Роберт Блох

психо

«Психо» — роман, заснований на реальній історії,
що набув статус культового завдяки
славнозвісній екранізації Альфреда Гічкока.
Норман Бейтс живе відлюдником у глибокій провінції,
де керує занехаяним придорожнім мотелем.
Усе його життя — це догляд за старенькою матір’ю
й читання книжок у перервах між обслуговуванням
нечастих постояльців. Проте він має одну
страшну таємницю, знати про яку не можна нікому.
Норману чудово вдається тримати все
під контролем аж до пізнього дощового вечора,
коли в мотелі зупиняється чарівна гостя.

10% цієї книги присвячується
Гаррі Альтшулеру,

який зробив 90% всієї роботи.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Зачувши шерхіт, Норман Бейтс стрепенувся. Здалося, ніби хтось легенько стукає в шибку.

Підняв голову і вже почав похапцем вставати, впустивши книжку на свої дебелі коліна, аж тут збагнув, що це лише дощ. У шибку барабанив звичайнісінький надвечірній дощ.

Норман не помітив ані хмари, що насувала, ані початку сутінків. Однак тепер, коли в кімнаті запанував напівморок, він випростав руку, ввімкнув лампу і повернувся до читання.

Це була одна з тих старомодних настільних ламп, що з абажуром із орнаментованого скла та з кришталевою бахромою. Вона стояла тут, скільки він себе пам’ятав, — мати ніяк не бажала її позбутися. Та й Норман особливо не заперечував. У цьому домі він прожив усі сорок років свого життя, тож знайомі речі довкола навіювали відчуття затишку та безпеки. Тут усе підкорювалось власному розпорядку, все мало своє призначення. Зміни ж відбувалися десь там, назовні — та й то більшість з них чаїла в собі потенційну загрозу. От, приміром, вийде він на прогулянку і забреде кудись далеко, на забуті Богом манівці, а то й навіть у болота, і потрапить під дощ. А далі що? Вертатися додому змоклим як хлющ? Так можна захворіти і вмерти. Та й, далебі, кому охота тинятися лісом серед ночі? Ні, тут, у кімнаті, під лампою, з хорошою книжкою в руках куди краще.

Схиливши голову, він повернувся до читання. На його пухке обличчя впало світло. Поблискуючи на окулярах без оправи, воно вихопило рожеву маківку з-під ріденького русявого волосся.

Книжка була страшенно захоплива — не дивно, що він не зогледівся, як швидко сплинув час. Називалась вона «Царство інків», автор — Віктор Вольфґанґ фон Гаґен. Норман ще ніколи не натрапляв на таке розмаїття цікавих подробиць: як-от, наприклад, про інкський переможний танок, качуа, задля якого воїни утворювали велике коло, що рухалося, звиваючись, як змія. Він прочитав:

«Ритм для танцю відбивали на інструменті, виготовленому з тіла ворога, з котрого здирали шкіру й натягували живіт, що правив за барабан. За резонатор виступав тулуб жертви, а звук виходив через роззявлений рот. Моторошне видовище, проте напрочуд ефективний метод».

Легенько всміхнувшись, Норман відчув, як тілом майнули приємні дрижаки. Моторошне видовище, проте напрочуд ефективний метод — ще б пак! Уявити собі тільки, як людину білують — ще й, либонь, живцем — а тоді, як той барабан, натягують шкіру живота! Цікаво, як вони робили це, як уберігали тіло від розкладення? Та й що треба мати в голові, щоб додуматися до такого?

Хоча це була й не найпривабливіша картина, але, заплющивши очі, Норман із легкістю уявив собі гурт голих, розмальованих інкських воїнів, що танцюють, вихиляються під палючим сонцем у високому небі, — а перед ними навпочіпки сидить стара карга, вибиваючи розмірений ритм на натягнутому, як барабан, животі трупа. Перекривлений рот мерця відкритий — закріплений кістками. Із нього, зароджуючись у надрах черева, проносячись внутрішніми порожнинами, виходить гуркіт, стократно підсилений у висхлій горлянці.

На якусь мить Норман вже був почув той гуркіт, аж тут уловив інший ритм — дощу. І кроків...

Взагалі-то кроки він радше відчув, аніж почув. За довгі роки його почуття привчились визначати, коли мама заходить до кімнати. Йому навіть не треба було піднімати голову, щоб знати, що вона тут.

Він вдав, мовби продовжує читати, не відволікаючись від книги. Мама щойно прокинулась, а він добре знає, яка вона дратівлива одразу після сну. Краще вже мовчати і сподіватися, що зараз вона в доброму гуморі.

— Нормане, котра зараз година?

Зітхнувши, він закрив книжку. Все ясно: зараз йому буде непереливки. Докір крився вже власне у запитанні: адже дорогою до кімнати мама не могла не пройти повз великий старий годинник у коридорі. Тому вона чудово знала, котра зараз година.

Хай там як, а різко реагувати на її слова не варто. Зиркнувши на годинника, Норман усміхнувся.

— Щойно по п’ятій, — мовив він. — А я й не помітив, як час пролетів. Оце сидів собі, читав...

— По-твоєму, я сліпа? Сама бачу, чим ти тут займаєшся. — Вона підійшла до вікна, визирнула у двір. — А ще я бачу, чого ти не зробив. Чому не ввімкнув вивіску, коли стемніло? І взагалі, чому це ти ще не в конторі, де мав би бути вже давно?

— Просто дощ дуже сильний. Та й не думаю, що в таку негоду на трасі хтось буде.

— Дурниці! Зараз якраз і повинні повалити клієнти. Кому захочеться їхати темним шосе в негоду?

— Але ж навряд чи цією дорогою. Всі давно їздять новим шосе.

До горла Норману підкотив гіркий клубок. Він намагався його стримати, але не зміг — саме вирвалось назовні:

— Я казав тобі це від самого початку, відколи нам повідомили про перенесення шосе. Ти могла би продати мотель, поки про будівництво нової траси не оголосили офіційно. Ми могли б за безцінь придбати ділянку ближче до Фейрвейла. У нас би був новий мотель, новий будинок і добрий заробіток. Але ж ти і слухати мене не хотіла. Ти ніколи мене не слухала. Ми робимо тільки так, як хочеш ти і як скажеш ти. Мене від тебе верне!

— Та невже, синку?

Здавалося б, мама говорило м’яко, та Нормана не обдуриш — тільки не цим її «синку». Йому вже сорок, а вона й досі називає його «синком» — власне, так вона завжди до нього і ставилась. Це допікало йому найбільше. Коли б іще не доводилося її слухатись! Але він мусив. Сам розумів, що мусить завжди її слухатись.

— Невже, синку? — ще лагідніше повторила вона. — Кажеш, тебе від мене верне? А от я так не думаю. Ет, ні, синку, верне тебе зовсім не від мене. Тебе верне від самого себе. Саме через це ти й досі стирчиш тут, край забутого Богом шосе, хіба ні, Нормане? Правда в тім, що тобі бракує сміливості. Тобі її завжди бракувало, синку. Тобі бракувало сміливості поїхати з дому, влаштуватись на роботу, вступити до війська чи бодай знайти собі дівчину...

— Ти б однаково мені не дозволила!

— Це правда, Нормане, я б тобі нізащо не дозволила. Але був би ти хоч наполовину мужиком, вчинив би як сам вважаєш за краще.

Захотілось закричати їй в лице, що це неправда, — та він не зміг. Не раз і сам повторював собі ці ж слова, і вже не перший рік. Мама казала чисту правду. Та, хоч вона і звикла впорядковувати тут все на власний лад, він не зобов’язаний коритися їй. Бувають і власницькі матері, — та не всі діти дають перетворити себе на власність. Жили ж на світі інші вдови зі своїми єдиними синами, і не всі вплутували своїх чад у такі стосунки. Та його вина тут не менша — йому справді бракувало сміливості.

— Ти сам розумієш, що міг би настояти на своєму, — провадила вона. — Сам би міг піти і знайти нову ділянку, а цю — виставити на продаж. Але ж ні: ти тільки і вмієш, що скиглити. І я навіть знаю чому — мене не надуриш: ти сам не захотів нікуди їхати. Ти ніколи не хотів полишати це місце, тож і зостанешся тут довіку. А зараз ти вже просто не можеш нікуди поїхати, еге ж? Власне, подорослішати ти також ніколи не зможеш.

Несила дивитись на неї — надто, коли вона каже такі слова. Але ж куди подіти очі? Лампа з бахромою, старезні м’які меблі — усі досі такі знайомі речі миттю остогидли йому через те, що були знайомі вже давно; тому, що нагадували обстановку в’язничної камери. Він визирнув у вікно, однак і це не допомогло. Надворі було темно, періщив дощ і завивав вітрюган. І навіть там рятунку йому не буде — це він знав напевне. Куди б він не сховався, цей голос ніколи не змовкав, повсякчас гудів у голові — як барабан з мертвяка із книжки про інків.

Стиснувши книжку, яку тримав у руках, Норман спробував зосередити погляд на ній. Можливо, якщо не зважати на мамині слова і вдавати спокій...

Не подіяло.

— Подивись на себе! — торочила далі вона (бум-бум-бум-бумкоче барабан, гуде гнила горлянка). — Я знаю, чому ти не вмикав вивіску. Навіть знаю, чому в контору не пішов. Нічого ти не забув. Ти просто не хочеш, аби хтось приїжджав, мрієш, щоб тут ніхто не спинявся.

— Гаразд, здаюсь. — пробурмотів він. — Так, мені дійсно не подобається працювати в мотелі — ніколи не подобалось.

— Річ не в тім, синку. — «Бум-бум-бум», гучніше гримить із роззявленого трупа. — Ти недарма не любиш людей. Глибоко в душі ти їх боїшся. Чи я не права, синку? Ти цурався людей, ще коли був малий. Тобі аби сидіти тут, у кріслі під лампою, й читати. Так було тридцять років тому, і так воно є зараз. Ти й досі ховаєшся від світу за палітуркою.

— А міг би займатися чимось гіршим — ти сама так казала. Я принаймні не гуляв і не вскочив ні в яку халепу. Хіба не краще замість того займатись саморозвитком?

— Саморозвитком? Ха! — Норман відчув, що тепер вона стоїть у нього за спиною і свердлить його поглядом. — І оце ти називаєш саморозвитком? Не дури мене, синку, навіть не намагайся. Краще б уже Біблію почитав або спробував здобути справжню освіту. Знаю я, що ти там читаєш. Сміття. Навіть гірше за сміття!

— Але ж це історія цивілізації інків...

— Хай і так, але закладаюся, що там повно бридких подробиць про звичаї брудних дикунів, як у тій твоїй книжці про Південні моря. Чи ти думаєш, я про неї не знала? Сховав її у себе в кімнаті, як і ту іншу срамоту, що ти читав...

— Мамо, в психології нема ніякої срамоти!

— Психологія, кажеш? Та що ти там тямиш у психології? Ніколи не забуду, як ти зі мною говорив. Ніколи. Щоб син та й таке казав матері!

— Але ж я намагався пояснити тобі дещо важливе. Це зветься Едіповим комплексом. Я просто подумав, що, якби ми поглянули на свою проблему раціонально та спробували розібратися в ній, усе могло б змінитись на краще.

— Що могло би змінитися, синку? Нічого вже не зміниться. Хоч всі книжки перечитай, а так дурним і помреш. Мені не треба слухати ту бридоту: я й так знаю, хто ти. Це зрозуміє і восьмирічна дитина. Ще як ти малим грався з іншими дітлахами, вони бачили, що ти мамій. Бо таким ти й був. Ти був, є і завжди будеш гладким, розпецьканим мамієм!

Гуркіт її слів, гуркіт у власних грудях глушили його. Від люті заціпило в горлянці. Ще мить, і він заплаче. Струснув головою. Подумати тільки, вона й досі дозволяє собі так із ним поводитись! Але ж вона має на те право, тому й робитиме це знову і знову. Хіба що...

— Хіба що — що?

Господи, невже вона й думки читає?

— Нормане, я знаю, про що ти думаєш. Синку, я бачу тебе наскрізь — знаю всі твої найпотаємніші думки. Ти мрієш убити мене, — правда ж, Нормане? Мрієш, але не можеш. Бо тобі бракує мужності. Я завжди була тут єдина, у кого є сила. Якої стане на нас двох. Ось тому ти мене ніколи не здихаєшся, навіть якщо й дуже захочеш. Але, звісно ж, насправді ти цього не хочеш, бо я тобі потрібна. Хіба не правда, синку?

