» і насправді кожного, чий статок залежить від «його політичної позиції» (наприклад, Королеву Великої Британії). Але якщо особа здобуває свої статки перед тим, як прийти до влади, вона залишається в рейтингу: наприклад, грузинський олігарх Бідзіна Іванішвілі все одно є в переліку за 2013 рік, хоча він став прем’єр-міністром наприкінці 2012 року. Йому приписують статки в 5 млрд доларів, або чверть ВВП його країни (від 5 % до 10 % національного багатства Грузії).

23. Сукупні фінанси американських університетів становлять близько 3 % від ВВП, а річний дохід на цей капітал становить близько 0,2 % від ВВП, що трохи більше, ніж 10 % від сукупних витрат США на вищу освіту. Але ця частка складає до 30 % чи 40 % коштів найбільш щедро обдарованих університетів. Більше того, ці донорські капітали відіграють роль в управлінні цими навчальними закладами, що часто важливіше за гроші. Див. технічний додаток онлайн.

24. Використані тут дані беруться в основному зі звітів, які публікуються Національною асоціацією посадових осіб університетів та коледжів, що займаються питаннями бізнесу, а також із опублікованих фінансових звітів Гарвардського, Єльського, Принстонського університетів та інших навчальних закладів. Див. технічний додаток онлайн.

25. Щодо результатів підперіоду див. технічний додаток онлайн, додаткову таблицю S12.2 (в онлайн-доступі).

26. Однак зазначимо, що основна різниця обумовлена тим фактом, що більшість власників приватного багатства мають платити значні податки: у 1980–2010 роках середня реальна дохідність до оподаткування в США становила близько 5 %. Див. технічний додаток онлайн.

27. Кількість університетів у кожній категорії, визначеній в дужках у таблиці 12.2, базується на фінансуванні 2010 року, але для того, щоб не вплинути на результати, доходи було підраховано за допомогою ранжування університетів згідно з їхнім фінансуванням на початок кожного десятиліття. Усі детальні результати доступні в технічному додатку онлайн. Див. зокрема додаткову таблицю S12.2 (в онлайн-доступі).

28. Нерухомість може бути інвестицією з дуже високою дохідністю, якщо визначити правильні проекти по всьому світу. На практиці це включає власність фірм, комерційну та житлову нерухомість, часто в дуже великих масштабах.

29. Це підтверджується фактом, що відносні рейтинги не надто змінюються протягом тридцятирічного періоду 1980–2010 років. Ієрархія університетських фінансів залишається більш-менш однаковою.

30. Якщо взяти за приклад Гарвардський університет, то річні фінансові звіти показують, що у 1990–2010 роках фінансування мало середню реальну дохідність близько 10 %, тоді як нові подарунки додавали до нього в середньому 2 % на рік. Тож сукупний реальний дохід (від доходів на фінансування та подарунків) становив 12 % фінансування; частина цього (5 % фінансування) використовувалася для покриття поточних витрат університету, тоді як інші 7 % додавалися до фінансування. Це дозволило збільшити фінанси з 5 млрд доларів у 1990 році до близько 30 млрд у 2010 році, що дало університету можливість споживати річний потік коштів у 2,5 рази більший за отримані подарунки.

31. Однак зазначимо, що історичне відновлення цін на активи, схоже, додає не більш ніж один пункт додаткового річного доходу, що досить мало поряд із рівнем дохідності, який я обговорював. Див. технічний додаток онлайн.

32. Наприклад, оскільки Білл Ґейтс здійснює оперативний контроль над активами Фонду Білла та Мелінди Ґейтс, Forbes вирішує враховувати ці активи як частину особистого статку Ґейтсів. Здійснення контролю є несумісним з ідеєю безкорисливого дарування.

33. За словами Бернара Арно, головного акціонера компанії LVMH, світового лідера з продажу предметів розкоші, мета бельгійського фонду, який тримає його активи, ані благодійна, ані фінансова. Натомість, це передусім майновий інструмент. «Серед моїх п’ятьох дітей і двох племінників неодмінно знайдеться хтось, хто зможе прийняти на себе керівництво після моєї смерті», – зазначив він. Але він боїться суперечок, тому коли розміщує свої активи в фонді, змушує своїх нащадків голосувати «нерозривно», що «гарантує виживання групи, якщо я помру, а мої спадкоємці не зможуть дійти згоди». Див. Le Monde, April 11, 2013.

34. Робота Ґабріель Фак і Каміля Ланде, яка базується на цих типах реформ у США та Франції, достатньо красномовна щодо цього. Див. технічний додаток онлайн.

35. Щодо повних оцінок для США див. технічний додаток онлайн.

36. Див. Розділ 5.

37. У ХІХ столітті все було навіть гірше, як мінімум у місті, й особливо в Парижі, де напередодні Першої світової війни більшість будинків не поділялися на окремі помешкання. Тож треба було виявитися достатньо багатим, щоб купити цілий будинок.

38. Див. розділ 5.

39. Номінальна середня дохідність у 1998–2012 роках становила лише 5 % на рік. Однак складно порівняти цю доходність із дохідністю університетського фінансування, почасти тому, що 1998–2012 роки були не такими сприятливими, як 1990–2010 або 1980–2010 роки (і, на жаль, статистика норвезького фонду бере початок лише в 1998 році), а також через те, що ця відносно низька дохідність була почасти результатом подорожчання норвезької крони.

40. Згідно з переписом 2010 року в ОАЕ (де Абу-Дабі – найбільший емірат) місцеве населення становить трохи більш ніж 1 млн (плюс 7 млн іноземних працівників). Місцеве населення Кувейту приблизно таке саме за чисельністю. У Катарі мешкає близько 300 тис. місцевих жителів і 1,5 млн іноземців. Тільки одна Саудівська Аравія наймає близько 10 млн іноземних працівників (на додачу до місцевого населення приблизно в 20 млн).

41. Див. технічний додаток онлайн.

42. Слід також враховувати державні нефінансові активи (громадські будівлі, школи, лікарні тощо), а також фінансові активи, формально не включені до національних фондів, а потім віднімати державний борг. Чисте державне багатство наразі становить у середньому менш ніж 3 % від приватного багатства в заможних країнах, (у деяких випадках чисте державне багатство від’ємне), тож це не створює великої різниці. Див. розділи 3–5 і технічний додаток онлайн.

43. Якщо ми виключаємо нерухомість та активи підприємств, що не котируються на біржі, то фінансові активи у вузькому сенсі на 2010 рік становлять від чверті до третини світового приватного багатства, тобто від одного до півтора річних обсягів світового ВВП (а не чотири річні обсяги). Тож національні фонди володіють 5 % світових фінансових активів. Тут я маю на увазі чисті фінансові активи у власності домогосподарств і держав. З огляду на дуже значне перехресне володіння частками фінансових і нефінансових корпорацій в межах країн і між ними валові фінансові активи становлять набагато більше, ніж три річні обсяги світового ВВП. Див. технічний додаток онлайн.

44. Із середини 1970-х до середини 1980-х років рента за природні ресурси вже перевищила 5 % світового ВВП. Див. технічний додаток онлайн.

45. Моя гіпотеза неявно включає довготривалу норму заощаджень у Китаї (і в інших країнах), з урахуванням як державних, так і приватних заощаджень. Ми не можемо передбачити майбутні відносини між державною власністю (особливо в національних фондах) і приватною власністю в Китаї.

46. У будь-якому разі, цей прозорий процес трансформації ренти (від нафтової до диверсифікованої капітальної) ілюструє такий момент: капітал історично набував різноманітних форм (земля, нафта, фінансові активи, капітал підприємств, нерухомість тощо), але його внутрішня логіка реально не змінилася, або так чи інакше змінилася набагато менше, ніж інколи декому здається.

47. У розподільчій системі внески до пенсійного фонду, які робляться активними працівниками, виплачуються безпосередньо пенсіонерам без інвестування. Щодо цих питань див. розділ 13.

48. Від чверті до половини європейського та американського капіталу (або навіть більше, залежно від різних припущень). Див. технічний додаток онлайн.

49. Більше того, розбіжності експортерів нафти можуть розглядатися як олігархічні розбіжності, оскільки нафтова рента надходить до незначної кількості осіб, які можуть підтримувати високий рівень накопичення через національні фонди.

50. У 2012–2013 роках ВВП Європейського Союзу становив близько 15 трлн євро порівняно з 10 трлн євро китайського ВВП за паритетом купівельної спроможності (або 6 трлн за поточним обмінним курсом, що може бути кращим для порівняння міжнародних фінансових активів). Див. розділ 1. Чисті закордонні активи Китаю зростають швидко, але недостатньо швидко для того, щоб обійти сукупне приватне багатство заможних країн. Див. технічний додаток онлайн.

51. Див.: Aurélie Sotura, «Les étrangers font- ils monter les prix de l’immobilier? Estimation à partir de la base de la chambre des Notaires de Paris, 1993–2008,» Paris, Ecoles des Hautes Etudes en Sciences Social and Paris School of Economics, 2011.

52. Див. зокрема рисунок 5.7.

53. На рисунку 12.6 «заможні країни» включають Японію, Західну Європу та США. Додавання Канади та Океанії небагато змінить. Див. технічний додаток онлайн.

54. Див. розділи 3–5.

55. Або 7–8 % сукупних чистих фінансових активів у світі (див. вище).

56. Див. технічний додаток онлайн щодо обговорення високої оцінки, зробленої у 2012 році Джеймсом Генрі для «Мережі справедливого оподаткування»25, та проміжної оцінки 2010 року, зробленої Роненом Паланом, Ричардом Мерфі та Крістіаном Шаваньє.

57. Дані на рисунку 12.6 взято з роботи: Gabriel Zucman, «The Missing Wealth of Nations: Are Europe and the U.S. Net Debtors or Net Creditors?», Quarterly Journal of Economics 128, no. 3 (2013): 1321–64.

58. Згідно з оцінкою Ройне та Вальденстрема, врахування активів, які утримуються за кордоном (оцінених на основі невідповідностей швецького платіжного балансу), може за певних припущень привести до висновку, що найбагатша категорія населення у Швеції близька до такого самого рівня багатства, як і «вершки суспільства» в США (яких, імовірно, слід також збільшити). Див. технічний додаток онлайн.

13.  Соціальна держава для ХХІ століття

1. Традиційно я включаю до податкових надходжень усі податки, збори, внески на соціальне страхування та інші платежі, які громадяни повинні платити під страхом покарання за законом. Різниця між різними типами платежів, особливо податками та внесками на соціальне страхування, не завжди дуже чітка, і вони не означають одне й те саме в різних країнах. Із метою проведення історичних і міжнародних порівнянь важливо враховувати всі суми, сплачені державі, – чи то органам центральної влади, чи органам влади штатів або міст, чи іншим державним інституціям (як фонд соціального страхування тощо). Для спрощення обговорення я інколи використовуватиму слово «податки», але якщо не зазначено інше, завжди включатиму в нього також решту обов’язкових зборів. Див. технічний додаток онлайн.

2. Військові витрати зазвичай становлять як мінімум 2–3 % від національного доходу та можуть набагато більше складати в країні, особливо активній з військової точки зору (як США, які зараз віддають понад 4 % національного доходу на військове забезпечення), або яка відчуває загрозу своїй безпеці та власності (Саудівська Аравія та країни Перської затоки витрачають понад 10 % національного доходу на військове забезпечення).

3. Бюджети на охорону здоров’я та освіту в ХІХ столітті зазвичай становили менш ніж 1–2 % національного доходу. Щодо історичного огляду повільного розвитку витрат на соціальні потреби від ХVІІІ століття та його прискорення в ХХ столітті див.: P. Lindert, Growing Public: Social Spending and Economic Growth since the Eighteenth Century (Cambridge: Cambridge University Press, 2004).

4. Зазначимо, що частка обов’язкових платежів виражена тут як частка від національного доходу (який зазвичай становить близько 90 % ВВП після вирахування близько 10 % амортизації капіталу). Це здається мені правильним, оскільки амортизація не є чиїмось доходом (див. розділ 1). Якщо платежі виражаються як відсоток від ВВП, тоді отримані частки за визначенням на 10 % менші (наприклад, 45 % ВВП замість 50 % національного доходу).

5. Розриви в кілька пунктів можуть з’являтися за рахунок лише статистичних різниць, але розриви в 5–10 пунктів – реальні та істотні індикатори ролі уряду в кожній країні.