Норман повільно встав. Одразу розвернутись не наважився. Спершу треба охолонути, заспокоїтись. Хай вона говорить, що хоче, головне — не забувати, що вона літня жінка, в якої не все в порядку з головою. Якщо сприймати її слова навсправжки, можна й самому з глузду з’їхати. Краще сказати: нехай іде до себе і лягає. От що їй зараз треба.

І нехай поквапиться, інакше цього разу він може не витримати й задушить її — її власним намистом...

Він почав був розвертатись, уже промовляючи ці слова самими губами, аж тут задзеленчав дзвінок.

Це сигнал: хтось заїхав на стоянку, хоче переночувати у мотелі.

Не озираючись на маму, Норман вийшов у коридор, зняв з вішака куртку і ступив у темряву.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Добряче дощило вже скількись хвилин, аж Мері нарешті помітила. Ввімкнула двірники й засвітила фари. Ніч застала її зненацька. Попереду лежала ледь видима дорога, оторочена нескінченними рядами високих дерев.

Дерева? Щось вона не пригадує дерев з останньої подорожі до Фейрвеля. Авжеж, це було аж минулого літа, та й їхала вона вдень — бадьора та свіжа. Проте зараз, хоч і зморена після вісімнадцяти годин дороги, вона однаково згадала це і й відчула, що щось тут не так.

Згадала — тут ключове слово. Невиразно згадала, як півгодини тому зупинилась на роздоріжжі, довго вагаючись, куди їхати далі. Он воно що! Звернула не туди, і ось маєш: опинилась бозна де, під зливою, посеред ночі.

Треба опанувати себе. Панікувати не можна. Найгірше вже минулося.

«Це правда», повторила вона про себе. Найгірше було вчора надвечір, коли вона вкрала гроші.

Вона була в кабінеті містера Лоурі, коли Томмі Кессіді виклав на стіл грубу пачку зелених купюр: тридцять шість — із портретом товстуна, схожого на бакалійника, і вісім — з чоловіком, що скидався на гробаря. Першим був президент Ґровер Клівленд, другим — його колега Вільям Мак-Кінлі. Тридцять шість купюр по тисячі й вісім по п’ятсот разом складали сорок тисяч доларів.

Недбало кинувши гроші на стіл, Томмі Кессіді, ніби між іншим, сказав, що бажає придбати будинок доньці на весілля.

Підписуючи папери, містер Лоурі ще сяк-так зберігав спокій, та, щойно Томмі Кессіді пішов, начальник захвилювався. Склав гроші у великий коричневий конверт, запечатав. Мері дивилася, як трусяться його руки.

— Візьміть це, — сказав він, вручаючи їй конверт, — і занесіть у банк. Хоча вже майже четверта, Ґілберт має вас обслужити. — На мить замовк, роздивляючись її обличчя. — Міс Крейн, з вами все гаразд? Вам зле?

Либонь, помітив, як, узявши гроші, затрусились її руки. Та байдуже. Вона знала, що казати — хай навіть спершу й сама здивувалася, почувши власні слова:

— Містере Лоурі, здається, у мене мігрень. Я саме хотіла відпроситися раніше. Всі листи розіслано, а решта документів для угоди будуть готові не раніше ніж в понеділок.

Містер Лоурі всміхнувся. Сьогодні він був у доброму гуморі — та й чому б не бути? Із тих сорока тисяч йому належало п’ять відсотків, а це — дві тисячі доларів. Тож сьогодні він вирішив бути великодушним.

— Аякже, міс Крейн. Але спершу зайдіть у банк, а тоді можете відпочивати. Може, вас підвезти?

— Ні, дякую. Я дійду сама. Трохи відпочити...

— ...нікому не завадить. До понеділка. І не забувайте про відпочинок: я завжди це повторюю.

Ага, завжди він повторює. Та за зайвий долар Лоурі вдавиться, а ще за мідяк зверху — вб’є.

Привітно всміхнувшись у відповідь, Мері Крейн навіки покинула його кабінет і життя, прихопивши з собою сорок тисяч доларів.

Така можливість трапляється не щодня. Насправді, якщо так подумати, декому вона взагалі ніколи не випадає.

Своєї нагоди Мері Крейн чекала понад двадцять сім років.

Можливість поїхати вчитися розтанула в сімнадцять, коли батька збила машина. Тож замість цього Мері закінчила річні курси і пішла на роботу, щоб допомагати мамі з маленькою сестричкою Лілою.

Нагода вийти заміж зникла у двадцять два, коли Дейла Белтера забрали в армію. Згодом його підрозділ перевели на Гаваї, невдовзі після чого він почав згадувати в листах одну дівчину, а тоді й зовсім перестав писати. Прочитавши оголошення про одруження, Мері зрозуміла, що їй це вже байдуже.

Ще й мама якраз слабувала. Вмерла аж через три роки, коли Ліла була на навчанні. Мері сама наполягла, щоб сестра вступила у коледж — чого б це не вартувало. Але після того весь побут лишився лише на ній. Після цілого дня в конторі у Лоурі й половини ночі біля материного ліжка часу на щось інше у неї взагалі не лишалось.

Навіть на те, щоб помічати плин того ж таки часу. Коли з мамою стався останній удар, почалися клопоти з похованням. А тоді Ліла повернулася з навчання і почала шукати роботу. Одного дня, побачивши у великому дзеркалі своє зморене, зів’яле обличчя, Мері пожбурила в те видиво перше, що трапилось під руку. Люстро розлетілось на тисячі крихітних друзок. Зовсім як її життя.

Втім, Ліла неабияк їй допомагала. Навіть містер Лоурі — і той подбав про те, щоби продаж батьківського будинку відбувся якнайшвидше. Коли тяганина з майном закінчилась, у них залишилося лише дві тисячі. Ліла влаштувалась до магазину грамплатівок у середмісті, й сестри оселилися у невеличкій квартирі неподалік.

— Нарешті у тебе буде відпустка, — сказала їй Ліла. — Справжня. І не сперечайся! Ти вісім років дбала про всю нашу родину; прийшов час відпочити й тобі. З’їзди кудись. У круїз, наприклад.

Так Мері придбала квиток на лайнер, і вже після тижня, проведеного під карибським сонцем, старе, зморшкувате обличчя перестало з’являтись перед нею у дзеркалі, що висіло в її каюті. Вона помолодшала (як любила сама собі повторювати, — повернула собі свої двадцять два). І, що значно важливіше, закохалася.

Це не був такий нестримний шквал почуттів, як із Дейлом Белтером. Навіть на стереотипний курортний роман із місяцем понад морем цього не стало б.

Сем Луміс був на добрячих десять років старший від Дейла Белтера, ще й не говіркий — та вона однаково його покохала. Чи не вперше в житті їй випала справжня нагода — аж тут Сем розповів дещо.

— Я не той, ким можу здаватися, — сказав він їй якось. — Розумієш, вдома у мене є господарча крамниця...

А далі пішла його історія.

У містечку Фейрвел, що на півночі, Сем тримав успадковану від батька господарчу крамничку. Працюючи в ній із самого дитинства, він знав, що одного дня справа перейде до нього. Торік старий помер, і бухгалтерія повідомила Сему невтішні новини.

Окрім крамниці, Сему перепали ще й борги — приблизно на двадцять тисяч. Будівля магазину, інвентар і навіть страховка — все було заставлене. Виявляється, батько ніколи не розповідав йому про свої невдалі інвестиції на біржі — та про ставки на іподромі. Такі от справи. Сему лишилось одне з двох: оголосити банкрутство або ж спробувати виплатити заборгованість.

Сем Луміс обрав друге.

— Це хороша робота, — пояснив він їй. — Бозна яких статків нею не заробиш, однак, якщо тримати все під контролем, вона стабільно приносить вісім-десять тисяч прибутку. А якщо продавати хорошу сільгосптехніку — ще більше. Я повернув уже більше чотирьох тисяч. Ще кілька років і все.

— Але я не розумію, звідки в тебе гроші на круїз із такими боргами?

Сем усміхнувся:

— Я виграв путівку на конкурсі продавців сільгосптехніки. Насправді мені не потрібна була ніяка подорож. Я просто шукав собі клієнтуру, щоб було чим платити кредиторам. Вийшло ж так, що я у своєму окрузі виграв головний приз. Спершу хотів домовитись про виплату виграшу грішми, але мені відмовили. Сказали: або круїз, або нічого. Зараз і так мертвий сезон, та й у мене є хороший помічник, тож я й подумав: чому б і не з’їздити. Так і опинився тут. І зустрів тебе.

Він усміхнувся й зітхнув:

— Шкода, що це не наш медовий місяць.

— А чому б і ні, Семе? Ну, тобто...

Знову зітхнувши, він похитав головою:

— Треба зачекати. До повної виплати мені ще два-три роки.

— Я не хочу чекати! Гроші мені не важать. Я покину роботу і працюватиму з тобою в крамниці...

— І там же й спатимеш, як я? — він вичавив із себе посмішку, та вона була не веселіша від зітхання. — Так, так. Я сплю в коморі за крамницею, а харчуюсь переважно консервованою квасолею. Люди жартують, буцімто я ощадливіший навіть від нашого банкіра.

— Але дійсно, — заперечила Мері. — Якби ти жив у звичайних умовах, то виплачував би борг всього лише на якийсь рік довше. А тим часом...

— А тим часом я продовжую жити у Фейрвелі. Це хороше місто, тільки замаленьке. Усі там знають одне одного. Доки гаруватиму, матиму повагу містян. Знаючи про мою скруту, вони охочіше купують у мене — бо цінують мої зусилля. Та й батько, попри все, мав там добру репутацію, яку я хочу зберегти для себе, своєї справи і для нас із тобою — в майбутньому. Зараз це найважливіше, хіба ти не розумієш?

— В майбутньому, — зітхнула Мері. — Цілих два, а то й три роки.

— Мені шкода, але я хочу, щоб, коли ми одружимось, у нас був гарний дім і ми могли дозволити собі купувати, що схочемо. А для цього потрібні гроші. Зараз мені навіть кредит не дадуть. Я й так відтягую виплати своїм кредиторам на скільки можу. Вони не проти — допоки знають, що всі мої заробітки ідуть на виплату боргів. А це тяжко і не надто приємно, проте я знаю, чого хочу, і на інше не згоден. Тому, люба, доведеться набратись терпіння.

І вона терпіла. Аж доки не збагнула, що на нього не подіють ніякі вмовляння — ні словесні, ні фізичні.

Після круїзу все залишилось так само, і це тривало вже понад рік. Минулого літа Мері їздила до Сема в гості. Він показав їй місто, крамницю й свіжі записи в книзі, згідно з якими він виплатив іще п’ять тисяч.

— Лишилося одинадцять, — гордо заявив він їй. — Ще якісь два роки — а може, й менше — і все.

Два роки. За два роки їй буде вже двадцять дев’ять. Проте вона не могла дозволити собі, як двадцятирічна, зчинити скандал і демонстративно кинути його, бо знала: такого Сема Луміса вже не знайде ніде. Тому, всміхнувшись, вона кивнула і повернулась додому — до роботи в конторі у Лоурі.

На роботі постійно бачила, як старий Лоурі бере свої стабільні п’ять відсотків із кожного продажу. За копійки викуповував у зневірених людей закладні на будинки; жирував зі швидких, простих перепродажів. Продаж і купівля не припинялись ніколи, Лоурі ж виступав посередником, який за певний відсоток від обох сторін знайде покупця на будь-який товар. Більше його існування не виправдовувалось нічим. Та він був багатий, йому не доводилось гнути горба цілих два роки, щоб виплатити кредит в одинадцять тисяч. Таку суму він може заробити за два місяці.

Мері ненавиділа його і всіх продавців та покупців, з якими він мав справу. Бо всі вони також були багаті. Найгіршим був Томмі Кессіді — крупний ділок, заряджений грошима з нафтових контрактів. Він давно міг би покинути все, але й досі терся на ринку нерухомості. Маючи гострий нюх до людських страхів і бажань, він купував дешево, а продавав дорого, завжди охочий заробити зайвий долар то тут, то там.

Зовсім не замислюючись, він виклав сорок тисяч готівкою на купівлю будинку доньці на весілля.