6. У Великій Британії в 1980-х роках податки знизилися на кілька пунктів, що позначило тетчерський період незалежності уряду, але потім знову зросли в 1990–2000 роках, коли нові уряди реінвестували в суспільні послуги. У Франції державна частка зросла трохи пізніше, ніж в інших країнах, продовжила потужне зростання в 1970–1980 роках і почала стабілізуватися лише в 1985–1990 роках . Див. технічний додаток онлайн.

7. Щоб сфокусуватися на довготривалих тенденціях, я знову використав десятирічні середні показники. Щорічні податкові ставки часто включають усі види незначних циклічних змін, які є тимчасовими та не дуже значними. Див. технічний додаток онлайн.

8. Японія знаходиться трохи вище від США (32–33 % національного доходу). Канада, Австралія та Нова Зеландія ближчі до Великої Британії (35–40 %).

9. На мою думку, термін «соціальна держава» ліпше відображає природу та розмаїття функцій держави, ніж обмеженіший термін «держава загального добробуту».

10. Див. додаткову таблицю S13.2 (в онлайн-доступі) щодо повної розбивки державних витрат у Франції, Німеччині, Великій Британії та США в 2000–2010 роках.

11. Зазвичай 5–6 % на освіту та 8–9 % на охорону здоров’я. Див. технічний додаток онлайн.

12. Національна служба охорони здоров’я, заснована 1948 року, є настільки невід’ємною частиною британської національної ідентичності, що її створення було інсценовано на церемонії відкриття Олімпійських ігор 2012 року разом із промисловою революцією та рок-групами 1960-х років.

13. Якщо додати вартість приватного страхування, то система охорони здоров’я США є, безумовно, найдорожчою в світі (близько 20 % від національного доходу порівняно із 10–12 % в Європі), навіть попри те, що значна частина населення не охоплена нею, а показники здоров’я не такі добрі, як у Європі. Поза сумнівом, державні системи загального страхування здоров’я, попри свої недоліки, пропонують краще співвідношення витрати–вигоди, ніж система США.

14. Натомість витрати на соціальні потреби, спрямовані на освіту та охорону здоров’я, зменшують (грошовий) дохід домогосподарств, що пояснює, чому останній зменшився від 90 % національного доходу на початку ХХ століття до 70–80 % зараз. Див. розділ 5.

15. Пенсійні системи з обмеженими максимальними платежами зазвичай називаються на честь творця британської соціальної держави «системою Беверіджа» (це граничний випадок із фіксованою сумою пенсії для всіх, як у Великій Британії), на відміну від «системи Бісмарка», «скандинавської» чи «латинської» моделей, у яких пенсії майже пропорційні до зарплат для переважної більшості населення (майже кожного у Франції, де верхня межа винятково висока: у вісім разів вища за середню зарплату, порівняно з у 2–3 рази вищим рівнем у більшості країн).

16. Франція вирізняється з-поміж інших країн надзвичайною складністю соціальних виплат та розростанням правил і служб. Менше половини населення може претендувати на вигоди програми «від соціального забезпечення до оплати праці» (так званого доходу активної солідарності, додатку до дуже низької зарплати за неповний робочий день).

17. Одна з важливих відмінностей між Європою та США полягає в тому, що програми підтримання доходів на певному рівні в США завжди призначалися для людей із дітьми. Щодо бездітних осіб функції держави загального добробуту інколи виконує тюремна держава (особливо для молодих темношкірих чоловіків). У 2013 році близько 1 % дорослого населення США перебувало за ґратами. Це найвищий рівень ув’язнення в світі (трохи попереду Росії та значно попереду Китаю). Рівень ув’язнення становить понад 5 % для дорослих темношкірих чоловіків (будь-якого віку). Див. технічний додаток онлайн. Ще одна особливість США – використання продовольчих карток як гарантії того, що одержувачі соціальної допомоги витрачають її на їжу, а не пиятику чи інші згубні звички, що ніяк не відповідає ліберальному світогляду, який часто приписують громадянам США. Це свідчення американського упередження щодо бідних, яке здається навіть надмірнішим за європейське, можливо, через посилення расовими упередженнями.

18. Із коливаннями між країнами, що описані вище.

19. «Ми вважаємо за самоочевидні істини, що всіх людей створено рівними; що Творець обдарував їх певними невідчужуваними Правами, до яких належать Життя, Свобода і прагнення Щастя; що Уряди встановлюються між Людьми на те, щоб забезпечувати ці права, а справедлива влада урядів походить зі згоди тих, ким вони урядують».

20. Поняття «загальної користі» було предметом нескінченних дискусій, його вивчення виходить далеко за межі цієї книги. Однозначно те, що укладачі Декларації 1789 року не поділяли прагматичного духу, який надихав багатьох економістів, таких, як Джона Стюарта Мілля: математичної суми особистої користі (разом із припущенням, що функція корисності «увігнута», тобто що темпи її зростання знижуються зі збільшенням доходу, тож перерозподіл доходу від багатих до бідних збільшує загальну користь). Це математичне вираження бажаності перерозподілу майже не має очевидного зв’язку з думкою про це більшості громадян. Ідея прав здається доречнішою.

21. Обґрунтовано визначити «найнезаможніших» як осіб, залишених наодинці з найнесприятливішими чинниками поза межами їхнього контролю. Тією мірою, якою нерівність умов залежить (принаймні частково) від чинників поза межами контролю осіб, таких як існування нерівної сімейної забезпеченості (з точки зору спадщини, культурного капіталу тощо), або удача (особливі таланти, успіхи й т.ін.), це завдання лише держави – шукати способи зменшити цю нерівність, наскільки можливо. Межа між зрівнюванням можливостей та умов часто досить прозора (освіта, охорона здоров’я та дохід є як можливостями, так і умовами). Роулзівське поняття щодо базових благ – гарний спосіб залишити в минулому це штучне протистояння.

22. «Соціальні та економічні нерівності… є справедливими, лише якщо вони в результаті вирівнюють блага для всіх, зокрема для найменш забезпечених членів суспільства» (John Rawls, A Theory of Justice [Cambridge, MA: Belknap Press, 15]). Це формулювання 1971 року було повторено в книзі «Політичний лібералізм», виданій 1993 року.

23. Нещодавно Марк Фльорбе та Джон Ремер розширили ці теоретичні підходи деякими попередніми емпіричними додатками. Див. технічний додаток онлайн.

24. Попри цей консенсус, у Європі досі спостерігаються значні відмінності. Найбагатші та найпродуктивніші країни мають найвищі податки (50–60 % від національного доходу в Швеції та Данії), а найбідніші – найменш розвинені – мають найнижчі податки (лише 30 % від національного доходу в Болгарії та Румунії). Див. технічний додаток онлайн. У США існує менша єдність. Певні важливі фракції меншості кардинально заперечують законність усіх федеральних соціальних програм або, фактично, соціальних програм будь-якого типу. Знову ж таки, здається, до цього причетні расові упередження (як підтверджує приклад дискусій щодо реформи охорони здоров’я, прийнятої адміністрацією Обами).

25. У США та Великій Британії соціальна держава також швидко зросла, навіть попри значно нижче економічне зростання, що, можливо, пробудило відчуття поразки, посилене переконанням, що інші країни наздоганяють, як це обговорювалося вище (див. зокрема розділ 2).

26. Згідно з роботами Андерса Бьйорклунда та Арно Лефранка щодо Швеції та Франції відповідно, міжгенераційна кореляція, схоже, незначною мірою зменшилася для поколінь, народжених у 1940–1950 роках, порівняно із народженими в 1920–1930 роках, потім знову зросла для народжених у 1960–1970 роках. Див. технічний додаток онлайн.

27. Можна виміряти мобільність категорій, народжених у ХХ столітті (із нерівномірною точністю та недосконалою порівнянністю між країнами), але майже неможливо виміряти міжгенераційну мобільність у ХІХ столітті, крім як у площині успадкування (див. розділ 11). Але це інше питання, на відміну від мобільності кваліфікацій та трудових доходів, яка нас тут цікавить і є ключовим моментом вимірювання міжгенераційної мобільності. Дані, використані в цій роботі, не дозволяють нам ізолювати мобільність доходу від капіталу.

28. Коефіцієнт кореляції коливається від 0,2–0,3 у Швеції та Фінляндії до 0,5–0,6 у США. Велика Британія (0,4–0,5) ближча до США, але й не дуже далека від Німеччини та Франції (0,4). Щодо міжнародних порівнянь міжгенераційних кореляційних коефіцієнтів трудових доходів (які також підтверджені схожими дослідженнями) див. роботу Маркуса Янті. Див. технічний додаток онлайн.

29. Вартість року навчання студента в Гарварді у 2012–2013 роках становила 54 тис. доларів, включно з вартістю проживання та харчування й іншими оплатами (оплата за навчання у вузькому значенні становила 38 тис. доларів). Деякі інші університети ще дорожчі за Гарвард, який отримує високий дохід на своє фінансування (див. розділ 12).

30. Див.: G. Duncan and R. Murnane, Whither Opportunity? Rising Inequality, Schools, and Children’s Life Chances (New York: Russell Sage Foundation, 2011), особливо розділ 6. Див. технічний додаток онлайн.

31. Див.: Jonathan Meer and Harvey S. Rosen, «Altruism and the Child Cycle of Alumni Donations», American Economic Journal: Economic Policy 1, no. 1 (2009): 258–86.

32. Це не означає, що Гарвард набирає своїх студентів лише серед найбагатших 2 % населення. Це просто означає, що набір нижче від цього рівня досить рідкісний, а набір серед найбагатших 2 % досить частий, тож середній показник такий. Див. технічний додаток онлайн.

33. Таку базову статистику, як середній дохід чи багатство батьків студентів різних американських університетів, дуже складно отримати, й вона не надто досліджена.

34. Найвища плата за навчання, яку можуть брати британські університети, була збільшена до 1 тис. фунтів у 1998 році, 3 тис. фунтів у 2004 році та 9 тис. фунтів у 2012 році. Частка плати за навчання в сукупних коштах британських університетів у 2010 році була майже такою само високою, як і в 1920-х роках, та близькою до рівня США. Див. цікаві історичні дослідження Венсана Карпентьє: Vincent Carpentier, «Public- Private Substitution in Higher Education», Higher Education Quarterly 66, no. 4 (October 2012): 363–90.

35. Баварія та Нижня Саксонія на початку 2013 року вирішили ліквідувати плату за навчання в університеті в 500 євро, як і решта земель Німеччини. У скандинавських країнах плата за навчання ніколи не перевищує кількох сотень євро, як у Франції.

36. Такий самий перерозподіл знизу вгору бачимо і в початковій та середній освіті: до найнезаможніших та середніх шкіл призначаються найменш досвідчені та нижче оплачувані викладачі, а отже, ці учні отримують менше державних коштів на дитину, ніж учні заможніших і середніх шкіл. Це тим більше прикро з огляду на те, що ліпший розподіл коштів на початковому рівні значно знизив би нерівність в освітніх можливостях. Див.: Thomas Piketty and M. Valdenaire, L’impact de la taille des classes sur la réussite scolaire dans les écoles, collèges et lycées français (Paris: Ministère de l’Education Nationale, 2006).

37. Як і у випадку Гарварда, цей середній дохід не означає, що Sciences Po проводить набір лише серед 10 % найбагатших родин. Див. технічний додаток онлайн щодо повного розподілу доходів батьків студентів Sciences Po у 2011–2012 роках.

38. Згідно з відомим шанхайським рейтингом 53 зі 100 найкращих університетів у світі в 2012–2013 роках знаходилися в США, порівняно з 31 у Європі (9 із яких – у Великій Британії). Однак порядок повністю змінюється, якщо подивитися на 500 найкращих університетів (150 – у США та 202 – у Європі, з яких 38 – у Великій Британії). Це відображає значні нерівності між 800 американськими університетами (див. розділ 12).

39. Однак зазначимо, що порівняно з іншими витратами (такими як пенсії) буде відносно простіше збільшити витрати на вищу освіту з найнижчих рівнів (лише 1 % національного доходу у Франції) до найвищих (2–3 % у Швеції та США).

40. Наприклад, плата за навчання у Sciences Po наразі коливається від нуля для батьків із найменшим доходом до 10 тис. євро на рік для батьків із доходами понад 200 тис. євро. Ця система корисна для отримання даних щодо батьківського доходу (який, на жаль, мало вивчався). Однак порівняно з державним фінансуванням скандинавського типу така система дорівнює приватизації прогресивного податку на доходи фізичних осіб: додаткові суми, які виплачуються заможними батьками, витрачаються на їхніх власних дітей, а не на дітей інших громадян. Це, вочевидь, в їхніх власних інтересах, а не в інтересах держави.

41. Австралія та Велика Британія пропонують студентам із незаможних родин «позики з виплатою, що залежить від доходу одержувача». Вони не погашаються до того часу, поки випускник не досягне певного рівня доходу. Це рівноцінно додатковому податку на доходи фізичних осіб для незаможних студентів, тоді як студенти з багатих родин отримують подарунок від своїх батьків,зазвичай не оподаткований.

42. Emile Boutmy, Quelques idées sur la création d’une Faculté libre d’enseignement supérieur (Paris, 1871). Див. також P. Favre, «Les sciences d’Etat entre déterminisme et libéralisme: Emile Boutmy (1835–1906) et la création de l’Ecole libre des sciences politiques,» Revue française de sociologie 22 (1981).

43. Щодо аналізу та захисту моделі «множинної солідарності» див. André Masson, Des liens et des transferts entre générations (Paris: Editions de l’EHESS, 2009.

44. Див. рисунки 10.9–10.11.

45. Згадаймо, що розподільчі пенсійні системи були впроваджені після Другої світової війни з причини нестабільності: люди, які заощаджували на пенсію шляхом інвестування у фінансові ринки в 1920–1930 роках, розорилися, й ніхто не хотів знову експериментувати, нав’язуючи обов’язкову капіталізовану пенсійну систему такого типу, який низка країн випробувала перед війною (наприклад, у Франції згідно із законами 1910 та 1928 року).

46. Шведські реформи 1990-х років здебільшого цього досягли. Шведську систему можна поліпшити й адаптувати для інших країн. Див., наприклад, Antoine Bozio and Thomas Piketty, Pour un nouveau système de retraite: Des comptes individuels de cotisations financés par répartition (Paris: Editions rue d’Ulm, 2008).

47. Також можна уявити уніфіковану пенсійну схему, яка пропонувала б, на додачу до розподільчої програми, можливість заробляти гарантований дохід на скромні заощадження. Як я показав у попередньому розділі, людям із незначними коштами часто доволі складно досягти середньої дохідності капіталу (або навіть просто позитивної дохідності). У деяких аспектах саме це пропонує шведська система в незначній частині, призначеній для капіталізованого фінансування.

48. Тут я підбиваю основні підсумки роботи: Julia Cagé and Lucie Gadenne, «The Fiscal Cost of Trade Liberalization», Harvard University and Paris School of Economics Working Paper no. 2012–27 (див. особливо рисунок 1).

49. Деякі проблеми охорони здоров’я та освіти нинішніх бідних країн для них загалом характерні, тому насправді на це неможливо реагувати, спираючись на минулий досвід розвинутих країн (наприклад, згадаймо проблему СНІДу). Тож можна виправдати нові експерименти, імовірно, в формі рандомізованого контрольованого випробування. Див., наприклад, Abhijit Banerjee and Esther Duflo, Poor Economics (New York: Public Affairs, 2012). Однак, на мою думку, як правило, розвиток економіки має тенденцію до нехтування актуальним історичним досвідом, а це в контексті даного обговорення означає, що замало уваги приділяється труднощам розвитку ефективної соціальної держави з незначними податковими надходженнями. Очевидно, що однією з істотних перешкод є колоніальне минуле (а отже, рандомізоване контрольоване випробування пропонує нейтральніший майданчик).

50. Див.: Thomas Piketty and Nancy Qian, «Income Inequality and Progressive Income Taxation in China and India: 1986–2015», American Economic Journal: Applied Economics 1, no. 2 (April 2009): 53–63. Різниця між двома країнами тісно пов’язана зі значною перевагою найманої праці в Китаї. Історія показує, що структура фіскальної та соціальної держави й суспільного становища найманого працівника часто нерозривно пов’язані.

14.  Переосмислення прогресивного податку на доходи фізичних осіб

1. Такий податок запропонував британський економіст Ніколас Калдор, і я згодом скажу про це більше, але для Калдора він був доповненням до прогресивного податку на доходи фізичних осіб і податку на спадщину, яка мала гарантувати неможливість уникнення сплати. Він не призначався для заміни цих податків, як дехто стверджував.

2. Наприклад, у 1990 році, коли у Франції з метою створення так званого «загального соціального внеску» деякі соціальні внески було поширено на потоки доходів, які не є доходом від найманої праці (включно з доходом від капіталу та пенсійним доходом), відповідні надходження перекваліфікували в податок на доходи фізичних осіб згідно з міжнародними нормами.

3. Подушний податок, прийнятий у 1988 року та скасований у 1991 році, був місцевим податком, який вимагав однакового платежу від кожного дорослого, незалежно від його чи її доходу або багатства, тож його ставка була нижчою для заможних.

4. Див.: Landais, Thomas Piketty, and Emmanuel Saez, Pour une revolution fiscale: Un impôt sur le revenu pour le 21e siècle (Paris: Le Seuil, 2010), pp. 48–53. Також доступно на сайті www.revolution-fiscale.fr.

5. Зокрема, оцінка не може пояснити дохід, прихований у податкових лазівках (якого, як показано в розділі 12, досить багато), та припускає, що «податкові притулки» однаково поширені на всіх рівнях доходу й багатства (що, імовірно, призводить до переоцінювання реальної ставки оподаткування на верхівці ієрархії). Також зазначимо, що французька податкова система винятково складна, з багатьма спеціальними категоріями та податками, що накладаються один на одного. Наприклад, Франція – єдина розвинена країна, яка не утримує податок на доходи фізичних осіб із джерела виплати, попри те, що соціальні внески завжди утримувалися саме з цього джерела виплати. Ця складність робить систему ще регресивнішою та незрозумілішою (так само складною для розуміння є пенсійна система).

6. Прогресивним податком на доходи фізичних осіб обкладається лише дохід від успадкованого капіталу (разом із іншим доходом від капіталу), а не успадкований капітал як такий.

7. У Франції, наприклад, середній податок на спадщину та дарування становить лише 5 %; навіть для «вершків суспільства» в успадкуванні він становить лише 20 %. Див. технічний додаток онлайн.

8. Див. рисунки 11.9–11.11 і технічний додаток онлайн.

9. Наприклад, замість оподаткування нижніх 50 % за ставкою 40–45 % та наступних 40 % за ставкою 45–50 % можна оподатковувати нижню групу за ставкою 30–35 %, а другу групу – за ставкою 50–55 %.

10. Враховуючи низький рівень міжгенераційної мобільності, це було б також справедливіше (за критеріями справедливості, обговорюваними в розділі 13). Див. технічний додаток онлайн.

11. «Загальний податок на доходи фізичних осіб», створений цим законом, – це прогресивний податок на сукупний дохід фізичних осіб. Він був попередником сучасного податку на доходи фізичних осіб. Його змінено законом від 31 липня 1917 року, який впроваджував те, що називалося «шедулярним податком». Ним по-різному обкладалися різні категорії доходу, такі як прибутки підприємств і зарплати. Цей закон був попередником сучасного податку на прибуток підприємств. Щодо подробиць бурхливої історії податку на доходи фізичних осіб у Франції від фундаментальних реформ 1914–1917 року, див.: Thomas Piketty, Les hauts revenus en France au 20e siècle: Inégalités et redistribution 1901–1998 (Paris: Grasset, 2001), 233–334.

12. Прогресивний податок на доходи фізичних осіб був орієнтований переважно на найвищі доходи від капіталу (усі тоді уже знали про їхнє домінування в ієрархії доходів), і нікому в країні не спало б на думку спеціально звільняти від оподаткування дохід від капіталу.

13. Наприклад, багато робіт американського економіста Едвіна Селігмана, опублікованих між 1890 та 1910 роками, які вихваляли прогресивний податок на доходи фізичних осіб, були перекладені багатьма мовами та викликали палкі дискусії. Щодо цього періоду та цих дискусій див.: Pierre Rosanvallon, La société des égaux (Paris: Le Seuil, 2011), 227–33. Див. також Nicolas Delalande, Les batailles de l’impôt: Consentement et résistances de 1789 à nos jours (Paris: Le Seuil, 2011).

14. Найвища ставка податку зазвичай є «маржинальною», в тому сенсі, що застосовується лише до «маржі», або частини доходу понад певний поріг. Найвища ставка зазвичай застосовується до менш ніж 1 % населення (у деяких випадках, менш ніж 0,1 %). Щоб мати повне уявлення про прогресивність, ліпше розглядати фактичні ставки, які виплачуються різними кластерами розподілу доходу (які можуть бути набагато нижчими). Еволюція найвищої ставки, попри це, доволі цікава та, за визначенням, дає верхню межу фактичної ставки, яку виплачують найбагатші особи.

15. Найвищі ставки оподаткування на рисунку 14.1 не включають підвищення на 25 %, запроваджені у 1920 році для неодружених бездітних платників податків та одружених платників, «які після двох років шлюбу досі не мають дітей». Якби ми їх включили, найвища ставка становила б 62 % у 1920 році та 90 % у 1925 році. Це цікаве положення закону, яке засвідчує французьку одержимість народжуваністю, а також безмежну уяву законодавців, коли йдеться про вираження сподівань і побоювань у країні, пов’язаних зі ставкою оподаткування, було пізніше перейменовано (у 1939–1944 роках) на «сімейний компенсаційний податок», який поширився в 1945–1951 роках за допомогою системи сімейних коефіцієнтів. Згідно з нею бездітні одружені пари, яким зазвичай приписувався коефіцієнт 2, тепер отримували знижений коефіцієнт 1,5, якщо в них не було дитини «після трьох років шлюбу»)26. Зазначимо, що Установчі збори 1945 року збільшили на один рік період відтермінування платежів, встановлений 1920 року Національним блоком. Див.: Les hauts revenus en France, 233–334.

16. Прогресивний податок на сукупний дохід фізичних осіб раніше був апробований у Великій Британії між наполеонівськими війнами, а також у США протягом Громадянської війни, але в обох випадках податки було скасовано невдовзі після завершення військових дій.

17. Див.: Mirelle Touzery, L’invention de l’impôt sur le revenu: La taille tarifée 1715–1789 (Paris: Comité pour l’histoire économique et financière, 1994).

18. Комерційні товарні запаси та капітал підпадали під окремий податок, що називався «patente». Щодо системи «quatre vieilles» (чотири прямі податки, які, разом із податком на спадщину формували ядро податкової системи, створеної в 1791–1792 роках) див.: Les hauts revenus en France, 234–239.

19. Один із багатьох парламентських комітетів, який розглядав прогресивний податок на спадщину в ХІХ столітті, заявив: «Коли син успадковує від свого батька, це, власне кажучи, є не передаванням майна, а просто неперервним володінням, згідно з авторами Цивільного кодексу. Якщо ця доктрина приймається за абсолют, тоді будь-який податок на пряме заповідання у спадок виключається. У будь-якому разі, необхідна надзвичайна поміркованість у встановленні ставки оподаткування». Див. там само, 245.

20. Професор Вільної школи політичних наук та «Колеж де Франс» у 1880–1916 роках, відвертий поборник колонізації серед консервативних економістів того часу, Леруа-Больє був також редактором L’économiste français, важливого тижневика, що майже дорівнював The Economist сьогодення, особливо в своєму необмеженому та часто нерозсудливому намаганні захистити тогочасну еліту.

21. Наприклад, його тішило, що кількість бідних, які у Франції отримували допомогу, у 1837–1860 роках зросла всього на 40 %, тоді як кількість установ допомоги майже подвоїлася. Потрібно бути великим оптимістом, щоб із таких цифр зробити висновок, нібито фактична кількість бідних знизилася (який без жодних сумнівів зробив Леруа-Больє). Зниження абсолютної кількості бідних у контексті економічного зростання нічого б, очевидно, нам не розповіло про еволюцію нерівності доходів. Див. там же 522–31.

22. Інколи можна подумати, що він міг би відповідати за реклами, які HSBC розклеїла на стінах аеропортів кілька років тому: «Ми бачимо світ можливостей. А ти?»