З такою ж легкістю десь із півроку тому він поклав Мері на стіл сотню, запрошуючи «скласти йому компанію» на вихідних у Далласі.

Він зробив це так несподівано і з такою невимушеною посмішкою на обличчі, що вона навіть не встигла розсердитись. А тоді зайшов містер Лоурі, і на тому все скінчилось. Про це вона не розповідала жодній душі, а він, у свою чергу, більше не пропонував їй нічого. Та Мері все пам’ятала. Як забути масну посмішку мордатого дідугана?

А ще вона пам’ятала, що світ належить таким, як Томмі Кессіді. Вони володіють майном, у них на все виставлені прейскуранти: сорок тисяч за весільний подарунок доньці чи недбало кинута сотня за триденну оренду тіла Мері Крейн.

«Тож узяла вона ті сорок тисяч», — так починалася б ця історія, був би це якийсь старий анекдот. Але це був не анекдот. Мері дійсно взяла гроші. Мабуть, десь глибоко в підсвідомості вона вже давно передбачала таку нагоду. Бо щойно це відбулося, як все склалось воєдино — у досконалий, ретельно продуманий план.

Був вечір п’ятниці. На вихідних банки зачиняються, тож Лоурі не схопиться аж до понеділка, коли вона не вийде на роботу.

Що іще краще, — Ліла поїхала до Далласу за новими платівками для магазину. Віднедавна її призначили відповідальною за закупки, і до понеділка вона точно не повернеться.

Мері поїхала з контори прямісінько додому і кинулася пакувати речі — але не всі, а тільки найкращий одяг. Все вмістилось у валізу і невелику дорожню сумку. Згадала про триста шістдесят доларів заощаджень, які вони з сестрою тримали в банці з-під варення, однак вирішила їх не брати. Лілі вони знадобляться, коли та житиме сама. Добре було б лишити записку, але на це Мері не наважилась. Лілі й так буде нелегко. Та й чим воно зарадить? Пізніше треба буде придумати щось інше.

З квартири Мері вийшла о сьомій. За годину зупинилася на околиці міста повечеряти. Відтак поїхала на авторинок, де обміняла свій седан на купе. Угода була для неї збитковою. Ще більше вона втратила наступного дня, коли повторила процедуру в містечку на чотириста миль північніше. Опівдні, після чергового обміну, у неї на руках було не більше від тридцяти доларів і стара таратайка з прим’ятим лівим крилом. Та це було саме те, чого вона хотіла — адже мусила хутко замести за собою сліди. Цієї розвалини вистачить добратись до Фейрвейла, а звідти — далі на північ, швидше за все, до Спрінґфілду, де Мері востаннє продасть машину під своїм іменем. А потім — хто шукатиме місіс Сем Луміс, що мешкає в крихітному містечку за сотні миль звідтіля?

Вона планувала стати місіс Сем Луміс, і якомога швидше. Сему скаже, що отримала спадок — не сорок тисяч, бо така сума викличе безліч питань, а десь із п’ятнадцять. А щодо Ліли пояснить йому, буцім та отримала таку ж суму, кинула роботу й поїхала до Європи — тому її можна не запрошувати на весілля.

Звісно, він може запідозрити крадіжку. Попереду чекають незручні питання і ніякові відповіді, та вона з усім впорається. Мусить упоратись. Головне — якнайшвидше зіграти весілля, щоб вона нарешті стала місіс Сем Луміс, дружиною власника господарчої крамниці з містечка за вісімсот миль від контори Лоурі.

Найкраще в цій ситуації те, що ніхто у Лоурі навіть не здогадується про існування Сема. А от до Ліли, швидше за все, завітають. Тоді вона про все й здогадається. Втім, Ліла нікому нічого не скаже, поки не побалакає з Мері.

До того часу слід підготуватися. Придумати, як навчити сестру; що сказати Сему та поліції. Це має бути нескладно: зрештою, Ліла винна їй за роки тяжкої праці, витрачені на її навчання. Може, Мері навіть віддасть їй частину з решти двадцяти п’яти тисяч. Якщо ж та відмовиться, придумає щось інше. Хоч так далеко вона ще не планувала, та знала напевне: коли прийде час, вона знатиме, як вчинити.

Зараз же головне — робити все по черзі. Найперше треба дістатись до Фейрвейла. На мапі туди всього десять сантиметрів. Десять коротеньких сантиметрів червоних ліній від одного до іншого міста. Проте дорога туди забрала в неї вісімнадцять годин. Вже вісімнадцять годин вона трусилася дорогами, безвідривно мружачись то на світло фар, то у відблиск сонця на шосе. Вісімнадцять годин Мері боролася з дорогою, кермом і смертельною втомою.

І от саме тоді, коли стемніло й розпочався дощ, вона повернула не туди — і заблукала на незнайомому шосе.

Зиркнувши в дзеркало, Мері побачила власне відображення. Темне волосся й виточені риси обличчя нікуди не ділись, — але усмішка зійшла, а повні уста міцно стиснулись у тугу, тоненьку лінію. Де вона могла бачити це стомлене, пом’яте лице?

«У дзеркалі, в той день, коли померла мама і твоє життя пішло шкереберть».

А вона ж бо всю дорогу думала, що має спокійний і впевнений вигляд. Явних страху, провини, каяття вона не відчувала, — але дзеркало не бреше. Воно сказало їй всю правду.

Без жодних слів воно промовляло: «Зупинись. Не можна з’являтися до Сема у такому вигляді. Не можна примчати до нього серед ночі, тоді, коли твої обличчя та одяг свідчать про раптову втечу. Авжеж, йому ти скажеш, нібито поспішала, бо хотіла якомога швидше розповісти чудову новину. Але й виглядати треба так, ніби ти справді щаслива і не могла дочекатися зустрічі».

Їй треба було десь переночувати; як слід відпочити, щоби завтра прибути у Фейрвел свіжою і бадьорою.

Якщо зараз вона повернеться на перехрестя, то виїде на головне шосе, де точно знайдеться якийсь мотель.

Змагаючись зі сном, Мері струснула головою, напружилась і спрямувала погляд на ледве зриму дорогу попереду.

Саме в цю мить на повороті до невеличкої будівлі, що стояла на узбіччі, вона побачила вивіску: «МОТЕЛЬ. Є ВІЛЬНІ КІМНАТИ».

Хоч та і не світилася, Мері припустила, що власники просто забули її ввімкнути, — зовсім як вона сама, коли забула у сутінках ввімкнути фари.

В’їжджаючи на стоянку, помітила, що по всьому мотелі — включно з конторою — темно. Може, зачинено? Пригальмувала, щоб роздивитися краще, аж тут відчула, що наїхала колесами на сигнальний кабель. За мотелем відкривався вид на будинок на пагорбі. У вікнах горіло світло, тож власник, швидше за все, там і зараз спуститься.

Вона вимкнула двигун і стала чекати. До неї долинув шерхіт дощу і стогін вітру. Такий самий дощ ішов, коли ховали маму, клали її у темну яму. Сьогодні ж темрява наздогнала саму Мері. Вона залишилася наодинці з чорнотою. Повернула не туди, втрапила на незнайомий шлях, і тепер її не врятують ні гроші, ні Сем. Сама яму викопала, сама в неї й лягай.

Чому це раптом їй таке подумалось? Вона не хоче в могилу. Вона хоче у ліжко.

Ось так, копирсаючись у собі, вона не помітила, як з-під тіней виступала темна, кремезна постать і відчинила дверцята її машини.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

— Бажаєте зняти номер?

Побачивши пухке обличчя в окулярах і зачувши м’який, нерішучий голос, Мері одразу зрозуміла, що їй ніщо не загрожує.

Вона кивнула, вийшла з машини й заціпенілими ногами пошкандибала за чоловіком до контори. Він відімкнув двері, зайшов досередини і ввімкнув світло.

— Перепрошую, що вам довелося чекати. Я саме був у будинку — мама хворіє.

Нічим особливим контора не вирізнялась, проте там було тепло і світло. Затишно зіщулившись, Мері усміхнулась товстуну, який схилився над журналом.

— У нас кімнати по сім доларів з людини. Бажаєте спершу оглянути?

— В цьому немає необхідності.

Мері відкрила сумочку, дістала звідти п’ятірку і дві купюри по долару й поклала на стійку. Розпорядник підсунув їй журнал і ручку.

На мить замислившись, вона записалася як Джейн Вілсон. У графі «адреса» вказала місто Остін, штат Техас — із техаськими номерами на машині іншого вибору у неї не було.

— Я занесу ваші речі, — мовив управитель, виходячи з-за стійки.

Гроші лежали у шухлядці авто, в тому ж самому коричневому конверті з пломбою. Певно, краще залишити їх там: замкне машину — та й по всьому.

Чоловік відніс її речі до дверей найближчої кімнати — одразу за стінкою контори. Мері не заперечувала: зараз найголовніше — сховатись від дощу.

— Оце так погодка, — озвався власник, пропускаючи Мері до кімнати. — Давно в дорозі?

— Весь день.

Він натиснув на вимикач і засвітив лампу на тумбі біля ліжка. Меблів у кімнаті був необхідний мінімум, але вистачить і їх. Щоправда, у ванній — лише душова кабінка, але й це непогано.

— Усе гаразд?

Вона рвучко кивнула, після чого раптом згадала:

— Чи є де поїсти тут неподалік?

— Треба подумати. Колись далі дорогою, кілометрів із п’ять звідсіля, стояв кіоск із гамбургерами й лимонадом, але його, мабуть, закрили, відколи проклали нову трасу. Тож зараз найближче — аж у Фейрвелі.

— Це далеко?

— Кілометрів із тридцять. Їхати прямо аж до магістралі, тоді — праворуч, а далі — знову прямо новою трасою. Звідти до міста буде якраз п’ятнадцять кілометрів. Дивно, що ви одразу не поїхали тим шляхом, раз вам на північ.

— Я заблукала.

Кивнувши, товстун зітхнув:

— Я так і подумав. Відколи відкрили нове шосе, відвідувачів у нас поменшало.

Вона недбало усміхнулась. Він стояв у дверях, дивлячись на неї. Коли підвела голову, опустив очі й нерішуче прочистив горло:

— Е-е, міс, я тут ось що подумав... Може, вам краще не їхати аж у Фейрвел у таку погоду. Я саме збирався перекусити в будинку. Запрошую вас приєднатися.

— О, дякую, але ні.

— Чому ні? Ви не завдасте нам клопоту. Мама пішла спати, готувати вона не буде. Я збирався зробити кави з бутербродами. Якщо, звісно, вас влаштує така вечеря.

— Ну...

— Я зараз піду і все приготую.

— Дуже дякую, містере...

— Бейтс. Норман Бейтс, — сказав він, відступаючи на крок назад і стукаючись плечем об одвірок. — Я залишу вам ліхтарик, щоб ви могли знайти дорогу. Мабуть, зараз вам хочеться якомога швидше зняти з себе мокре.

Він похапцем розвернувся, але вона таки встигла розгледіти рум’янець на його лиці. Невже це він дійсно стидається?

Чи не вперше за майже двадцять годин на обличчі Мері Крейн з’явилась посмішка. Дочекавшись, поки за управителем зачиняться двері, вона зняла плащ, відкрила подорожню сумку та дістала сукню. Повісила, щоб та трохи розрівнялася. Зараз треба трохи освіжитися, але по поверненню обов’язково прийняти гарячий душ — це саме те, що їй потрібно. Це і як слід виспатись. Але спершу треба поїсти. Так, косметика в сумочці, а зверху можна вбратись у синій плащ із валізи...

Вже за п’ятнадцять хвилин вона стукала у двері будинку на пагорбі.

У вікні зали світилася самотня лампа, проте з другого поверху линуло яскраве світло. Певно, там ночує власникова матір.

Мері чекала, але їй ніхто не відчиняв. Певно, чоловік також нагорі. Постукала ще раз.

Поки стояла, зазирнула крізь вікно до зали. І з першого погляду не повірила власним очам: не знала, що і досі можна таке зустріти.

Зазвичай, якщо будинок старий, у ньому все одно видно ознаки змін; ремонту. Та залу, яка відкрилася її погляду, здавалося, ніколи не чіпали. Шпалери з квітами, темні, важкі дерев’яні меблі, червоний килим, м’які, аж розперті, канапа та крісла з високими спинками — усе ніби з кінця минулого століття. В кімнаті не було навіть телевізора, який хоч якось освіжив би цю старовину. Зате на столику стояв старовинний заводний грамофон. Зачувши якесь жебоніння, вона спершу подумала, що це з нього тихенько лунає музика, доки не визначила джерело звуку: він надходив із кімнати нагорі.