23. Іншим класичним аргументом того часу було те, що «інквізиторська» процедура вимог до платників податків декларувати свої доходи могла б підійти «авторитарній» країні на кшталт Німеччини, але була б відразу відхилена «вільними людьми» на кшталт французів. Див. Les hauts revenus en France, 481.

24. Наприклад, Жозеф Кайо, міністр фінансів того часу: «Нас спонукали вірити й говорити, що Франція – країна малих статків, нескінченно подрібненого та розосередженого капіталу. Статистика, якою нас забезпечує новий режим податку на спадщину, змушує відмовитися від цієї точки зору… Панове, я не можу приховати від вас той факт, що ці цифри змінили деякі мої заздалегідь сформовані думки. Справа в тому, що невелика кількість людей володіє основною масою багатства країни». Див.: Joseph Caillaux, L’impôt sur le revenu (Paris: Berger, 1910), 530–32.

25. Щодо німецьких дискусій див.: Jens Beckert, tr. Thomas Dunlap, Inherited Wealth, (Princeton: Princeton University Press, 2008), 220–35. Ставки, показані на рисунку 14.2, стосуються передавання по прямій лінії (від батьків до дітей). Ставки на спадщину завжди були вищими у Франції та Німеччині. У США та Великій Британії ставки зазвичай не залежали від особи спадкоємця.

26. Щодо ролі війни в зміні ставлення до податку на спадщину див.: Kenneth Scheve and David Stasavage, «Democracy, War, and Wealth: Evidence of Two Centuries of Inheritance Taxation», American Political Science Review 106, no. 1 (February 2012): 81–102.

27. Якщо взяти крайній приклад, то Радянський Союз ніколи не мав потреби в конфіскаційному податку на надлишкові доходи або статки, оскільки його економічна система впровадила прямий контроль за розподілом первинних доходів і майже повністю позбавила законної сили приватну власність (щоправда, в спосіб, значно менш шанобливий до закону). Радянський Союз тоді насправді мав податок на доходи фізичних осіб, але він був відносно незначним, із дуже низькими найвищими ставками. Те саме стосується й Китаю. Я повернуся до цього в наступному розділі.

28. За всієї поваги до Леруа-Больє, Кінґ розмістив Францію в тій самій категорії, що й Велику Британію та Пруссію, і це, по суті, правильно.

29. Див.: Irving Fisher, «Economists in Public Service: Annual Address of the President», American Economic Review 9, no. 1 (March 1919): 5–21. Фішера надихали в основному думки італійського економіста Еуженіо Ріньяно. Див.: G. Erreygers and G. Di Bartolomeo, «The Debates on Eugenio Rignano’s Inheritance Tax Proposals», History of Political Economy 39, no. 4 (Winter 2007): 605–38. Ідея оподаткування багатства, яке було накопичене в попередньому поколінні, за нижчими ставками, ніж старіше багатство, яке передавалося в спадок протягом кількох поколінь, дуже цікава, в тому сенсі, що в першому випадку подвійне оподаткування приховує глибше значення, ніж у другому, навіть якщо в обох випадках залучено різні покоління і, таким чином, різних осіб. Попри це, складно формалізувати та запровадити цю ідею на практиці (тому що спадки часто рухаються складними траєкторіями), і можливо, з цієї причини вона ніколи не апробувалася.

30. До цього федерального податку слід також додати податок на доходи фізичних осіб на рівні штату (зазвичай 5–10 %).

31. Найвища ставка японського податку на доходи фізичних осіб зросла до 85 % у 1947–1949 роках, коли вона встановлювалася американськими окупантами, а потім знизилася до 55 % в 1950 році, відразу після здобуття Японією фіскальної незалежності. Див. технічний додаток онлайн.

32. Ці ставки застосовувалися до прямої лінії успадкування. Ставки, застосовувані до братів, сестер, двоюрідних братів і сестер та неродичів, були інколи вищими у Франції та Німеччині. У Франції зараз, наприклад, ставка на спадщину для неродичів становить 60 %. Але ставки ніколи не досягали рівня в 70–80 %, який застосовується до дітей у США та Великій Британії.

33. Рекордний рівень у 98 % був чинним у Великій Британії у 1941–1952 роках і знову у 1974–1978 роках. Див. технічний додаток онлайн щодо повних статистичних даних. Протягом президентської кампанії 1972 року у США Джордж Макговерн, кандидат від демократичної партії, пішов настільки далеко, що запропонував найвищу ставку в 100 % для найбільших спадків (тоді ставка становила 77 %) як частину свого плану впровадження гарантованого мінімального доходу. Нищівна поразка, якої Ніксон завдав Макговерну, поклала край ентузіазму США щодо перерозподілу. Див.: Beckert, Inherited Wealth, 196.

34. Наприклад, коли найвища ставка на дохід від капіталу у Великій Британії у 1974–1978 роках становила 98 %, найвища ставка на дохід від оплати праці складала 83 %. Див. додатковий рисунок S14.1 (в онлайн-доступі).

35. Британські філософи, такі як Джон Стюарт Мілль, уже розмірковували над успадкуванням у ХІХ столітті. Значення цих міркувань зросло в міжвоєнні роки, оскільки стала доступною досконаліша документація щодо затвердження заповітів і розподілу спадщини. Ці думки поширювались і після війни в роботі Джеймса Міда та Ентоні Аткінсона, яку я раніше цитував. Також варто зазначити, що цікава пропозиція Ніколаса Калдора щодо прогресивного податку на споживання (насправді на розкішне споживання) пояснюється його прагненням вимагати більшого від рантьє, які не працюють. Він їх підозрював в ухилянні від прогресивних податків як на спадщину, так і на доходи фізичних осіб через використання трастових фондів. Тим часом університетські професори, до яких належав і він, платили податок на доходи фізичних осіб, відповідно до вимог. Див.: Nicholas Kaldor, An Expenditure Tax (London: Allen and Unwin, 1955).

36. Див.: Josiah Wedgwood, The Economics of Inheritance (Harmondsworth, England: Pelican Books, 1929; new ed. 1939). Веджвуд ретельно проаналізував різні дієві чинники. Наприклад, він показав, що благодійні пожертви мали невелике значення. Зі свого аналізу він зробив висновок, що лише за допомогою податку можна досягти бажаного зрівнювання. Він також показав, що в 1910 році французькі статки були майже такими само концентрованими, як і британські, з чого зробив висновок, що егалітарний поділ статків, як у Франції, хоч і бажаний, та, вочевидь, недостатній для досягнення соціальної рівності.

37. Для Франції я включив загальний соціальний внесок, який наразі становить 8 %, до податку на доходи фізичних осіб, що підвищує поточну найвищу ставку до 53 %. Див. технічний додаток онлайн щодо повних статистичних даних.

38. Це стосується не лише США та Великої Британії (у першій групі) й Німеччини, Франції та Японії (у другій), але також усіх вісімнадцяти країн ОЕСР, щодо яких ми маємо дані в Базі найвищих доходів світу. Це дозволяє нам дослідити це питання. Див.: Thomas Piketty, Emmanuel Saez, and Stefanie Stantcheva, «Optimal Taxation of Top Labor Incomes: A Tale of Three Elasticities», American Economic Journal: Economic Policy, готується до друку (рис. 3). Див. також технічний додаток онлайн.

39. Див.: Piketty et al., «Optimal Taxation of Top Labor Incomes», рис. 3 та А1, табл. 2. Ці результати, які охоплюють вісімнадцять країн, також доступні в технічному додатку онлайн. Цей висновок не залежить від вибору початкового та заключного років. У всіх випадках не існує статистично значущого зв’язку між зниженням найвищої маржинальної ставки податку та темпами зростання. Зокрема початок від 1980 року, а не від 1960 року чи 1970 року не змінює результатів. Щодо темпів зростання в заможних країнах у 1970–2010 роках див. таблицю 5.1 тут.

40. Ми можемо виключити еластичність пропозиції праці, більшу за 0,1–0,2, та обґрунтувати оптимальну маржинальну ставку податку на доходи фізичних осіб, описану нижче. Усі деталі теоретичної дискусії та результати доступні в роботі: Piketty et al., «Optimal Taxation of Top Labor Incomes», а також підсумовані в технічному додатку онлайн.

41. Щоб отримати значущі порівняння зростання, важливо вивести середнє значення за досить тривалі періоди (як мінімум від десяти до двадцяти років). За коротші періоди темпи зростання коливаються з різноманітних причин, тому неможливо отримати будь-які обґрунтовані висновки.

42. Різниця у ВВП на душу населення пояснюється тим фактом, що громадяни США відпрацьовують більше годин, ніж європейці. Згідно зі стандартними міжнародними даними ВВП на відпрацьовану годину приблизно однаковий у США та найбагатших країнах європейського континенту (але значно нижчий у Великій Британії: див. технічний додаток онлайн).

43. Див. зокрема, рисунок 2.3.

44. ВВП на душу населення в США у 1950–1970 роках зростав на 2,3 % на рік, у 1970–1990 роках – на 2,2 % та у 1990–2012 роках – на 1,4 %. Див. рисунок2.3.

45. Думка, що США створили інновації для решти світу, була нещодавно запропонована Дароном Асемоглу, Джеймсом Робінсоном і Тьєррі Вердьє: Daron Acemoglu, James Robinson, and Thierry Verdier, «Can’t We All Be More Like Scandinavians? Asymmetric Growth and Institutions in an Interdependent World», (MIT Department of Economics Working Paper no. 12–22, August 20, 2012). Це важлива теоретична стаття, основна фактична база якої полягає в тому, що кількість патентів на душу населення вища у США, ніж у Європі. Це цікаво, але здається, принаймні частково, наслідком різних юридичних практик, і в будь-якому разі це має дати інноваційній країні можливість підтримувати значно вищу продуктивність (або більший національний дохід).

46. Див.: Piketty et al., «Optimal Taxation of Top Labor Incomes», рис. 5, таблиці 3–4. Узагальнені тут результати базуються на детальних даних, що стосуються приблизно трьох тисяч фірм у 14 країнах.

47. Ксав’є Габе та Огюстен Ландьє стверджували, що швидке зростання виплат менеджементу – це автоматичний наслідок збільшення розміру фірми (що нібито збільшує продуктивність «найталановитіших» менеджерів). Див.: «Why Has CEO Pay Increased So Much?», Quarterly Journal of Economics 123, no. 1 (2008): 49–100. Проблема в тому, що ця теорія повністю базується на моделі граничної продуктивності та не може пояснити значні міжнародні варіації, що спостерігаються в даних (розмір компаній майже скрізь збільшився в подібних пропорціях, але оплата – ні). Автори покладаються лише на дані США, які, на жаль, обмежують можливості емпіричних досліджень.

48. Багато економістів захищають ідею, що вища конкуренція може знизити нерівність. Див., наприклад, Raghuram G. Rajan and Luigi Zingales, Saving Capitalism from the Capitalists (New York: Crown Business, 2003), та L. Zingales, A Capitalism for the People (New York: Basic Books, 2012), або Acemoglu, Robinson, and Verdier, «Can’t We All Be More Like Scandinavians». Деякі соціологи також дотримуються цієї лінії: див. David B. Grusky, «Forum: What to Do about Inequality?», Boston Review, March 21, 2012.

49. На відміну від ідеї, що часто викладається, але рідко підтверджується, не існує доказів того, що керівництво в 1950–1980 роках відшкодовувало низьку оплату компенсаціями в натуральній формі, такими як приватні літаки, розкішні офіси тощо. З іншого боку, усі факти свідчать, що від 1980 року такі натуральні вигоди зросли.

50. Щоб бути точним, 82 %. Див.: Piketty et al., «Optimal Taxation of Top Labor Incomes», таблицю 5.

51. Зазначимо, що прогресивний податок відіграє дві дуже різні ролі в цій теоретичній моделі (так само, як і в історії прогресивного оподаткування): конфіскаційні ставки (приблизно 80–90 % на найвищі 0,5 % чи 1 % розподілу) покладуть край непристойним і марним винагородам, тоді як високі, але неконфіскаційні ставки (50–60 % на найвищі 5 чи 10 %) піднімуть надходження для фінансування соціальної держави вище за рівень отримуваних від нижніх 90 % розподілу.

52. Див.: Jacob Hacker and Paul Pierson, Winner-Take-All Politics: How Washington Made the Rich Richer – And Turned its Back on the Middle Class (New York: Simon and Schuster, 2010); K. Schlozman, Sidney Verba, and H. Brady, The Unheavenly Chorus: Unequal Political Voice and the Broken Promise of American Democracy (Princeton: Princeton University Press, 2012); Timothy Noah, The Great Divergence (New York: Bloomsbury Press, 2012).

53. Див.: Claudia Goldin and Lawrence F. Katz, The Race between Education and Technology: The Evolution of U.S. Educational Wage Differentials, 1890–2005 (Cambridge, MA: Belknap Press and NBER, 2010), Rebecca M. Blank, Changing Inequality (Berkeley: University of California Press, 2011) and Raghuram G. Rajan, Fault Lines (Princeton: Princeton University Press, 2010).

54. Оплата академічних економістів зростає під впливом зарплат, що пропонуються для подібних кваліфікацій у приватному секторі, особливо у фінансовому. Див. розділ 8.

55. Наприклад, використання складних для розуміння теоретичних моделей, розроблених, щоб довести, що найбагатші люди мають платити нульові податки або навіть отримувати субсидії. Коротку бібліографію щодо таких моделей, див. у технічному додатку онлайн.

15.  Світовий податок на капітал

1. Додатковий дохід може використовуватися для зменшення чинних податків або для оплати додаткових послуг (таких як іноземна допомога або скорочення заборгованості; більше про це скажу пізніше).

2. На кожному континенті є спеціалізовані фінансові інституції, які діють як центральні сховища (депозитарні банки або клірингові палати), чия мета – реєстрація права власності на різні типи активів. Але функцією цих приватних інституцій є надання послуг компаніям, які емітують відповідні цінні папери, а не реєстрація всіх активів, якими володіє окрема особа. Щодо цих інституцій див.: Gabriel Zucman, «The Missing Wealth of Nations: Are Europe and the U.S. Net Debtors or Net Creditors?», Quarterly Journal of Economics 128, no. 3 (2013): 1321–64.

3. Наприклад, падіння Римської імперії поклало край імперському податку на землю і, таким чином, праву власності на землю та кадастру, які його супроводжували. Як зазначає Пітер Темін, це сприяло економічному хаосу раннього Середньовіччя. Див.: Peter Temin, The Roman Market Economy (Princeton: Princeton University Press, 2012), 149–51.

4. Через це було би корисно встановити податок із низькою ставкою на чистий капітал підприємств разом із податком на приватне багатство з вищою ставкою. Тоді держави були б змушені встановити облікові стандарти; зараз це завдання залишене для асоціацій приватних бухгалтерів. Із цього питання див.: Nicolas Véron, Matthieu Autrer, and Alfred Galichon, L’information fi nancière en crise: Comptabilité et capitalisme (Paris: Odile Jacob, 2004).

5. Точніше, влада застосовує так звану «гедоністичну» регресію для обрахунку ринкової ціни як функції від різноманітних характеристик майна. Для цієї мети дані щодо угод доступні у всіх розвинених країнах (і використовуються для розрахунку індексів цін на нерухомість).

6. Ця спокуса є проблемою в усіх системах, заснованих на самостійному поданні даних платниками податків, таких як система оподаткування багатства у Франції, де завжди є надмірна кількість звітів про багатство, яке перебуває лише трохи нижче оподатковуваного порогу. Існує чітка тенденція до незначного заниження вартості нерухомості, зазвичай на 10 % чи 20 %. Заздалегідь обчислені декларації, видані державою, надавали б об’єктивні цифри, засновані на загальнодоступних даних та чіткій методології, та поклали б таким чином край такій поведінці.

7. Хоч як це дивно, 2013 року французький уряд знову повернувся до цього архаїчного методу, щоб отримати інформацію щодо активів своїх міністрів, офіційно з метою відновлення довіри після того, як одного з них було спіймано на брехні щодо ухиляння від податків на багатство.

8. Наприклад, Нормандські острови, Ліхтенштейн, Монако тощо.

9. Складно оцінити обсяг таких збитків, але в таких країнах, як Люксембург чи Швейцарія, вони можуть становити до 10–20 % від національного доходу, що матиме значний вплив на рівень життя в цих країнах. Те саме стосується і фінансових анклавів на кшталт Лондонського Сіті. У екзотичніших податкових лазівках і карликових державах збиток може становити аж 50 % і більше від національного доходу, насправді 80–90 % на територіях, які функціонують лише як місце реєстрації фіктивних компаній.

10. Внески до фонду соціального страхування є видом податку на доходи фізичних осіб (і включаються до податку на доходи фізичних осіб у деяких країнах; див. розділ 13).

11. Див. зокрема таблицю 12.1.

12. Згадаймо класичне визначення доходу в економічному сенсі, яке дає британський економіст Джон Хікс: «Дохід особи чи колективу – це вартість того максимуму, який можна спожити протягом деякого часу, залишаючись на кінець періоду таким же багатим, як і на його початку».

13. Навіть за дохідності капіталу в 2 % (значно нижчої за реальну дохідність статків Беттанкур у 1987–2013 роках) економічний дохід на 30 млрд євро становив би 600 млн євро, а не 5 млн.

14. У випадку статку Беттанкур, найбільшого у Франції, існувала додаткова проблема: родинним трастовим фондом управляла дружина міністра бюджету, який також був головним казначеєм політичної партії, що отримала великі пожертви від Беттанкур. Оскільки та сама партія знизила податок на багатство на дві третини протягом часу свого перебування при владі, ця історія природно викликала значну реакцію у Франції. США – не єдина країна, де багаті мають значний політичний вплив, як я показав у попередньому розділі. Також зазначимо, що на зміну міністрові бюджету, про якого йдеться, прийшов інший, який мусив піти у відставку після того, як виявилося, що він мав таємний банківських рахунок у Швейцарії. У Франції політичний вплив багатих також виходить за межі політики.

15. На практиці голландська система не є цілком задовільною: багато категорій активів звільнено від оподаткування (особливо ті, які знаходяться в родинних трастах), а передбачена дохідність становить 4 % для всіх активів, що може бути зависокою для одних статків і занизькою для інших.

16. Найлогічнішим підходом є вимірювання цієї недостатності на основі середніх норм дохідності, які спостерігаються для статків кожної категорії, з метою забезпечення відповідності шкали податку на доходи фізичних осіб шкалі податку на капітал. Можна також розглянути мінімальні та максимальні податки залежно від доходу на капітал. Див. технічний додаток онлайн.

17. Аргумент з точки зору стимулів – центральний у тенденційній роботі Моріса Алле: Maurice Allais, L’impôt sur le capital et la réforme monétaire (Paris: Editions Hermann, 1977), у якій він зайшов так далеко, що відстоював повне скасування податку на доходи фізичних осіб та всіх інших податків на користь податку на капітал. Ця ідея екстравагантна та не дуже розсудлива, враховуючи залучені суми коштів. Щодо аргументу Алле та його сучасного продовження див. технічний додаток онлайн. У загальних рисах, дискусія щодо податку на капітал часто підштовхує людей до крайніх позицій (тож вони або відхиляють ідею від самого початку, або приймають її як один і єдиний податок, що має замінити всі інші). Те саме стосується і податку на спадщину (вона або не повинна оподатковуватися взагалі, або має оподатковуватися на рівні 100 %). На мій погляд, украй необхідно знизити градус дебатів і віддати належне кожному аргументу та кожному виду податку. Податок на капітал корисний, але він не може замінити всі інші податки.

18. Те саме стосується і безробітного працівника, який має і далі платити високий податок на нерухомість (особливо, коли іпотечні платежі не скасовуються). Наслідки для домогосподарств, які мають надмірну заборгованість, можуть бути драматичними.

19. Цей компроміс залежить від відповідної важливості особистих стимулів та випадкових потрясінь у визначенні дохідності капіталу. У деяких випадках може бути краще оподатковувати дохід від капіталу не так суттєво, як дохід від оплати праці (і покладатися передусім на податок на запас капіталу), тоді як в інших випадках може бути доречно оподатковувати дохід від капіталу істотніше (як було у випадку Великої Британії та США до 1980 року, поза сумнівом, у зв’язку з тим, що дохід від капіталу розглядався як надзвичайно довільний). Див.: Thomas Piketty and Emmanuel Saez, A Theory of Optimal Capital Taxation, NBER Working Paper 17989 (April 2012); коротша версія: «A Theory of Optimal Inheritance Taxation,» Econometrica 81, no. 5 (September 2013): 1851–86.

20. Це відбувається тому, що капіталізована вартість спадщини протягом тривалості життя одержувача на момент передавання невідома. Коли паризька квартира вартістю 100 тис. франків у 1972 році перейшла спадкоємцеві, ніхто не знав, що це майно в 2013 році коштуватиме мільйон євро та даватиме можливість заощаджувати на орендній платі понад 40 тис. євро на рік. Замість того, щоб суттєво оподатковувати спадщину в 1972 році, ефективніше визначити нижчу ставку податку на спадщину, але вимагати сплати щорічного податку на нерухомість, податку на ренту та, можливо, податку на багатство, оскільки вартість нерухомості та її дохідність із плином часу зростають.

21. Див.: Piketty and Saez, «Theory of Optimal Capital Taxation»; див. також технічний додаток онлайн.

22. Див. рисунок 14.2.

23. Наприклад, річний податок на нерухомість вартістю в 500 тис. євро становитиме від 2,5 тис. до 5 тис. євро, а розрахункова орендна плата за цю нерухомість – близько 20 тис. євро на рік. За структурою, 4–5% щорічний податок на весь капітал поглинатиме майже всю частку капіталу в національному доході, що не є ані справедливим, ані реалістичним, особливо з огляду на те, що вже існують податки на дохід від капіталу.

24. У 2013 році близько 2,5 % дорослого населення Європи володіли статками понад 1 млн євро, а близько 0,2 % – понад 5 млн євро. Річний дохід від запропонованого податку становив би близько 300 млрд євро на ВВП у близько 15 трлн. Див. технічний додаток онлайн і додаткову таблицю S5.1 (в онлайн-доступі) щодо детальної оцінки та простої моделі, за якою можна оцінити кількість платників податків та суму доходу, пов’язаного з іншими можливими шкалами податків.

25. «Вершки суспільства» наразі володіють приблизно 25 % загального багатства, або приблизно 125 % європейського ВВП. Найбагатші 2,5 % мають близько 40 % загального багатства, або приблизно 200 % європейського ВВП. Тож не дивно, що податок із маржинальною ставкою в 1 % або 2 % принесе дохід у приблизно два пункти ВВП. Доходи були б навіть вищими, якби ці ставки застосовувалися до всього багатства, а не лише до частин, які перевищують певні пороги.

26. Французький податок на багатство, що називається «податком солідарності на статки», застосовується зараз до оподатковуваного багатства понад 1,3 млн євро (після вирахування 30 % на основне місце проживання) за ставками в межах від 0,7 % до 1,5 % для найвищої групи (понад 10 млн євро). Якщо взяти до уваги вирахування та звільнення від оподаткування, податок генерує надходження вартістю менше 0,5 % ВВП. У теорії актив називається активом підприємства, якщо його власник зайнятий у пов’язаному з ним бізнесі. На практиці ця умова досить невизначена, і її легко обійти, особливо з огляду на те, що протягом років було додано додаткові види звільнення від оподаткування (як «угода акціонерів», що надає часткове або загальне звільнення від оподаткування, якщо група акціонерів домовляється зберігати свої інвестиції протягом певного часу). Згідно з доступними даними, найбагатші особи у Франції здебільшого уникають сплати податку на багатство. Податкові органи публікують дуже мало детальної статистики щодо кожної податкової групи (значно менше, наприклад, ніж у випадку податку на спадщину від початку ХХ століття до 1950-х років); це робить загальний процес ще бнепрозорішим. Див. технічний додаток онлайн.

27. Див. особливо розділ 5, рисунок 5.4 та наступні.

28. Прогресивний податок на капітал принесе дохід у 3–4 % від ВВП, 1 або 2 пункти з яких надійдуть від заміни податку на нерухомість. Див. технічний додаток онлайн.

29. Наприклад, щоб обґрунтувати нещодавнє зниження найвищої ставки податку на багатство у Франції від 1,8 до 1,5 %.