Мері постукала ще раз. Певно, цього разу її почули, бо розмова вмить урвалась, і до неї долинули тихі кроки. За хвильку побачила й містера Бейтса, що спускався сходами. Відчинивши двері, він впустив її в дім.

— Вибачте, — сказав він. — Саме вкладав маму спати. З нею буває тяжко.

— Ви казали, вона нездорова. Може, краще її не турбувати?

— Ви її не потурбуєте. Мабуть, вона вже заснула, як немовля. — Озирнувшись на сходи, містер Бейст перейшов на шепіт. — Розумієте, вона не те, щоб тяжко хвора — не фізично. Просто іноді на неї находить...

Різко кивнувши, Мері усміхнулась.

— Давайте мені ваш плащ. Ось так. А зараз ідіть за мною...

Вона пішла за ним коридором, що тягнувся далі, за сходи.

— Сподіваюсь, ви не проти повечеряти на кухні, — мовив він. — Я вже все приготував. Сідайте; зараз наллю вам кави.

Кухня була органічним продовженням зали: високі шафи зі скляними дверцятами і допотопна раковина з ручною помпою, в кутку — дров’яна пічка. Проте від неї линуло таке жадане тепло, а на картатій скатертині, що нею був застелений довгий дерев’яний стіл, стояли тарілочки з ковбасою, сиром і солоними огірками. Мері мимоволі посміхнулася при виді цього старомодного затишку. Доречним тут виглядало навіть вишите гасло, що висіло в рамці на стіні: «Благослови, Боже, нашу оселю».

Хай буде так. Однаково краще, ніж тулитися десь у придорожньому буфеті.

Містер Бейтс наклав харчів їй у тарілку:

— Не соромтесь, їжте, не чекайте на мене! Ви, мабуть, страшенно зголодніли.

Вона дійсно була страшенно голодна, тому накинулась на їжу з превеликим апетитом — аж не помітила, що сам він майже не торкнувся своєї тарілки. А коли збагнула це, їй стало трохи соромно.

— Але ж ви зовсім не їсте! Певно, вже встигли перекусити.

— Ні. Просто я не дуже голодний.

Він долив їй кави.

— Ще й мама часом засмучує мене. — Його голос знову стишився, в нього повернулась нотка ніяковості. — Це все через мене. Я погано про неї дбаю.

— З вами ще хтось живе?

— Ні. Тут завжди жили тільки ми самі. І нікого більше.

— Либонь, вам дуже тяжко.

— Я не скаржусь. Не зрозумійте мене невірно, — він поправив окуляри, — але батько покинув нас, коли я був іще немовлям. Мама ростила мене сама. На щастя, рідня залишила їй удосталь грошей, щоби утримувати мене, поки я не підросту. А тоді вона заклала будинок, продала ферму і збудувала цей мотель. Ми керували ним разом, і нам було добре. Поки нове шосе не забрало у нас хліб. Щоправда, негаразди з нею почалися задовго до того, і тепер прийшла моя черга піклуватися про неї. Але часом це дуже складно.

— У вас є інші родичі?

— Ні.

— Ви ніколи не були одружені?

Він зашарівся й опустив погляд на скатертину.

Мері закусила губу:

— Вибачте, я не хотіла знітити вас занадто особистими питаннями.

— Нічого страшного, — промовив він кволим голосом. — Так, я ніколи не був одружений. Мама... Вона завжди ставилась до таких речей дещо... Несхвально. Я... Я навіть ніколи не сидів за одним столом із такою дівчиною, як ви.

— Але ж...

— Знаю, у наші дні це звучить дещо дивно. Але я не мав іншого вибору. Завжди нагадував собі, що без мене вона пропаде. Але, може, правдивіше було б визнати, що це я пропав би без неї.

Допивши каву, Мері дістала з сумочки цигарки й запропонувала їх містер Бейтсу.

— Дякую, але я не палю.

— Тоді ви не проти, якщо я...?

— Зовсім ні, не соромтесь. — На якусь мить він завагався. — Я б запропонував вам ще чогось випити, але... Бачте, мама не схвалює алкоголю в домі.

Мері відхилилася на спинку стільця, затяглася. Зненацька її розморило. Дивина та й годі — на що здатна дещиця тепла, спочинку та їжі. Ще годину тому зовсім одна, розгублена, вона не знала, як їй бути — і як різко все змінилось. Либонь, подіяли і слова містера Бейтса. Адже це він тут по-справжньому самотній, розгублений і не знає, як бути далі. Поруч з ним вона відчула себе справжнім велетом. Саме це відчуття і змусило її сказати наступні слова:

— Вам не можна курити, пити, спілкуватись з жінками. А чим ви ще займаєтесь, окрім того, що керуєте мотелем і доглядаєте за мамою?

Схоже, сенсу її слів він не вловив:

— Ой, та мені є чим зайнятись. Я багато читаю і маю деякі хобі.

Кивнув на стіну, і Мері озирнулася. З полиці на них дивилось опудало білки.

— Ви мисливець?

— Не зовсім. Просто цікавлюсь таксидермією. Цю білку підстрелив Джордж Блаунт і віддав мені. Мама не дозволяє мені тримати вдома зброю.

— Містере Бейтс, вибачте, що питаю, — але як довго ви це терпітимете? Ви — дорослий чоловік. Гадаю, ви самі розумієте, що не можна поводитись усе життя, як маленький хлопчик. Не хочу ображати вас, але...

— Я все розумію і цілком усвідомлюю свою ситуацію. Але, як я вже казав, я багато читаю і знаю, що про такі речі говорять психологи. Однак я маю обов’язок перед мамою.

— Та чи не виконали б ви того самого обов’язку — передовсім перед собою — якби відправили її до... Спеціального закладу?

— Вона не божевільна!

Вмить його голос втратив всю свою м’якість і сором’язливість, став різкіший; вищий. Товстун схопився на ноги, зачепивши рукою чашку. Вона впала на підлогу і розбилась. Але Мері цього не зауважила — перед її очима стояло власне обличчя у дзеркалі, що розлітається на друзки.

— Вона не божевільна, — повторив містер Бейтс. — Хай би що не думали ви чи інші. Хай би що писали у книгах та казали мені лікарі. Я й так знаю, як у них все влаштовано: їм аби якнайшвидше поставити їй діагноз і закрити. Усе, що може знадобитись від мене — лише сказати одне слово. Але я не скажу його, бо знаю правду. Хіба ви не бачите? Я знаю, а вони — ні. Вони не знають, як вона піклувалася про мене всі ці роки, сама, без жодної допомоги. Вони не знають, як тяжко вона працювала, скільки страждала і на які жертви пішла заради мене. Тож якщо вона і схибилася трошки, то лише через мене. Це моя провина. Якось вона прийшла і сказала, що знову збирається заміж, але я її спинив. Так, це я її спинив. Це я у всьому винен! І не розказуйте мені про ревнощі й почуття власності — в ту мить я вчинив куди гірше від неї. Це я був божевільний, якщо вже на те пішло. Мене б тут же забрали і закрили, якби почули, що я сказав їй, і побачили, що зробив. Але врешті я видужав, а вона — ні. Але хто ви така, щоб говорити, буцімто я маю когось кудись здавати? Усі ми час від часу з’їжджаємо з глузду.

Він замовк, але забракло йому не слів, а повітря. Його обличчя налилося рум’янцем, губи задрижали. Мері встала.

— Мені дуже прикро, — м’яко промовила вона. — Мені страшенно прикро, і я хотіла б попросити у вас пробачення. Я не мала права це говорити.

— Я знаю. Але це пусте. Просто я не звик розмовляти про такі речі. Коли довго живеш сам, воно все накопичується всередині й починає розпирати — як вата ту білку, на полиці. — Він заспокоївся, спробував усміхнутись. — Вона така мила, еге ж? Я завжди хотів мати собі якусь тваринку.

Мері взяла сумочку:

— Мабуть, мені час іти. Вже пізно.

— Будь ласка, не йдіть. Мені прикро, що я вас засмутив.

— Ви ні в чому не винні. Я справді дуже втомилася.

— Але ж я думав, ми ще трохи поговоримо. Саме збирався розповісти вам про свої хобі. У мене в підвалі є невелика майстерня...

— Я б залюбки послухала вас, але мені слід трішки відпочити.

— Ну гаразд. Тоді я вас проведу. Однаково треба замкнути контору. Навряд чи сьогодні будуть ще якісь постояльці.

Вони вийшли до передпокою, і він допоміг їй вбратися у плащ. Рухався він дуже незграбно. Спершу це дратувало Мері, аж раптом вона збагнула причину, що за цим крилася: він боїться її торкатися. Точно. Бідолаха всього лишень боїться наблизитися до жінки!

Він засвітив ліхтарик й провів її стежиною до стоянки перед мотелем. Дощ ущух, проте небо досі було темне й беззоряне. Завертаючи за ріг мотелю, Мері озирнулася на дім на пагорбі. У горішньому вікні досі світилося. Вона подумала, що стара, мабуть, не спить і чула всю їхню розмову — особливо останній спалах.

Містер Бейтс провів її до дверей номеру і дочекався, поки вона вставить ключ у замок.

— На добраніч, — попрощався він. — Гарно вам відпочити.

— Дякую. Вдячна за гостинність.

Бейтс спершу відкрив рота, але тут же відвернувся. Вже втретє за вечір Мері помітила, як він зашарівся.

Вона зайшла до кімнати і замкнула за собою двері. Почула шарудіння його кроків і стукіт дверей контори.

Вона не чула, як він пішов геть, бо її увага тут же зосередилась на інших клопотах. Дістала з сумки піжаму, капці, крем для обличчя, зубну щітку та пасту. Потім вийняла з валізи сукню, в якій піде завтра на зустріч із Семом. Треба повісити її зараз, щоб розрівнялася. Завтра все має бути в цілковитому порядку.

Все має бути в порядку...

Зненацька відчуття власної значущості облишило її. Але невже це сталося тільки зараз? Хіба не тоді, коли містер Бейтс розлютився — ще там, у будинку? Що ж він таке сказав, що вона одразу знітилась?

Усі ми час від часу з’їжджаємо з глузду.

Звільнивши місце, Мері Крейн присіла на ліжко.

Так, його правда. Усі час від часу з’їжджають з глузду. Як-от вона сама вчора, коли побачила гроші на столі. Відтоді весь час була як причмелена. Певно, вона точно збожеволіла, раз вирішила, що їй вдасться втілити свій задум. Це був ніби сон наяву. Сон. Божевільний сон. Нарешті їй все зрозуміло.

Нехай від поліції вона втече, — але ж у Сема виникнуть запитання. Ким був той родич, від якого вона успадкувала гроші? Де він жив? Чому вона раніше про нього не розповідала? Чому привезла всю суму готівкою? Чи містер Лоурі не заперечував проти такого раптового від’їзду?

А ще ж є Ліла. Нехай вона відреагує так, як очікує Мері: не викликатиме поліцію, приїде до неї і, керуючись почуттям обов’язку, погодиться нічого нікому не розповідати. Але ж вона однаково знатиме. А це може спричинити неприємності.

Та й Сему рано чи пізно захочеться побачитися з нею — а то, гляди, й навідати її. Мері не зможе підтримувати нормальних стосунків із сестрою — як і пояснити Сему, чому їм не можна бачитись, чому вона не може з’їздити до Техасу навіть ненадовго.

Ні, увесь її задум — суцільне безумство.

Але вже пізно щось міняти.

Чи ще ні?

А що, коли вона як слід виспиться, годин так із десять? Завтра неділя. Якщо виїде звідси о дев’ятій і мчатиме без зупинки, повернеться додому в понеділок зранку — до повернення Ліли із Далласу і відкриття банків. Занесе гроші і повернеться собі на роботу.

Звичайно, вона буде стомлена, але ж це не смертельно. Натомість ніхто ні про що не довідається.

Щоправда, відкритим лишається питання машини. Доведеться вигадати щось для Ліли. Мері скаже їй, що їздила на вихідні у Фейрвел — зробити Семові сюрприз. Дорогою машина зламалась, тому довелося загнати її на ремонт. Там їй сказали, що потрібен новий двигун, тож довелося обміняти свою автівку на цю розвалюху, аби хоч якось добратись додому.