30. Див.: P. Judet de la Combe, «Le jour où Solon a aboli la dette des Athéniens», Libération, May 31, 2010.

31. Насправді, як я показав, капітал у формі землі включав її поліпшення, дедалі більше з роками, тож у довготривалій перспективі земельний капітал не дуже відрізнявся від інших форм накопичуваного капіталу. Утім, накопичення земельного капіталу підпадало під дію певних природних обмежень, і його панування означало, що економіка могла зростати лише дуже повільно.

32. Це не означає, що іншим «стейкхолдерам» (включно з працівниками, колективами, асоціаціями тощо) має бути відмовлено в засобах впливу на інвестиційні рішення шляхом надання їм відповідних прав голосу. Тут фінансова прозорість може відігравати ключову роль. Я повернуся до цього в наступному розділі.

33. Оптимальна ставка податку на капітал, звісно, залежатиме від розриву між дохідністю капіталу r та темпами зростання g, з метою обмеження ефекту r > g. Наприклад, згідно з певними припущеннями, оптимальна ставка податку на спадщину задається формулою t = 1 − G / R, де G – це темпи зростання, притаманні певному поколінню, а R – це дохідність капіталу, притаманна певному поколінню (тож податок наближається до 100 %, коли зростання надзвичайно низьке відносно дохідності капіталу, і наближається до 0 %, коли темпи зростання близькі до дохідності капіталу). Однак загалом усе набагато складніше, оскільки ідеальна система вимагає прогресивного щорічного податку на капітал. Основні формули оптимального податку подано та пояснено в технічному додатку онлайн (проте лише для того, щоб прояснити умови дискусії, а не надати вже готові рішення, оскільки існує багато дієвих чинників і складно оцінити вплив кожного хоча б до певної міри точно).

34. Томас Пейн у своєму памфлеті «Аграрна справедливість» (1795) запропонував 10% податок на спадщину (який, з його точки зору, відповідав «ненакопиченій» частині спадку, тоді як «накопичена» частина не мала оподатковуватися зовсім, навіть якщо брала початок кілька поколінь тому). Певні пропозиції щодо «національного податку на успадкування» протягом Французької революції були радикальнішими. Однак після багатьох дискусій податок на передавання майна по прямій лінії було встановлено на рівні не більш ніж 2 %. Щодо цих дискусій та пропозицій див. технічний додаток онлайн.

35. Попри численні дискусії та пропозиції в США та Великій Британії, особливо у 1960-х роках і знову на початку 2000-х. Див. технічний додаток онлайн.

36. Цей конструктивний недолік обумовлюється тим, що дані податки на капітал походили від ХІХ століття, коли інфляція була незначною або її взагалі не існувало, тож вважалося достатнім здійснювати переоцінювання вартості активів кожні десять чи п’ятнадцять років (для нерухомості) або визначати вартість на основі поточних угод (що часто робилося для фінансових активів). Система оцінювання була глибоко зруйнована інфляцією 1914–1945 років і ніколи більше не запрацювала належним чином на тлі значної постійної інфляції.

37. Щодо історії німецького податку на капітал, від моменту його створення у Пруссії до призупинення в 1997 році (закон офіційно не скасовано) див.: Fabien Dell, L’Allemagne inégale, PhD diss., Paris School of Economics, 2008. Щодо шведського податку на капітал, запровадженого в 1947 році (насправді він існував як додатковий податок на дохід від капіталу від 1910-х років) та скасованого в 2007 році, див. попередньо цитовану роботу Олсона та Валденстрема та посилання, надані в додатку. Ставки цих податків зазвичай залишалися нижчими за 1,5–2 % на найбільші статки, з піком у Швеції на рівні 4 % у 1983 році. Він застосовувався лише до оцінкової вартості, переважно не пов’язаної з ринковою. Окрім занепаду податкової бази, який також вплинув на податок на спадщину в обох країнах, свою роль у Швеції також відіграло суб’єктивне сприйняття фіскальної конкуренції, де податок на спадщину було скасовано в 2005 році. Цей епізод, що не узгоджувався зі шведськими егалітарними цінностями, є гарним прикладом дедалі більшої неспроможності менших країн провадити незалежну фіскальну політику.

38. Податок на багатство (на великі статки) було запроваджено у Франції у 1981 році, скасовано в 1986 році та знову запроваджено в 1988 році як «податок солідарності на статки». Ринкова вартість може різко змінюватися, і це, схоже, вносить елемент довільності в податок на багатство, але вона – єдина об’єктивна та загальноприйнята база для такого податку. Попри це, ставки та групи податку мають регулярно коригуватися, і потрібно слідкувати за тим, щоб надходження не зростали автоматично разом із цінами на нерухомість, оскільки це може спровокувати масове ухиляння від сплати податків, як показує відома Тринадцята поправка до конституції Каліфорнії, прийнята 1978 року для обмеження зростання податків на нерухомість.

39. Іспанський податок накладається на статки понад 700 тис. євро в оподатковуваних активах (із вирахуванням 300 тис. євро для основного місця проживання), а найвища ставка становить 2,5 % (2,75 % у Каталонії). Щорічний податок на капітал є також у Швейцарії, із відносно низькими ставками (менш ніж 1 %) завдяки конкуренції між кантонами.

40. Або перешкоджання розвитку іноземного конкурента (руйнування британськими колонізаторами на початку ХІХ століття текстильної промисловості, що зароджувалася в Індії, закарбувалося в пам’яті індійців). Це може мати довготривалі наслідки.

41. Це вражає ще більше з огляду на те, що рідкісні оцінки економічних вигод, пов’язаних із фінансовою інтеграцією, свідчать про досить помірні світові вигоди (навіть якщо не брати до уваги негативний вплив на нерівність і нестабільність, які ігноруються цими дослідженнями). Див.: Pierre-Olivier Gourinchas and Olivier Jeanne, «The Elusive Gains from International Financial Integration», Review of Economic Studies 73, no. 3 (2006): 715–41. Зазначимо, що позиція МВФ щодо автоматичного передавання інформації була невизначеною та змінною. Реальному застосуванню щойно затвердженого принципу нескладно перешкоджати навіть за допомогою непереконливих технічних аргументів.

42. Найчастіше можна бачити в пресі порівняння середнього багатства 535 членів Палати представників США (на основі декларацій, зібраних «Центром відповідальної політики» ) із середнім багатством 70 найбагатших членів Всекитайських зборів народних представників. Середня вартість майна за вирахуванням зобов’язань членів американської палати становить «лише» 15 млн доларів порівняно із більш ніж 1 млрд доларів для членів Всекитайських зборів народних представників (згідно зі звітом Hurun Report 2012, рейтингом на кшталт «Форбс» для китайських статків, заснованим на не зовсім чіткій методології). Враховуючи відносне населення двох країн, було би обґрунтованішо порівнювати середнє багатство всіх трьох тисяч членів Всекитайських зборів народних представників (щодо яких, здається, немає жодних доступних оцінок). У будь-якому разі, напевне, бути обраним до Всекитайських зборів народних представників – це, передусім, почесний пост для цих мільярдерів (які не виконують законодавчих функцій). Можливо, було б ліпше порівнювати їх із 70 найбагатшими американськими політичними донорами.

43. Див.: N. Qian and Thomas Piketty, «Income Inequality and Progressive Income Taxation in China and India: 1986–2015», American Economic Journal: Applied Economics 1, no. 2 (April 2009): 53–63.

44. Щодо дуже довготривалої перспективи, яка переконує, що Європа довго отримувала вигоду від своєї політичної роздробленості (оскільки конкуренція між країнами стимулювала інновації, особливо у військових технологіях) до того, як це стало перешкодою у зв’язку з Китаєм, див.: Jean-Laurent Rosenthal and R. Bin Wong, Before and Beyond Divergence: The Politics of Economic Change in China and Europe (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2011).

45. Див. технічний додаток онлайн.

46. У 2000–2010 роках рівень постійної іммірації у кількох європейських країнах (Італії, Іспанії, Швеції та Великій Британії), виражений як відсоток від населення країни, що приймає новоприбулих, сягнув 0,6–0,7 % на рік порівняно з 0,4 % у США і 0,2–0,3 % у Франції та Німеччині. Див. технічний додаток онлайн. Від часів кризи, деякі з цих потоків уже почали покращуватися, особливо між Південною Європою та Німеччиною. Взята в цілому, постійна імміграція у Європі в 2000–2010 роках наближалася до рівнів Північної Америки. Однак народжуваність залишається значно вищою в Північній Америці.

16.  Питання державного боргу

1. Див. зокрема таблицю 3.1.

2. Якщо ми порахуємо активи, якими володіють європейські домогосподарства в податкових лазівках, то чиста позиція Європи за активами проти решти світу стає істотно позитивною: європейські домогосподарства володіють еквівалентом усього, чим можна володіти в Європі, та на додачу – частиною решти світу. Див. рисунок 12.6.

3. Разом із доходами від продажу державних фінансових активів (які нині небагато коштують порівняно з нефінансовими). Див. розділи 3–5 і технічний додаток онлайн.

4. Скасування відсоткових платежів за боргом уможливило б зниження податків та / або фінансування нових інвестицій, особливо в освіту (див. нижче).

5. Щоб рівноцінність була повною, багатство мало би оподатковуватися відповідно до розташування нерухомості та фінансових активів (включно з державними облігаціями, випущеними в Європі), а не просто на основі місця проживання його власників. Я згодом повернуся до цього питання.

6. Я згодом повернуся до питання оптимального рівня довготривалого державного боргу, яке неможливо вирішити незалежно від питання рівня накопичення державного та приватного капіталу.

7. Інші шкали податкових ставок можна змоделювати за допомогою додаткової таблиці S15.1 (в онлайн-доступі).

8. Див. розділ 10.

9. Щодо фонду погашення див.: German Council of Economic Experts, Annual Report 2011 (November 2011); The European Redemption Pact: Questions and Answers (January 2012). Технічно ці дві ідеї можуть чудово доповнювати одна одну. Однак політично та символічно, можливо, поняття «погашення» (яке асоціюється з тривалими спільними труднощами для всього населення) не приймається разом із поняттям прогресивного податку на капітал, і слово «погашення» – це, можливо, не найкращий вибір.

10. На додачу до скорочення боргу за рахунок інфляції, основна частина німецького боргу була просто анульована Антигітлерівською коаліцією після Другої світової війни. Точніше, його погашення було відкладено до можливого возз’єднання Німеччини, але він не виплачений до сьогодні, хоча возз’єднання відбулося. За підрахунками німецького історика Альбрехта Ритшля, суми могли би бути досить істотними, якщо їх рекапіталізувати за обґрунтованою ставкою. Деякі з цих боргів відбивають окупаційні збори, стягнені з Греції протягом німецької окупації, що призвело до нескінченної та здебільшого суперечливої дискусії. Це ще більше ускладнює сьогоднішні спроби нав’язати чисту логіку суворої економії та погашення боргу. Див.: Albrecht Ritschl, «Does Germany Owe Greece a Debt? The European Debt Crisis in Historical Perspective,» paper given at the OeNB 40th Economics Conference, Vienna (London School of Economics, 2012).

11. Якщо ВВП зростає на 2 % протягом року, а борг – на 1 % на рік (за умови, що на початку борг близький до ВВП), тоді відношення боргу до ВВП знижуватиметься приблизно на 1 % на рік.

12. Спеціальний одноразовий або десятирічний податок на капітал, описаний вище, може розглядатися як спосіб застосування первинного профіциту для зменшення боргу. Різниця полягає в тому, що податок був би новим ресурсом, який не обтяжував би більшість населення і не втручався б у решту державного бюджету. На практиці ці пункти формують суцільне середовище, що включає різні частини кожного рішення (податку на капітал, інфляції, суворої економію): все залежить від дозування та способу, в який тягар урегулювання розподіляється поміж різними соціальними групами. Податок на капітал накладає найбільше навантаження на дуже багатих, тоді як політика суворої економії зазвичай спрямована на те, щоб їх обійти.

13. Із 1920-х років заощадження було, по суті, зведено нанівець крахом фондового ринку. Знову ж таки, інфляція 1945–1948 років стала новим шоком. Відповіддю були «мінімальний розмір пенсії за віком» (запроваджений у 1956 році) та поява розподільчої пенсійної системи (створеної в 1945 році, але згодом розвиненої).

14. Існують теоретичні моделі, засновані на цій ідеї. Див. технічний додаток онлайн.