Так, це вже більше схоже на правду.

Після підрахунку Мері виявила, що вся подорож коштувала їй сімсот доларів — десь стільки ж, скільки її машина. Але це невеликі гроші. Сімсот доларів — зовсім невисока ціна за спокій на душі, власну безпеку і впевненість у майбутньому.

Мері встала.

Так вона завтра і зробить.

Вона знову відчула себе великою. Як просто все виявилось.

Вірила б у Бога — помолилася б. Відчула, що все, що з нею сталося, було доленосним. Неначе вона мала звернути не туди, приїхати в цю глухомань, зустріти того бідолаху і вислухати його, щоб урешті-решт почути від нього слова, які розставили все по своїх місцях.

Зненацька їй захотілося побігти і розцілувати його — аж тут, усміхнувшись, вона уявила собі, як би сердега відреагував на таку витівку. Нещасний дивак, либонь, зомлів би з переляку!

Мері ще раз усміхнулася. Гарно почуватись великою, — та чи стане їй, такій велетенській, місця в тісній душовій кабінці? Так, усе, що їй зараз треба — це як слід викупатись у гарячому душі, змити весь бруд із тіла й душі. Щоб бути чистою, як перший сніг.

Вона зайшла до ванної кімнати, скинула туфлі, нахилилася і стягла панчохи. Відтак підняла руки, зняла сукню і пожбурила її на ліжко. Схибила, — але це не страшно. Зняла ліфчик і відправила туди ж — хай собі летить. Тепер трусики...

На хвильку вона затрималась перед дзеркалом, що висіло на дверях, і як слід розгледіла себе. Хай обличчя в неї й двадцятисемирічної, але тіло біле, чисте, як у двадцятиоднорічної. А ще — гарна фігура. Достобіса гарна фігура. Сему точно сподобається. От би й він був тут і бачив її такою. Витримати два роки буде тяжко, але вона надолужить згаяне. Тим паче що подейкують, нібито в сексуальному плані жінка досягає цілковитої зрілості аж у тридцять. Що ж, побачимо, як воно буде.

Ще раз усміхнувшись, Мері трохи повигиналася перед дзеркалом і відправила власному відображенню повітряний поцілунок. Відтак зайшла до кабінки. На неї полилась гарячезна вода. Треба додати холодної. Відкрутивши обидва крани на повну, вона занурилась у тепло.

Вода оглушливо ревла; кімната почала наповнюватись парою.

Мері не почула, як тихенько відчинилася двері й хтось увійшов. Спершу, коли шторка тільки відсунулась, обличчя вона не розгледіла.

А тоді побачила його — обличчя, що виринуло нізвідки й зависло в повітрі, ніби химерна маска. Волосся під хусткою, погляд скляних очей. Але це не маска. Цього не може бути. Лице було аж біле від пудри, щоки — червоні від рум’ян. Ні, це не маска. Це обличчя старезної баби.

Мері закричала, шторка відсунулась далі, і в повітрі зринула рука з різницьким ножем. Саме цей ніж наступної миті утяв її крик.

Разом з головою.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Норман щойно зайшов в контору — і затремтів усім тілом. Авжеж, це реакція. Стільки всього сталося, і так швидко. Треба якось вгамуватися, бо хвилювання аж випліскує назовні.

Випліскує. Ось що йому треба — плеснути чогось випити. Дівчині він збрехав. Хоча це й правда, що мама не дозволяє тримати вдома випивку, в нього усе одно є пляшка — схована тут, у конторі. Часом без випивки нікуди, навіть коли від спиртного нудить. Навіть коли від кількох ковтків сп’янієш так, що можеш відключитися. Інколи йому просто хотілося відключитися.

Він закрив жалюзі, вимкнув вивіску. Ну, ось і все — мотель зачинено на ніч. Ніхто не помітить тьмяного світла від лампи за заштореним вікном. Ніхто не побачить, як він висуває шухляду й незграбними, тремтячими, як у дитини, руками дістає пляшку. Дитина хоче свою пляшечку.

Він закинув голову, заплющив очі й зробив ковток. Віскі приємно обпекло горлянку. Хай випалить усю його гіркоту. Тепло поповзло горлом донизу і розійшлося шлунком. Мабуть, іще один ковток змиє присмак страху.

Не слід було запрошувати дівчину до будинку. Це він зрозумів, щойно відкрив рота. Але ж вона така гарна, і виглядала дуже змореною й самотньою. Норман знав, що таке втома і самотність. Що значить, коли немає до кого звернутися, коли тебе ніхто не розуміє. Він лише хотів побалакати з нею. До того ж це його будинок, чи не так? Він так само належить йому, як і мамі. Тож вона не має права одноосібно наводити тут порядки.

Та однаково він припустився помилки. Нізащо в житті він не наважився б на таке, аби не сердився на маму і не хотів її позлити. Кепсько вчинив.

Втім, після запрошення він вчинив іще гірше: повернувшись до будинку, сказав мамі, що в нього гостя. Зайшов просто до її спальні і поставив перед фактом, мовби кидаючи їй виклик. Аби подивитися, що вона на це скаже.

Не слід було так робити. Вона й так була заведена, а почувши про дівчину, взагалі впала в істерику. Трусячись усім тілом, старенька верещала:

— Якщо ти приведеш її в дім, я її вб’ю! Я вб’ю ту сучку!

Сучка. Хоча таких слів мама зазвичай не вживала, але промовила саме його. Вона ж бо хвора, дуже хвора. Може, дівчина казала правду, і варто здати маму в притулок? Він почав втрачати контроль над нею. І над собою. А що мама казала про втрату самоконтролю? Що це — гріх, за який він горітиме у пеклі.

Віскі пропікало. Це був уже третій ковток — але він був йому потрібний. Норману багато чого потрібно. Стосовно цього дівчина також мала рацію. Це не життя. Він більше так не може.

Навіть вечеря була для нього випробуванням. Його не полишав страх, що будь-якої миті до кухні увійде мама і влаштує їм сцену. Замикаючи її у спальні, він ще подумав, чи не галасуватиме вона часом. Але старенька поводилась напрочуд тихо — аж надто тихо, так, мовби підслуховувала. Мабуть, так і робила. Замикай її скільки хочеш, та слухати ти їй не заборониш.

Норман сподівався, що вона вже заснула і назавтра нічого не згадає. З нею так часто бувало. І навпаки: тільки-но він подумає, що вона про щось забула, аж тут, як грім посеред ясного неба, мама через кілька місяців пригадувала йому якусь стару провину.

Грім серед ясного неба. Ця фраза його насмішила. В його житті не буває більше ясного неба — самі хмари і темрява, як оце сьогодні.

Норман раптом почув шурхіт і виструнчився в кріслі. Невже це мама йде? Ні, не може бути: ти ж замкнув її у спальні, хіба забув? Певно, це дівчина у сусідньому номері. Так, це точно вона: відчинила валізу й дістає речі — готується лягати.

Норман приклався до пляшки ще раз — щоб заспокоїти нерви. Цього разу подіяло: руки перестали тремтіти. Страх минувся, — і повернувся, щойно він подумав про ту дівчину.

Дивно, та, побачивши її, він відчув себе... Трясця, забув слово. Щось на і. Інтелігентом? Ні, не воно. Інтелігентом з жінками він не почувався. Може, інертним? Теж не те. Він знав те слово — сотні разів зустрічав його у книжках. Книжках, про існування яких мама навіть не підозрювала.

Ну і грець із ним. Він це відчував тільки тоді, коли сидів поруч із дівчиною; а зараз усе минулося. Зараз він знову здатен на все.

Скільки всього йому хотілося б зробити з такою дівчиною — молодою, вродливою, розумною. Не треба було так реагувати на її слова про маму. Лише тепер Норман збагнув, що вона сказала правду. Вона його зрозуміла. Шкода, що не зосталась на довше.

Хай там як, а він більше її не побачить. Завтра вона поїде. Назавжди. Джейн Вілсон із Сан-Антоніо, Техас. Цікаво, хто вона, куди прямує, що вона за людина? В таку дівчину легко закохатися з першого погляду. І хоча тут немає з чого сміятися, вона б, либонь, посміялася з нього. Такі вони, ті дівчата: їм на думці лише смішки. Бо всі вони — сучки.

Мама має рацію. Всі вони сучки. Але що поробиш, коли бачиш таку сучку, як ця, і знаєш, що ви більше ніколи не зустрінетесь, а тобі необхідно побачити її знову? Був би ти хоч трохи мужиком — сам сказав би їй це, поки був у неї в кімнаті. Приніс би пляшку, ви б випили, а тоді поклав би її на ліжко і...

Але ти б цього ніколи не зробив. Тільки не ти. Бо ти — імпотент.

Хіба не це слово ти шукав? Імпотент. Його використовують у книжках; його каже мама. Воно означає, що ти більше ніколи її не побачиш, і що в тебе нічого не вийде. Це слово знають усі сучки — того й сміються постійно.

Норман зробив іще ковток — зовсім малесенький. Відчув, як підборіддям потекла цівка. Мабуть, вже напився. Ну і що, що напився? Яке кому діло? Аби лиш мама не довідалась. Аби лиш дівчина не довідалась. Це його велика таємниця. Але це ще не значить, що він більше не побачить дівчини.

Він побачить її просто зараз.

Норман припав вухом до стіни. Знову шум. Із досвіду він уже знав, що це означає: вона скинула туфлі й пішла у ванну.

Випростав руку. Вона знову затремтіла, але вже не від страху — від збудження. Він знав, що зробить далі: відсуне ліцензію, що висить на стіні у рамці, й зазирне до дірочки, яку колись просвердлив. Про ту дірку не знав ніхто. Навіть мама. Їй вже точно не можна розповідати про таке. Це його таємниця.

Дірочка була майже непомітна, та крізь неї він бачив усе — часом напряму, а часом у віддзеркаленні, але завжди все. І навіть трохи більше. Хай собі сміються ті сучки скільки схочуть — та йому відомо те, про що їм годі й мріяти.

Норману було важко зосередитись. Його лихоманило і нудило, лихоманило і нудило. Частково — через віскі, частково — від збудження. Але здебільшого — через дівчину.

Вона була вже у ванній, стояла лицем до стіни, але дірки не бачила. Ніхто з них її не бачив. Вона усміхалась, поправляла волосся. Нахилилася, стягнула панчохи. Знову піднялася. О, так, зараз вона зробить це. Зняла сукню, і йому відкрилися ліфчик і трусики. Тільки зупинись. Тільки не відвертайся.

Але вона таки відвернулася. Норману захотілось гукнути: «Ану, повернись до мене, сучко!», але він вчасно спам’ятався. Вона почала розстібати ліфчик перед дзеркалом на дверях. Норман не спускав з неї погляду, хоча від яскравого світла, що мерехтіло у віддзеркалені, його нудило. Ось вона відступила убік, і нарешті він знову побачив її всю...

Вона почала знімати їх. Вона їх зняла. А зараз стала перед дзеркалом і почала витанцьовувати!

Невже вона знає, що він дивиться? Невже весь цей час вона знала, що він підглядає за нею крізь дірку в стіні? Невже ця сучка робить усе це навмисно, бо хоче, щоб він на неї дивився? Вона все вихилялася і вихилялася перед дзеркалом. Світло у віддзеркаленні знову заяскравіло так, щоб йому було несила дивитися. Захотілося гупнути в стінку, наказати їй припинити — це ж неправильно, це ж збочення. Нехай зупиниться, доки він і сам не зробився збоченцем. Так всі сучки й роблять — збочують людей. Вона — звичайнісінька сучка, всі вони сучки. І мама також...

Зненацька все кудись зникло: лишилося тільки ревище. Воно наростало, струшуючи стіни, тлумило слова і думки. Зрозумівши, що це гуде у нього в голові, Норман сів у крісло. «Я просто напився і відключаюсь», подумав він.

Щоправда, виявилось, що це не зовсім так. Ревище не вгавало. Раптом до нього додався якийсь інший звук — хтось відчиняв двері до контори. Як таке можливо? Хіба він не замкнув маму у спальні? Ось же ключ, у нього. Аби міг розплющити очі, знайшов би його. Тільки очей розплющити не зміг — не насмілився. Бо зрозумів: у мами є запасні ключі — від спальні, від дому, від контори.

Вона стояла на порозі, дивлячись на нього. Тільки би повірила, що він заснув. Та й що вона тут робить? Невже побачила, як він пішов за дівчиною, і спустилася шпигувати?

Норман закляк, боячись — не бажаючи — поворухнутися. Щомиті рухатися ставало дедалі тяжче — навіть якби він і захотів. Нескінченне ревище почало заколисувати його. І це було добре. Як же хороше отак поволі засинати, коли поруч із тобою мама...

Мовчки розвернувшись, мама вийшла. Нарешті можна не боятися. Вона прийшла захистити його від сучок. Так, це воно. Вона тут, щоб захистити його. Мама завжди поруч, коли він її потребує. Нарешті можна і поспати. Заснути виявилось нескладно: спершу зливаєшся із ревищем, тоді линеш усе далі й далі, доки усе навколо стихне. Сон, спокійний, тихий сон.

Стрепенувшись, Норман прокинувся. Боже, як болить голова! Він відключився просто тут, у кріслі. Не дивно, що все довкола гуло, ревло. Ревище! Його він чув і до того, от тільки як давно — годину, дві тому?

Нарешті він впізнав цей звук. То в ду´ші за стінкою лилась вода. Он воно що — дівчина пішла до душу. Щоправда, було це давненько. Не може ж вона купатись аж досі.

Відхиливши ліцензію, він припав до щілини. Примруживши очі, сфокусував погляд і побачив яскраво освітлену ванну кімнату. Там було порожньо. Що відбувається в кабінці, також не видно — шторка запнута, тож нічого не розбереш.

Може, вона лягла спати й забула вимкнути воду? От тільки це якось дивно: як можна спати, коли вода періщить на повну силу? Але ж і він допіру спав собі й нічого не чув. Мабуть, її втома була такою ж сильною, як його віскі.

Хай там що, а все це мало цілком нормальний вигляд. Ванна — в порядку. Огледівши кімнату ще раз, Норман зупинив погляд на підлозі.

По кахлях розтікалася вода з душу — небагато, але її було видно навіть крізь дірку. Білою кахельною підлогою текла тонесенька цівочка.

Та чи точно це вода? Вода не буває рожевою. В ній не буває тоненьких, червоних, схожих на жилки ниточок.

«Вона послизнулася, впала і вдарилася головою», подумав Норман. Його охопила паніка, та він миттю опанував себе. Схопив зі столу зв’язку ключів і вибіг з контори. Швидко знайшов потрібний і відімкнув двері. В кімнаті було порожньо, на ліжку лежала відкрита валіза. Значить, дівчина нікуди не пішла, і він правильно вгадав: з нею щось трапилося в ду´ші. Треба перевірити.

Тільки коли він увійшов до ванної кімнати, згадав ще дещо. Та було вже запізно. Його охопила нестримна паніка, але зараз це не допоможе. А згадав він, що у мами є ключі також і від мотелю.

Коли він відіпнув шторку й побачив на підлозі понівечене тіло, то збагнув, що мама скористалася тим ключем.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

Норман замкнув за собою двері і посунув до будинку. Одяг його виглядав украй непривабливо: весь мокрий, у крові й блювоті, бо від побаченого там його знудило на місці.

Втім, зараз це не важливо. Спершу треба розібратися з усім іншим.

Цього разу він твердо вирішив розібратися з усім. Раз і назавжди. Він відправить маму туди, де їй і місце. Інакше не можна.

На таке рішення його підштовхнули паніка, страх, жах, нудота та відраза, котрі він відчував тієї миті. Те, що сталося в мотелі — неправильно. Це невимовно жахливо. Але це більше не повториться. Він відчув себе новою людиною, що належить сама собі.

Бігцем піднявся сходами на ґанок, смикнув вхідні двері. Не замкнено. Світло в залі горіло, але всередині нікого не було. Похапцем роззирнувшись довкола, він помчав нагору.

Двері до маминої спальні були прочинені; у коридор лилося світло лампи. Не стукаючи, Норман увійшов. Можна більше не прикидатися. Цього разу вона не відкрутиться.

Вона не відкрутиться...

Але її ніде нема.

У спальні було порожньо.

Він бачив в тому місці, де вона лежала, ум’ятину в матраці. Шторки балдахіна були відгорнуті. В кімнаті витав легкий запах плісняви. В кутку стояло крісло-гойдалка, на тумбі — прикраси, всі в тому ж порядку, що й завжди. Все в маминій спальні лишалося без змін, усе як завше. Лише її самої десь не було.

Норман підійшов до шафи, відгорнув одяг на вішаках. Всередині стояв сильний сморід, від якого йому забило памороки. Але був там іще один запах. Його джерело він зрозумів не одразу, а лише по тому, як його нога злегка ковзнула, і він поглянув униз. На підлозі лежали мамині сукня і шаль. Норман нахилився, підняв їх і бридливо здригнувся, помітивши червоні плями крові.

Отже, вона тут була. Перевдяглася і кудись пішла.

В поліцію дзвонити не можна.

Про це не слід забувати: дзвонити в поліцію не можна, хоч він і знає, що накоїла мама. Вона хвора і не відповідає за себе.

Холоднокровне убивство — одна річ, але хвороба — зовсім інша. Не можна вважати убивцею душевнохвору людину. Це всім відомо. Лиш інколи суди не погоджуються з цим. Норман читав про таке. Та навіть якщо її й визнають хворою, то усе одно заберуть. Але не до будинку перестарілих, а в одне з тих страшних місць — до державної лікарні.

Норман оглянув охайну, старомодну кімнату, обклеєну шпалерами з трояндовим візерунком. Він не допустить, щоб маму забрали і запроторили до палати. Поки що вона в безпеці: поліція навіть не здогадується про її існування. Вона лишатиметься тут, у будинку, і ніхто ні про що не дізнається. Дівчині про неї розповідати було можна — однаково вони більше ніколи не побачаться. Але поліції знати про маму і її стан не варто. Що б вона не накоїла, проте на таке не заслужила.

Ніякого покарання вона не отримає, бо про те, що вона зробила, ніхто не довідається.

Він був певен, що зможе облаштувати все так, щоб ніхто нічого не дізнався. Треба лише як слід усе обміркувати, ретельно відстежити всі події вечора.

Дівчина приїхала сама; сказала, що була в дорозі цілий день. Це означає, що вона прямувала кудись далеко. А ще, здається, вона не знала, де Фейрвел, і не згадувала інших довколишніх міст; отже, не їхала ні до кого, хто мешкає поблизу. Хай би хто на неї чекав, — якщо на неї взагалі хтось чекав, — ця людина живе далі, на північ звідси.

Авжеж, це лише припущення, та звучить воно цілком логічно. Доведеться покластись на припущення.

Звичайно, вона залишила запис у журналі, але це ще нічого не означає. А якщо хтось спитає, — Норман скаже, що вона поїхала рано-вранці.

Тепер лишилося позбутися тіла та машини, а потім — як слід прибрати у номері.

Із цим проблем не буде. Він знає, що робити. Хай ця справа і не з приємних, але й не така складна.

А ще це врятує його від візиту до поліції. Це врятує маму.

От тільки розібратися з нею також необхідно — цього разу він так просто не відступиться. Втім, ця справа може й почекати.

Наразі найголовніше — знищити докази; склад злочину.

Доведеться спалити мамині сукню з шаллю і той одяг, що оце на ньому. Ні: обміркувавши все як слід, він вирішив, що цим займеться вже по тому, як вирішить питання з тілом.

Норман зіжмакав речі й спустився на перший поверх. З гачка в коридорі зняв стару сорочку й комбінезон, переодягся. Одяг він прибере потім — це може зачекати, спершу слід зробити бруднішу роботу.

Втім, мама, коли повернулась, не забула вмитися: на раковині в кухні лишилися сліди крові, пудри і рум’ян.

Він іще раз подумав, що після повернення доведеться все як слід прибрати, і сів. Обшукав кишені скинутого вбрання і переклав увесь їхній вміст до кишень комбінезону. Шкода викидати такий хороший одяг, але вже нічого не вдієш. Треба рятувати маму.

Норман спустився до підвалу і відчинив двері, що вели у старий погрібець. Нарешті знайшов, що шукав: кошик для білизни з кришкою — великий, такий, як треба.

«Такий, як треба? Господи, як ти смієш думати так про те, що збираєшся зробити?»

Пересмикнувшись від цієї думки, він глибоко вдихнув. Зараз не час для самокритики; слід діяти практично. Дуже практично, обережно і спокійно.

Норман спокійно поскладав свій одяг у кошик. Спокійно зняв стару клейонку зі столика, що стояв біля льоху. Спокійно повернувся до будинку; вимкнув світло в кухні, у коридорі; вийшов із темного дому з кошиком і клейонкою в руках.

У темряві зберігати спокій було важче. Було важко не думати про тисячу й одну річ, які могли піти не так.

Мама кудись подалася — але куди? На шосе, зловити першу-ліпшу автівку? А що, як вона вже отямилась від шоку та усвідомила, що накоїла; впала в істерику; розповість про все водієві, який її підбере? А що, як вона не втекла, а заблукала в лісі, що починається за будинком і тягнеться уздовж їхньої ділянки? Чи не краще спершу пошукати її?

Норман зітхнув і похитав головою. Ризикувати не можна. Точно не тоді, коли в душовій кабінці там, у мотелі, лежить порубане тіло. Лишати його там іще небезпечніше.

Добре, що перед тим, як іти, він не забув повимикати світло в конторі та у кімнаті. Та навіть так годі сказати, в яку мить може навідатись якийсь запізнілий гість, що йому треба десь переночувати. Так бувало нечасто, однак подекуди все ж траплялося — часом навіть о першій або о другій годині ночі. До того ж принаймні раз за ніч трасою проїздила машина дорожнього патруля. І, хоча вона майже ніколи не зупинялася, він однаково мусить пильнувати.

Норман ступив у темряву безмісячної ночі. Доріжка була посипана гравієм, чиста, однак дощ розмив землю довкола будинку — отже, там залишаться сліди. Це також слід обміркувати, — адже можна й не помітити, де ти залишиш сліди. Аби ж ще не було так темно! Зненацька страшенно захотілося втекти з цієї темряви.

Норману полегшало, коли він нарешті дістався кімнати, поставив кошик й увімкнув лампу. На якусь мить м’яке світло заспокоїло його, аж тут він згадав, що чекає на нього у ванній.

Стоячи посеред кімнати, він затремтів усім тілом.

«Я не зможу. Не наважусь глянути на неї. Я не піду туди. Не піду!»

«Але ти мусиш. Іншого виходу нема. І годі вже розмовляти з собою!»

Зараз це найважливіше: припинити розмовляти з собою. Треба опанувати себе, заспокоїтись і прийняти реальність такою, як вона є.

І що ж воно є, в тій реальності?

Мертва дівчина. Дівчина, яку вбила мама. Не найприємніше видовище. Не найкраще усвідомлення. Але тепер нічого не вдієш.

Якщо зараз піти, дівчину це не поверне. Так само нічого не зміниться, якщо здати маму поліції. Найкраще — єдине, що можна вдіяти в таких обставинах — це позбутися тіла. Картати себе за це немає потреби.

Проте, зайшовши в душ, аби зробити те, що мусив, він не зміг нічого вдіяти з нудотою, запамороченням, конвульсивними позивами до блювоти. Ніж він знайшов майже одразу — під тілом. Вкинув його до кошика. У кишені його комбінезону лежала пара старих рукавиць, які він натяг, перш ніж чіпати решту. Найгірше було з головою — відрубано було тільки її; рештки тіла вкривали порізи. Довелося скласти дівчині руки й ноги так, щоб її можна було загорнути в клейонку і запхати до кошика — зверху на одяг. Він закінчив і вимкнув світло.

Лишалося прибрати у ванній. Але це він зробить уже після повернення.

Притяг кошик до кімнати, поставив, відшукав у сумочці ключі. Обачно прочинив двері й визирнув у двір — чи не видно, бува, десь фар. Все чисто. Ось уже кілька годин, як на цій трасі не було жодної автівки. Лишалося тільки сподіватись і молитися, що ніхто не поїде цією дорогою саме зараз.