15. Див. зокрема результати, подані в розділі 12.

16. Те саме відповідало б дійсності в разі розпаду єврозони. Завжди можна скоротити державний борг шляхом друку грошей і спричинення інфляції, але складно контролювати наслідки такої кризи для розподілу – чи то в євро, чи у франках, чи в марках або лірах.

17. Часто цитований історичний приклад – незначна дефляція (зниження цін і зарплат), яка спостерігалася в індустріалізованих країнах наприкінці ХІХ століття. Ця дефляція обурила як роботодавців, так і працівників, які, здавалося, хотіли зачекати, поки знизяться інші ціни та зарплати, перш ніж приймати зниження цін і зарплат, які впливали безпосередньо на них. Цей опір коригуванню зарплат і цін інколи згадується як «номінальна жорсткість». Найважливішим аргументом на користь низької, але позитивної інфляції (зазвичай 2 %) є те, що з її допомогою простіше коригувати відносні зарплати та ціни, ніж за нульової чи від’ємної інфляції.

18. Класична теорія занепаду Іспанії звинувачує золото й срібло у певній слабкості влади.

19. Milton Friedman and Anna J. Schwartz, A Monetary History of the United States, 1857–1960 (Princeton: Princeton University Press, 1963).

20. Зазначимо, що не існує такої речі, як «друкарський верстат для грошей», і ось у якому сенсі: коли центральний банк збільшує грошову масу, щоб позичити кошти уряду, позика фіксується на балансі центрального банку. Це відбувається навіть у найхаотичніші часи, як у Франції 1944–1948 років. Гроші не даються просто як подарунок. Знову ж таки, все залежить від того, що відбувається далі: якщо збільшення грошової маси підвищує інфляцію, то може статися істотний перерозподіл багатства (наприклад, реальна вартість державного боргу може різко зменшитися зі шкодою для приватних номінальних активів). Загальний вплив на національний дохід і капітал залежить від впливу політики на загальний рівень економічної діяльності країни. Теоретично, він може бути позитивним або негативним, так само, як і позики приватним суб’єктам. Центральні банки перерозподіляють багатство в грошовій формі, але не мають змоги безпосередньо створювати нове багатство.

21. І навпаки, відсоткові ставки, які вимагаються від країн, що вважаються менш надійними, в 2011–2012 роках зросли до надзвичайно високих рівнів (6–7 % в Італії та Іспанії та 15 % у Греції). Це індикатор того, що інвестори надзвичайно обережні та не впевнені в найближчому майбутньому.

22. Сума валових фінансових активів і зобов’язань ще більша, оскільки в більшості розвинених країн вона становить від десяти до двадцяти річних обсягів ВВП (див. розділ 5). Таким чином, центральні банки утримують лише кілька відсотків сукупних активів та зобов’язань заможних країн. Баланси різних центральних банків публікуються онлайн щотижня або щомісяця. Обсяг кожного типу активу та зобов’язання у балансі подається сумарно (але не розбивається за одержувачами позик центрального банку). Банкноти та металеві гроші становлять лише невелику частину балансу (зазвичай близько 2 % ВВП), а решта переважно складається суто з бухгалтерських проведень, як у випадку банківських рахунків домогосподарств, підприємств та урядів. У минулому баланси центральних банків становили інколи навіть 90–100 % ВВП (наприклад, у Франції в 1944–1945 роках, після чого баланс було зведено інфляцією до нуля). Влітку 2013 року баланс Банку Японії був близьким до 40 % ВВП. Історичні дані щодо балансів основних центральних банків див. у технічному додатку онлайн. Дослідження цих балансів є повчальним і показує, що їм досі далеко до рекордних рівнів минулого. Більше того, інфляція залежить від багатьох інших сил, особливо міжнародної конкуренції у зарплатах і цінах, яка наразі нівелює інфляційні тенденції, та при цьому підвищує ціни активів.

23. Як зазначено в попередньому розділі, дискусії щодо можливих змін до європейських правил управління обміном банківськими даними лише 2013 року розпочалися й ще далекі від того, щоб принести плоди.

24. Зокрема, прогресивний податок із крутою шкалою вимагає інформації щодо всіх активів, які окрема особа тримає на різних рахунках та в різних банках (ідеально не лише на Кіпрі, але й скрізь у Європейському Союзі). Перевагою менш прогресивного податку було те, що він міг застосовуватися до кожного банку окремо.

25. У Франції 200 найбільших акціонерів Банку Франції за статутом були уповноважені відігравати центральну роль в управлінні банком у 1803–1936 роках, і, таким чином, наділені владою визначати монетарну політику Франції. Народний фронт оскаржив цей статус-кво та змінив правила, щоб дозволити уряду призначати керівника банку та його заступників, які не були акціонерами. У 1945 році банк націоналізовано. З того часу Банк Франції більше не має приватних акціонерів і є суто державною інституцією, як більшість центральних банків у всьому світі.

26. Ключовим моментом у грецькій кризі в грудні 2009 року стало повідомлення ЄЦБ, що він більше не прийматиме грецьких облігацій як забезпечення кредиту, якщо рейтинг Греції буде понижено рейтинговими агентствами, які оцінюють облігації (навіть попри те, що банк за своїми статутами не був зобов’язаний це робити).

27. Іншим, технічнішим обмеженням «фонду погашення» є те, що, враховуючи величину «ролловера»27 (термін сплати значної частини невиплаченого боргу настає за кількох років, і він повинен переоформлюватися регулярно, особливо в Італії), обмеження в 60 % ВВП буде досягнуто за кілька років, отже, зрештою всі державні борги належить об’єднати.

28. Бюджетний парламент може складатися з п’ятдесяти чи трохи менше п’ятдесяти членів від кожної великої країни єврозони, пропорційно до її населення. Члени можуть обиратися з фінансових комітетів і комітетів соціального забезпечення національних парламентів або іншим чином. Новий Європейський договір, прийнятий у 2012 році, передбачає «конференцію національних парламентів», але це суто консультативний орган, який сам по собі влади не має і тим більше не має відношення до спільного боргу.

29. За офіційною версією, фіксований податок на депозити був прийнятий на вимогу президента Кіпру, який нібито хотів суттєво оподаткувати дрібних вкладників, щоб запобігти втечі великих. Поза сумнівом, у цьому є частка правди: криза ілюструє скрутне становище, в якому опиняються малі країни в глобалізованій економіці. Щоб зайняти певну нішу, вони можуть виявити готовність включитися в безжальну податкову конкуренцію задля залучення капіталу, навіть із найсумнівніших джерел. Проблема в тому, що ми ніколи не дізнаємося всієї правди, позаяк усі переговори проводяться за зачиненими дверима.

30. Звичне пояснення таке: французькі лідери досі травмовані своєю поразкою на референдумі 2005 року щодо Конституційного договору ЄС. Цей аргумент не цілком переконливий, оскільки договір, основні положення якого згодом було прийнято без схвалення на референдумі, не містив важливих демократичних інновацій і надавав усю владу раді голів держави та міністрів, що просто затверджує нинішній безпорадний стан. Можливо, президентська політична культура Франції пояснює, чому роздуми щодо Європейського політичного союзу не такі поширені в цій країні, як у Німеччині чи Італії.

31. За Франсуа Олланда французький уряд був на словах за об’єднання європейських боргів, але не зробив жодної конкретної пропозиції, а лише вдавав переконаність, що кожна країна може продовжувати самостійно вирішувати, скільки боргу вона хоче взяти на себе. Однак це неможливо. Об’єднання передбачає, що необхідне голосування щодо сукупного обсягу боргу. Кожна країна може зберігати свій власний борг, але його розмір має бути помірним, на кшталт муніципальних боргів і боргів штатів у США. Логічно, що президент Бундесбанку регулярно офіційно повідомляє пресі: не можна спільно використовувати кредитну картку без погодження загальної суми, яку можна витратити.

32. Прогресивні податки на доходи фізичних осіб і капітал задовільніші, ніж податки на прибутки підприємств, тому що вони дають змогу коригувати ставки податку відповідно до доходу чи капіталу кожного платника, тоді як податком із підприємств обкладаються всі прибутки підприємств на однаковому рівні, що однаково торкається як великих, так і дрібних акціонерів.

33. Якщо вірити в заяви менеджерів компаній на кшталт Google, то їх аргументація приблизно така: «Ми робимо набагато більший внесок у багатство суспільства, ніж передбачають наші прибутки та зарплати, тож цілком виправдано, щоб ми платили низькі податки». Насправді якщо компанія або особа робить додатковий внесок у добробут решти економіки, більший за ціну, яку вона встановлює на свої продукти, тоді цілком виправдано для неї платити менше податку або навіть отримувати субсидію (економісти називають це позитивним зовнішнім ефектом). Очевидно, проблема в тому, що в інтересах кожного стверджувати, що він чи вона додає більше позитивного зовнішнього ефекту для решти світу. Google звісно, не надав ані найменшого доказу, що справді робить такий внесок. У будь-якому разі, очевидно, що нелегко керувати суспільством, у якому кожна особа може таким чином встановлювати власну ставку оподаткування.

34. Нещодавно було зроблено пропозицію виплачувати міжнародним організаціям доходи від світового податку на багатство. Такий податок став би незалежним від держави та міг би виявитися способом захисту права на транснаціональність. Див.: Patrick Weil, «Let Them Eat Less Cake: An International Tax on the Wealthiest Citizens of the World», Policy Network, May 26, 2011.

35. Цей висновок подібний до висновку Дані Родріка, який стверджує, що національна держава, демократія та глобалізація є нестабільним тріо (одне з трьох має поступитися двом іншим, принаймні певною мірою). Див.: Dani Rodrik, The Globalization Paradox: Democracy and the Future of the World Economy (New York: Norton, 2011).

36. Система «знижок для корпоративного акціонерного капіталу», прийнята в Бельгії 2006 року, дозволяє вираховувати з оподатковуваних прибутків підприємств суму, еквівалентну «нормальному» доходу на акціонерний капітал. Це вирахування нібито еквівалентне вирахуванню відсотків на корпоративний борг і має врівноважувати податковий статус боргу й акціонерного капіталу. Але Німеччина та нещодавно Франція прийняли іншу точку зору: обмеження вирахувань відсотків. Деякі учасники цієї дискусії, такі як МВФ і певною мірою Європейська комісія, заявляють, що обидва рішення рівнозначні, хоча насправді це не так: якщо вирахувати «нормальний» дохід як на борг, так і на акції, то дуже імовірно, що податок з підприємств просто зникне.

37. Зокрема, оподаткування різних типів споживчих товарів за різними ставками передбачає лише приблизне фокусування податку на споживання за класами доходу. Основною причиною того, чому європейські уряди зараз настільки прихильні до податків на додану вартість, є те, що цей тип податку передбачає де-факто оподаткування імпортних товарів і дрібномасштабну конкурентну девальвацію. Це, звісно, гра з нульовою сумою: конкурентна перевага зникає, якщо інші країни роблять те саме. Це одна з ознак монетарного союзу з низьким рівнем міжнародної співпраці. Інше стандартне обґрунтування податку на споживання базується на ідеї заохочення інвестицій, але концептуальна база цього підходу нечітка (особливо в періоди, коли відношення капіталу до доходу є відносно високим).

38. Метою податку на фінансові операції є зменшення кількості дуже високочастотних фінансових угод, що, поза сумнівом, добра справа. Однак, за визначенням, цей податок не дасть значного доходу, оскільки має на меті осушити його джерело. Оцінки потенційних надходжень часто оптимістичні. Вони не можуть становити набагато більше за 0,5 % ВВП, що добре, оскільки цей податок не може бути націлений на різні рівні особистих доходів чи багатства. Див. технічний додаток онлайн.

39. Див. рисунки 10.9–10.11. Для оцінки золотого правила необхідно використати норму дохідності капіталу до оподаткування (передбачається, що вона дорівнює граничній продуктивності капіталу).

40. Варто перечитати оригінальну статтю в формі приповідки, сповненої стриманої іронії: Edmund Phelps, «The Golden Rule of Accumulation: A Fable for Growthmen», American Economic Review 51, no. 4 (September 1961): 638–43. Подібну ідею, виражену не так чітко та без посилання на золоте правило, можна знайти в роботі Моріса Алле (Maurice Allais, Economie et intérêt (Paris: Librairie des Publications Officielles, 1947)) та в статтях фон Неймана (1945) та Маленво (1953). Зазначимо, що ці праці (включно зі статтею Фелпса) є суто теоретичними і не обговорюють, який рівень накопичення був би потрібен, аби r дорівнювало g. Див. технічний додаток онлайн.

41. Частка капіталу задається α = r × β. У довготривалій перспективі β = s / g, тож α = s × r / g. Із цього випливає, що α = r, якщо r = g, а α > s, якщо і тільки якщо r > g. Див. технічний додаток онлайн.

42. Причини того, чому золоте правило встановлює верхню межу, точніше пояснюються в технічному додатку онлайн. Важливий здогад такий. За межами рівня капіталу, описаного золотим правилом, тобто такого, де дохідність капіталу опускається нижче за темпи зростання, довготермінова частка капіталу нижча за норму заощаджень. Це безглуздо в соціальному плані, оскільки для збереження капіталу на цьому рівні знадобилося б більше, ніж дає його дохідність. «Динамічна неефективність» такого типу виникає, якщо особи заощаджують, не дбаючи про дохідність: наприклад, якщо вони заощаджують на старість і очікувана тривалість їхнього життя доволі значна. У цьому випадку ефективною політикою для держави є зменшення капіталу, наприклад, шляхом випуску державних боргових зобов’язань (потенційно в значних обсягах) і, таким чином, де-факто заміщення капіталізованої пенсійної системи розподільчою. Однак ця теоретично можлива політика ніколи, здається, не запроваджувалася на практиці: в усіх відомих суспільствах середня дохідність капіталу завжди вища за темпи зростання.

43. На практиці податок на капітал (або на державну власність) може гарантувати, що частина національного доходу, яка йде на дохід на приватний капітал (після оподаткування), менша за норму заощаджень без необхідності настільки багато накопичувати. Це був повоєнний соціал-демократичний ідеал: прибутки мають фінансувати інвестиції, а не світське життя акціонерів. Як говорив німецький канцлер Гельмут Шмідт: «Сьогоднішні прибутки – це завтрашні інвестиції та робочі місця післязавтра». Капітал і оплата праці йдуть поруч. Але важливо розуміти, що це залежить від таких інституцій, як податки та державна власність (якщо ми не уявляємо собі безпрецедентних рівнів накопичення).

44. Певною мірою радянська інтерпретація золотого правила просто перетворила на колективізм необмежене бажання накопичення, властиве капіталістам. У розділах 16 та 24 «Загальної теорії зайнятості, відсотків і грошей» (1936), де Кейнс обговорює «евтаназію рантьє», він розвиває ідею, близьку до ідеї «насичення капіталом»: коли рантьє накопичить так багато капіталу, що його дохідність зникне, відбудеться його евтаназія. Але Кейнс не формулює чітко, наскільки це багато (він не згадує r = g) та не обговорює відкритого державного накопичення.

45. Математичне рішення цієї проблеми подано в технічному додатку онлайн. Підсумую: все залежить від того, що зазвичай називається увігнутістю функції вигоди (якщо використовувати формулу r = θ + γ × g, попередньо обговорювану в розділі 10, яку інколи називають «модифікованим золотим правилом»). За нескінченної увігнутості допускається, що майбутнім поколінням не знадобиться сотий додатковий айфон, і їм не залишається жодного капіталу. За протилежних крайнощів можна піти до кінця в досягненні золотого правила, і це змусить залишити їм кілька десятків річних обсягів національного доходу в капіталі. Нескінченна увігнутість часто пов’язується з роулзівською соціальною метою, а отже, може здаватися цікавою. Складність полягає у тому, що якщо не залишити капіталу на майбутнє, не обов’язково зростання продуктивності триватиме з такими самими темпами. Тому проблема здебільшого невирішувана, й це часом заводить у глухий кут як економістів, так і звичайних громадян.

46. У найзагальнішому значенні, «золоте правило» – це моральний імператив, який визначає зобов’язання кожної людини перед іншою. Воно часто використовується в економіці та політиці для посилання на прості правила, які визначають сьогоднішні зобов’язання громадян перед майбутніми поколіннями. На жаль, не існує простого правила, здатного остаточно вирішити це екзистенційне питання, яке, таким чином, треба ставити знову і знову.

47. Ці показники збереглися в новій угоді, підписаній 2012 року, яка додала ще одну мету щодо підтримання «структурного» дефіциту менш ніж у 0,5 % ВВП (структурний дефіцит коригує вплив економічного циклу), а також автоматичні санкції, якщо ці зобов’язання не виконуються. Зазначимо, що всі показники дефіциту в європейських угодах стосуються вторинного дефіциту (відсотки за боргом включено до витрат).

48. Дефіцит у 3 % уможливить стабільне відношення боргу до ВВП на рівні 60 %, якщо номінальне зростання ВВП становить 5 % (наприклад, 2 % інфляції та 3 % реального зростання), з огляду на формулу β = s / g, яка застосовується до державного боргу. Але аргумент не дуже переконливий (зокрема, немає реального обґрунтування таких номінальних темпів зростання). Див. технічний додаток онлайн.

49. У США Верховний суд заблокував кілька спроб накласти федеральний податок на доходи фізичних осіб наприкінці ХІХ та на початку ХХ століть, а потім – законодавство щодо мінімальної зарплати в 1930-х роках, при цьому протягом близько двох століть виносилися ухвали, що рабство, а пізніше расова дискримінація цілком сумісні з базовими конституційними правами. Останнім часом французький Конституційний суд, вочевидь, вигадав теорію щодо максимальної ставки податку на доходи фізичних осіб, сумісної з Конституцією: після тривалих юридичних дискусій на високому рівні, про які було відомо лише їх учасникам, суд вагався між 65% та 67% й розмірковував, чи включати до нього податок за вуглецеві викиди.

50. Проблема подібна до тієї, яка постає у зв’язку з дохідністю розподільчих пенсійних систем. Поки зростання потужне, а податкова база розширюється з такими самими темпами (або приблизно такими самими), як і відсотки на борг, відносно легко зменшити розмір державного боргу у відсотковому відношенні до національного доходу. Все інакше, коли зростання повільне: борг стає тягарем, якого складно позбутися. Якщо ми візьмемо середній показник за 1970–2010 роки, то побачимо, що відсоткові платежі за боргом набагато більші за середній первинний дефіцит, близький до нуля в багатьох країнах, особливо в Італії, де протягом цього періоду середня виплата відсотків за боргом сягнула астрономічного рівня в 7 % ВВП. Див. технічний додаток онлайн і додаткову таблицю S16.1 (в онлайн-доступі).

51. Однак якщо це питання фіксується в конституції, то можливо, що рішення на кшталт прогресивного податку на капітал вважатиметься неконституційним.

52. Щодо шляху, яким Стерн і Нордхауз дійшли до обраних ними ставок дисконтування, див. технічний додаток онлайн. Цікаво, що обоє використовують однакове «модифіковане золоте правило», яке я описав раніше, але мають цілковито протилежні позиції, коли доходить до вибору увігнутості функції соціальної вигоди. Нордхауз робить більш роулзівський вибір, ніж Стерн, для того, щоб обґрунтувати приписування незначної ваги вибору майбутніх поколінь. Задовільніша з точки зору логіки процедура вносить на розгляд той факт, що в довготривалій перспективі замінність природного капіталу іншими формами багатства не є нескінченною (як це зробили Роже Геснері та Томас Стернер). Іншими словами, якщо природний капітал знищено, для виправлення шкоди споживання меншої кількості айфонів у майбутньому буде недостатньо.

53. Як зазначалося, поточні низькі відсоткові ставки на державний борг, поза сумнівом, тимчасові та в будь-якому разі до певної міри оманливі: деякі країни мають платити дуже високі ставки, і навряд ті, хто позичають сьогодні під менш ніж 1 %, і надалі користуватимуться такими низькими ставками протягом десятиліть (аналіз 1970–2010 років свідчить, що реальні відсоткові ставки на довготривалий державний борг заможних країн становлять близько 3 %; див. технічний додаток онлайн). Попри це, поточні низькі ставки є потужним економічним аргументом на користь державного інвестування (принаймні поки ці ставки діють).

54. Протягом останніх кількох десятиліть річні державні інвестиції (за вирахуванням амортизації державних активів) у найбагатших країнах становили близько 1–1,5 % ВВП. Див. технічний додаток онлайн і додаткову таблицю S16.1 (в онлайн-доступі).

55. Включення таких інструментів, як податок на вуглецеві викиди, який збільшує вартість споживання енергії залежно від пов’язаних із ним викидів вуглекислого газу (а не залежно від бюджетних змін, що було загалом логічно для податку на бензин). Однак це вагома підстава вважати, що ціновий сигнал має менший вплив на викиди, ніж державні інвестиції та зміни до будівельних норм (наприклад, вимоги щодо термоізоляції).

56. Думка, що приватна власність і ринок за певних умов передбачають координацію та ефективне використання талантів та інформації, якою володіють мільйони осіб, – це класика, і її можна знайти в роботах Адама Сміта, Фрідріха Гайєка, Кеннета Ерроу та Клода Дебре. Думка, що голосування – це ще один ефективний спосіб збору інформації (і, загальніше, ідей, роздумів тощо), теж дуже стара: вона бере початок ще від Кондорсе. Щодо останніх досліджень цього конструктивістського підходу до політичних інституцій і виборчих систем див. технічний додаток онлайн.

57. Наприклад, важливо мати змогу досліджувати, які позиції займають політичні посадовці з різних країн в ієрархії багатства та доходу (див. попередні розділи). Знову ж таки, для цієї мети може бути достатньо статистичних зведень; детальні особисті дані загалом не потрібні. Щодо встановлення довіри, коли немає жодного іншого способу це зробити: найпершим, що зробили революційні збори 1789–1790 років було укладення «повного переліку пенсій», який перелічував імена та суми, сплачені королівським урядом різним особам (включно з виплатами боргу, пенсіями колишнім чиновникам та прямими пільгами). У цій книзі на 1600 тис. сторінок було вміщено 23 тис. імен та перераховано детальні суми (кілька джерел доходу об’єднали в єдиний рядок для кожної особи), терміни перебування на посаді, вік особи, останній рік платежу, підстави платежу тощо. Книга побачила світ у квітні 1790 року. Щодо цього цікавого документу див. технічний додаток онлайн.

58. Це пояснюється в основному тим, що зарплати загалом об’єднуються в єдиний рядок із іншими проміжними витратами (тобто придбаннями в інших фірм, які також винагороджують як працю, так і капітал). Тож опубліковані рахунки ніколи не показують розподілу між прибутками та зарплатами і теж не дають нам змоги розкрити імовірні зловживання в проміжних витратах (які можуть бути способом збільшення доходу керівників та / або акціонерів). Щодо прикладу рахунків компанії Lonmin та шахти Марикана див. технічний додаток онлайн.

59. Тут необхідне таке вимогливе ставлення до демократії, як у філософа Жака Рансьєра. Див. зокрема його роботу La haine de la démocratie (Paris: La Fabrique, 2005).

Висновки

1. Також зазначимо, що цілком логічно вважати, що збільшення темпів зростання g призведе до збільшення дохідності капіталу r і, таким чином, не обов’язково зменшить розрив r − g. Див. розділ 10.

2. Якщо читати таких філософів як Жан-Поль Сартр, Луї Альтюссер та Ален Бадью, маючи на увазі їхні марксистські та / або комуністичні погляди, інколи може складатися враження, що питання капіталу та класової нерівності їх не надто цікавлять та є передусім лише приводом для іншої боротьби.

23 Технічна примітка. В англ. оригіналі двічі повторюється ця примітка, хоча, за контекстом, під №6 мала би бути якась інша.

24 Історичний фінансовий продукт французьких банків, запроваджений 1818 року. – прим. перекл.

25 Tax Justice Network, коаліція дослідників та активістів, які займаються питаннями ухиляння від сплати податків, податкової конкуренції, податкових лазівок тощо. – прим. перекл.

26 Ставка податку визначається на основі оподатковуваної частки одного члена сім’ї, яка отримується шляхом ділення сукупного доходу сім’ї на згаданий вище коефіцієнт розміру сім’ї. – прим. перекл.

27 Пролонгації кредиту шляхом заміни старих боргових зобов’язань на нові. – прим. перекладача