Заливаючись потом не від зусиль — від страху, він відчинив багажник машини і поставив туди кошик. Потім повернувся до кімнати, зібрав одяг дівчини і розіпхав до сумки і валізи, що лежали на ліжку. Відшукав туфлі, панчохи, ліфчик і трусики. Найгірше було торкатися останніх двох предметів. Якби в його шлунку щось лишилося, він би миттю виблював і те. Але там не було нічого, крім сухого відчуття страху, що проступав крізь пори разом із потом.

Далі що? Пачка серветок, шпилька та інші дрібнички, що їх жінка лишає по всій кімнаті. А, так: і сумочка. Всередині лежали гроші, але він на них навіть не глянув. Гроші йому не потрібні. Усе, що йому хотілося — покінчити з усім чимшвидше, поки йому ще щастить. Він закинув речі на переднє сидіння автомобіля і повернувся, щоб замкнути двері до кімнати. Ще раз огледів шосе. Все чисто.

Норман завів двигун і ввімкнув фари. Вмикати фари було дуже небезпечно, та у полі без них ніяк. Доріжкою, що вела до дому, він повільно рушив на пагорб за мотелем. Інша гравійна стежина прямувала за будинок, до старого сараю, який Норман переробив під гараж для свого «Шевроле».

Він увімкнув передачу, натис на педаль газу. Виїхав у поле і скерував авто на ґрунтову дорогу, збиту ваговозами. Що кілька місяців Норман чіпляв до своєї машини причіп та їхав цим шляхом до лісу, що межував із болотом — по дрова для пічки на кухні.

Ось що він зробить завтра. Рано вранці візьме причіп і поїде туди, щоб сліди від шин його автівки перекрили ці. Тоді, якщо він лишив сліди у грязюці, матиме переконливе пояснення.

Якщо те пояснення колись знадобиться. Хтозна — може, йому пощастить?

Знадобилося чимало часу, щоб дістатися до болота і зробити те, що мусив. Норман приїхав на місце, вимкнув фари і продовжив працювати у темряві. Справа видалася нелегкою й марудною, та він упорався. Завів двигун і ввімкнув задній хід; вискочив з авто і пустив його в трясовину. На схилі залишаться відбитки шин; тому треба буде не забути замести їх. Втім, зараз це не важливо — аби машина потонула. Болото почало поглинати її, забулькотіло довкола шин. Боже, невже вона не втоне? Якщо ні, то назад її вже не витягти. Ця машина мусить втонути! Повільно, дуже повільно під поверхнею зник радіатор. Скільки він уже тут стоїть? Здається, кілька годин, — а автівку досі видно. Втім, болото сягало вже дверних ручок і неквапно підповзало до вікон. Довкола — ані звуку. Сантиметр по сантиметру машина тихесенько тонула. Ось від неї залишився тільки дах. Почувся бридкий, різкий бульк — і її не стало зовсім: авто повністю поринуло у трясовину.

Норман не знав, наскільки глибоке те болото. Міг лише сподіватися, що машина опуститься якомога нижче. Нижче, нижче — на глибину, де її вже ніхто й ніколи не знайде.

Скривившись, він відвернувся. З цією справою покінчено. Машина в болоті. Кошик у неї в багажнику. Тіло — скривавлена голова і понівечений тулуб — у кошику.

Не можна про це більше думати. Годі. У нього є й інші справи.

Їх він виконав майже механічно. Узяв з контори мило, мийний засіб, щітку і відро. Сантиметр за сантиметром віддраїв підлогу ванної; перейшов до кабінки. Коли зосереджувався на роботі, ставало трохи легше, хоча від смороду все одно нудило.

Відтак він іще раз перевірив кімнату. Удача не полишала його: під ліжком знайшлась сережка. І хоча того вечора сережок він на ній не помітив, проте був певен, що ця річ належала їй. Певно, згубила, розпускаючи волосся. А якщо зняла навмисне, то десь тут має бути й друга. Попри смертельну втому, від якої все пливло йому перед очима, Норман ще раз обнишпорив кімнату. Нічого не знайшов і вирішив, що сережка лишилась у неї у вусі чи у валізі. Хай там як, а це вже не важливо. Головне — позбутися цієї. Викине її в болото завтра вранці.

Тепер залишилося навести лад у будинку; відмити раковину на кухні.

Коли Норман зайшов у дім, старий годинник показував майже другу. Заледве тримаючи очі розплющеними, він відмив кров із раковини. Потім скинув брудні черевики, стягнув комбінезон, сорочку, шкарпетки і помився сам. Навіть холодна як лід вода не збадьорила: він валився з ніг.

Завтра вранці він повернеться на болото на своєму авто. Вдягнеться так само. Хай всі його речі брудні, — головне, щоб не було крові на одязі, тілі, руках.

Ну ось. Нарешті він чистий. Тепер можна нести своє зморене тіло нагору, до спальні. Пірнути в ліжко і спати. З чистими руками.

І лише в кімнаті, вдягаючи піжаму, він згадав ще дещо.

Мама так і не повернулась.

Вона досі тиняється бозна де серед ночі. Треба вдягтися і піти шукати її.

Чи може?..

Ця думка прокралася неочікувано і тут же заволоділа всім його єством — геть як та втома, яка серед шовкової тиші висотувала з нього рештки сил.

Чому це він має переживати за маму після того, що вона накоїла? Може, її хтось підібрав. Може, вона вже розповіла водієві, що накоїла. Але хто їй повірить? Доказів немає. Вже. Норман все заперечуватиме. А раптом і того не доведеться робити? Адже, побачивши маму й почувши її божевільну історію, будь-хто подумає, що вона несповна розуму. І тоді її закриють. Її закриють у місці, від якого в неї вже не буде ключа. Вона більше не зможе вийти, і на тому буде кінець.

Норману пригадалося, що іще зовсім недавно він думав інакше. Але ж і було це до того, як йому довелося зайти у ванну; до того, як він зазирнув до кабінки і побачив... те все.

Це мамина провина. Це вона вчинила так із бідною, беззахисною дівчиною. Це вона взяла різницького ножа і відрубала їй голову — а на таке здатен лише справжній маніяк. Слід дивитися правді у вічі. Мама — маніячка. Вона заслужила, щоб її забрали. Її треба забрати задля безпеки — її власної та інших людей.

Втім, якби її хтось підібрав, Норман би вже давно про все довідався.

Навряд чи вона могла дійти аж до нового шосе. Швидше за все, вона сховалася десь на подвір’ї, поруч з будинком. Можливо, вона навіть весь час стежила за ним і ходила на болото. Щоправда, якщо вона дійсно з’їхала з глузду, з нею могло статися що завгодно. Вона могла послизнутися. Впасти у трясовину. В темряві усяке може трапитись. Норман пригадав, як болото поглинало машину.

Він розумів, що вже не може мислити ясно. Він заледве усвідомлював, що лежить у ліжку — і то вже досить давно. Та й не вирішує він, що робити. І не думає про те, куди поділась мама. Натомість він дивиться на неї. Він бачить її, хай навіть розуміє, що в нього заплющені очі.

Він бачив маму в болоті. Ось де вона: у трясовині. Впала туди у темряві й не може вибратися. Довкола її колін булькотить твань. Вона намагається схопитись за гілку, вибратися на тверде, вилізти з болота. Та все марно. Ось вона поринула вже по стегна, і на них напнулася сукня. Мама вся брудна. Не можна дивитись.

Але він хотів дивитися, хотів бачити, як вона тоне у м’якій, вогкій, слизькій чорноті. Вона це заслужила — заслужила втонути і приєднатися до сердешної, ні в чому не повинної дівчини. Яке ж це полегшення! Ще трохи, і він позбудеться їх обох — убивці та жертви, мами і суки, сучої матері. Їх забере чорне болото. Нехай це станеться, хай вона потоне в брудній, смердючій твані...

Грязюка вже сягала її грудей. Він не любив думати про такі речі, ніколи не думав про мамині груди — бо не можна. Як добре, що вони зараз зникнуть, втонуть назавжди, і йому більше не доведеться про них думати. Та він досі бачив, як вона хапає ротом повітря, від чого і сам почав задихатися. Відчув, неначе душиться разом із нею (Це сон, це лише сон!). Зненацька мама опинилася на твердій землі край болота, а тонув уже він. Він був у болоті по шию, а довкола — нікого, хто міг би його врятувати. Нічого, за що можна вхопитись, окрім маминої руки. Тільки вона може порятувати його, і ніхто інший! Він не хотів тонути, не хотів душитися у в’язкому мулі, не хотів опускатися на дно, як та сучка. Вмить згадав, чому вона там. Це тому, що її вбили — а вбили її, бо вона зла. Вона дражнила його, навмисне спокушала своїм оголеним тілом. Він і сам був готовий убити її за це, адже мама розповідала йому, що таке зло, а сучки не зоставиш при житті.

Отже, мама зробила це, щоб захистити його. Тому і тяжко було йому дивитися на її загибель — бо вона вчинила правильно. Вона потрібна йому, а він — їй. Нехай вона і з’їхала з глузду, проте померти йому не дозволить. Вона цього не допустить.

Він загруз у твані уже по шию; болото вже цілувало його уста. Якщо Норман відкриє рота, то неминуче нап’ється цього, але це потрібно зробити — щоб закричати. І він закричав:

— Мамо! Мамо, рятуй!

І ось він вже не в болоті, а у своєму ліжку, а тіло його мокре лише від поту. Він знав, що це був лише сон, ще навіть до того, як почув поруч її голос:

— Усе добре, синку. Я з тобою. Все гаразд.

Він відчув її руку в себе на чолі. Вона була холодна, як його піт. Захотілось розплющити очі, проте вона сказала:

— Не хвилюйся, синку. Спи.

— Але я мушу сказати...

— Я знаю. Я все бачила. Ти ж не думав, що я могла піти й залишити тебе самого? Нормане, ти все правильно зробив. Уже все добре.

Так. Саме так і має бути. Вона тут, щоб захищати його, — а він тут, щоб захищати її. Вже провалюючись у сон, Норман вирішив: вони більше ніколи не розмовлятимуть про те, що сьогодні сталося. Ніколи. І він більше не думатиме про те, щоб відправити її кудись. Що б вона не накоїла, їй слід залишатися тут, із ним. Нехай вона божевільна, нехай вбивця, проте вона — все, що в нього є. І все, що йому потрібно. Щасливий, що вона тут, із ним, він почав засинати.

Норман потягнувся, перевернувся на бік і провалився в темряву — чорнішу і глибшу від болота.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Рівно о шостій вечора наступної п’ятниці сталося диво.

До комори єдиної господарчої крамниці у Фейрвелі зі своїми «Бразильськими враженнями» увірвався Отторіно Респіґі.

Отторіно Респіґі помер багато років тому, а симфонічний оркестр — «Оркестр Колонн» — грав у записі, зробленому у студії, розташованій за багато миль звідтіля.

Але коли Сем Луміс увімкнув крихітний приймач, музика заполонила все навколо, стираючи межі простору і часу, знищуючи саму смерть.

В його розумінні оце і є справжнім дивом.

Шкода лише, що він зараз сам. Миттєвості дива найкраще переживати разом із кимось. І музику також слід слухати разом. Однак у Фейрвелі не було нікого, хто б знав цей твір — чи бодай розумів його чудесність. Фейрвельці ставилися до життя практично.

Для них музика — це те, що ти чуєш, коли вкинеш монетку в автомат чи увімкнеш телевізор. Переважно це була всіляка рок-н-рольщина, хоча часом траплялися й пристойніші речі, — як от увертюра з «Вільгельма Телля», що її грають у вестернах. А у тому Отторіно-як-його там — що в ньому такого дивовижного?

Сем Луміс знизав плечима і усміхнувся. Він не нарікав на такий стан справ. Хай у провінції такої музики і не розуміють, — зате йому ніхто не заважає насолоджуватися нею. Так само, як він не намагається вплинути на чиїсь смаки. Все чесно.

Діставши грубий гросбух, Сем відніс його на кухонний стіл, який на найближчу годину замінить йому письмовий. А сам він буде своїм власним бухгалтером.

У цьому полягала головна незручність життя в комірчині за магазином: він зовсім не мав вільного простору. Тому чи не кожна річ мала декілька призначень. Та Сем однаково не скаржився. Останнім часом йому таланило, тому лишилося потерпіти ще зовсім трохи.

Хутенький погляд на цифри підтвердив його оптимізм. Попри неминучі витрати, усе йде до того, що цього місяця вдасться виплатити ще тисячу. Загалом буде три тисячі лише за півроку. І це зважаючи на те, що зараз несезон, а восени лише додасться роботи.

Сем хутенько провів підрахунки на папірці. Так, усе сходиться. Йому трохи відлягло від серця. Мері, мабуть, також зрадіє.

Щоправда, останнім часом вона постійно була якась смутна. Принаймні якщо зважати на листи: щось її засмучувало. Та й вони надходили не так уже й часто. Якщо так полічити, вона заборгувала йому вже сім листів. Востаннє він писав їй минулої п’ятниці, проте відповіді досі не отримав. Може, вона захворіла. Ні, бо якби це сталося, він би отримав звістку від її меншої сестри, Ліли, — чи як її там. Швидше за все, Мері просто занепала духом. Та він її за це не винив. Уже давно їй ведеться нелегко.

Як, власне, і йому. Так жити дуже тяжко. Але інакше не можна. Вона все зрозуміла та обіцяла почекати.

Можливо, наступного тижня вдасться на кілька днів вирватися з міста і з’їздити до неї — зробити їй сюрприз. Чому б і ні? Однаково зараз роботи небагато. Та й Боб може приглянути за крамницею.

Сем зітхнув. Музика стишилась, перейшла до мінорного ладу. Певно, це частина про зміїний сад. Так, він її впізнав: обачні струнні й духова секція, що гадюкою звивається навкруги лінивого баса. Змії. Мері їх не любить, тож є імовірність, що і цей твір їй також не сподобається.

Часом він замислювався, чи не помилились вони, плануючи спільне майбутнє. Врешті, що вони знають одне про одного? Крім того круїзу та двох днів, що Мері провела тут із ним, він більше ніколи не був із нею разом. Авжеж, вони листувалися, — та ті листи лише погіршували усе. Адже в них Сем відкрив для себе іншу Мері — похмуру, дратівливу, чиї вподобання та антипатії були виражені до такої міри яскраво, що скидалися ледь не на забобони.

Він стенув плечима. Що це на нього найшло? Невже це через похмуру музику? Раптом він відчув напругу в потилиці. Прислухався, намагаючись виокремити інструмент чи музичну фразу, що могли викликати таку реакцію. Відчув, що щось не так. Це було майже чути на слух.

Відсунувшись від столу, Сем підвівся.

Нарешті він збагнув, у чім річ: від дверей лунав тихенький шурхіт. Так ось що його потривожило. Хтось шарпає ручку вхідних дверей.

Крамниця була зачинена на ніч; фіранки — запнуті. А що, коли це хтось нетутешній; турист? Місцеві чудово знали, коли Сем зачиняється, і що живе він у комірчині. Якби комусь знадобилося щось о такій порі, вони би зателефонували.

Хто б то не був, а справи є справи. Сем вийшов до зали і рушив до вікна. Жалюзі на вхідних дверях були опущені, та він чітко чув, як хтось настирно смикає ручку — і так сильно, що каструлі та пательні на одній із полиць ходили ходором.

Ясно, щось термінове. Певне, комусь конче знадобилася лампочка для дитячого нічника.

Порившись у кишені, Сем дістав ключі.

— Іду, — гукнув він. — Зараз відчиню.

Відімкнувши, він відчинив двері, не виймаючи ключа.

Вона стояла на порозі. У світлі ліхтаря йому було видно лише силует. На якусь мить Сем аж закляк із несподіванки. Тоді ступив до неї й обійняв.

— Мері! — простогнав він.

Він припав до її уст — вдячно, пожадливо, але вона запручалась, відсторонилася, стисла руки в кулачки й замолотила його в груди. Що він зробив не так?

— Я не Мері! — вигукнула вона. — Я Ліла.

— Ліла? — перепитав він, відступаючи на крок. — Мала... Тобто сестра Мері?

Дівчина кивнула. Із темряви виринуло її обличчя у профіль. Світло ліхтаря вихопило її волосся — русяве, але світліше, аніж у Мері. Побачивши кирпатий ніс іншої форми та вищі вилиці, Сем збагнув, що перед ним інша дівчина. До того ж вона була дещо нижча й мала вужчі стегна та плечі.

— Вибач, — пробурмотів він. — Я не впізнав у темряві.

— Нічого страшного.

Навіть голос її відрізнявся — був м’якший, нижчий.

— Зайдеш?

— Ну...

Вона звела погляд, і Сем побачив біля її ніг невеличку валізку.

— Дозволь, я занесу, — мовив він, піднімаючи її.

Він впустив Лілу досередини і ввімкнув світло.

— Я живу в коморі за крамницею, — сказав. — Ходімо.

Вони йшли у тиші — хоч і не цілковитій, бо з приймача і досі линула симфонія Респіґі. Сем увійшов до імпровізованої кімнати і хотів було вимкнути радіо, але Ліла його спинила.

— Залиш, — сказала вона. — Хочу вгадати, що це за твір. Вілла-Лобос?

— Респіґі, «Бразильські враження». Записано на студії «Уранія».

— О... В нас таке не продається.

Тут він згадав, що Ліла працює в магазині платівок.

— То залишати музику, чи ти хотіла побалакати? — спитав він.

— Вимикай. Нам дійсно треба поговорити.

Він кивнув і нахилився до приймача.

— Сідай, — сказав. — І знімай пальто.

— Дякую. Я ненадовго. Ще мушу знайти, де переночувати...

— Ти тут у справах?

— Всього на вечір. Завтра їду далі. Я шукаю Мері.

— Шукаєш Мері? — Сем здивовано глипнув на неї. — Але чому тут?

— Я сподівалася, ти зможеш мені це пояснити.

— Звідки мені знати? Її тут нема.

— А вона була тут? Може, заїжджала на тижні?

— Звісно, ні. Я не бачив її від минулого літа. — Сем сів на канапу. — А в чому справа, Ліло? Що це все означає?

— Аби ж я тільки знала.

Уникаючи його погляду, вона опустила очі й глянула собі на руки, що, як ті гадюки, корчилися в неї на колінах. При яскравому світлі Сем помітив, що її волосся майже біляве. Тепер вона вже не нагадувала йому Мері. Перед ним сиділа зовсім інша дівчина — зажурена, нещасна.

— Благаю, — мовив він. — Розкажи мені, що сталося.

Вона різко підвела голову. Її карі очі зазирнули в його:

— Ти не брехав, кажучи, що Мері тут не було?

— Ні, це правда. Від неї не було звісток ось уже кілька тижнів. Я вже почав хвилюватися, аж тут з’явилась ти і... — його голос зламався. — Розкажи мені, що сталося.

— Гаразд. Я тобі вірю. Але й розповідати нічого.

Вона перевела подих і розпочала розповідь, нервово смикаючи спідницю.

— Вчора був рівно тиждень, відколи я востаннє бачила Мері. Того вечора я поїхала у Даллас за новими платівками — закупи для крамниці тепер на мені, але це не важливо. В неділю поверталась звідти потягом. Додому прибула у понеділок вранці, але Мері у квартирі не було. Спершу я не хвилювалася: думала, вона просто пішла на роботу раніше. Однак протягом дня вона зазвичай телефонує мені; тож, коли я не отримала дзвінка, десь пополудні, сама зателефонувала до неї в контору. Слухавку взяв містер Лоурі й сказав, що саме збирався набрати мене і спитати, що сталося. Мері не вийшла на роботу. Востаннє він бачив її у п’ятницю, по обіді.

— Стривай-но, — перебив її Сем. — Ти хочеш сказати, Мері зникла ще тиждень тому?

— Боюсь, що так.

— Чому тоді ж мене ніхто не повідомив? — він зірвався на ноги, відчуваючи, як накопичується у шиї та підступає до горла, як повертається відчуття напруги. — Чому ти зі мною не зв’язалася? Чому не подзвонила? Що каже поліція?

— Семе, я...

— Ти чекаєш весь цей час, а тоді заявляєшся сюди й заявляєш, що вона зникла. Це якесь безглуздя!

— Уся ця ситуація безглузда. Бачиш, поліція поки нічого не знає. А містер Лоурі не здогадується про тебе. Після того, що він мені розповів, я погодилася не дзвонити в поліцію. Але я хвилювалася, мені було страшно. Я мусила все з’ясувати. Саме тому сьогодні й вирішила приїхати і спитати в тебе. Подумала, ви могли спланувати це удвох.

— Спланувати що? — зірвався він.

— Саме це хотів би дізнатись і я.

Репліка прозвучала м’яко, однак в обличчі чоловіка, що з’явився у дверях, не було анічогісінько м’якого. Гість був високий, худий, засмаглий. На його лице падала тінь від крислатого сірого капелюха, але при цьому виразно виділялись очі: сині, холодні, як лід, вони жорстким поглядом незмигно дивилися перед собою.

— Ви хто такий? — спитався Сем. — Як ви сюди потрапили?

— Двері були незамкнені. Я тут, бо мені потрібна інформація. Але, бачу, міс Крейн уже й так поставила питання, яке мене цікавить. То, можливо, ви будете люб’язні відповісти нам обом?

— Відповісти?

— Саме так.

Запхавши руку до кишені сірого піджака, чоловік увійшов до кімнати. Сем спершу підняв долоню — та одразу опустив, бо з кишені гість дістав гаманець. Відкривши його, незнайомець сказав:

— Мої ім’я Мілтон Арбоґаст. Я детектив; представляю компанію «Періті М’ючуал». Ми надаємо страхові послуги агенції містера Лоурі, в якій працювала ваша подруга. Я тут, щоб дізнатися, де ви поділи сорок тисяч.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Сірий капелюх тепер лежав на столі, піджак висів на спинці стільця. Загасивши вже третю цигарку, Арбоґаст одразу ж підкурив наступну.

— Отже, — промовив він, — з Фейрвела минулого тижня ви не виїжджали. Що ж, Луміс, я вам повірю. Сподіваюсь, ви усвідомлюєте, що вам краще не брехати, бо перевірити ваші слова в такому містечку дуже просто.

Він повільно затягнувся.

— Проте це ще не означає, що Мері Крейн не приїздили до вас сама. Вона могла легко прийти сюди після закриття магазину, геть як оце її сестра.

Сем зітхнув:

— Але її тут не було. Ви ж самі чули, що казала Ліла. Я не отримував ніякої звістки від Мері ось уже кілька тижнів. А минулої п’ятниці, у той день, коли вона зникла, надіслав їй листа. Для чого було робити це, якби я знав, що вона їде до мене?

— Звичайно, щоб замести сліди. Дуже кмітливий крок, — відповів Арбоґаст, випускаючи дим.

Сем потер шию:

— Я не настільки кмітливий. Я взагалі не кмітливий. І про гроші я нічого не знав. Якщо вірити вашим словам, навіть містер Лоурі не здогадувався, що у п’ятницю йому принесуть сорок тисяч готівкою. Звідки тоді про це могла знати Мері? Як ми взагалі могли спланувати таку річ?

— Вона могла зателефонувати вам з таксофону після того, як взяла гроші — у п’ятницю ввечері — і звеліти надіслати їй листа.

— Можете сходити на телефонну станцію, — стомлено відповів Сем. — Там вам підтвердять, що я вже з місяць не отримував міжміських дзвінків.

Арбоґаст кивнув:

— Отже, вона вам не телефонувала, а приїхала прямісінько сюди. Розповіла, що сталось, і призначила зустріч на інший день, коли всі вгамуються.

Ліла закусила губу:

— Моя сестра не злодійка. Ви не маєте права так говорити про неї. І доказів, що це вона взяла гроші, у вас немає. А що, якщо містер Лоурі сам їх узяв, а всю цю історію вигадав для прикриття?...

— Вибачте, — буркнув детектив. — Я розумію, як ви почуваєтесь; але це нічого не пояснює. Наша компанія не виплачує страховку, доки злодія не спіймають і не допитають, доки його не засудять. У Лоурі зникло сорок тисяч; з такої оборудки вигоди йому ніякої. Тим паче що ви не хочете бачити очевидних фактів. Мері Крейн зникла у той день, коли отримала гроші. В банк вона їх не віднесла; вдома не заховала; але їх десь немає. Як і її машини. І її самої. — Цигарка згасла, і він поклав її до попільнички. — Все сходиться.

Ліла тихенько заплакала:

— Ні, не сходиться! Треба було подзвонити в поліцію. Але ж ні: я дозволила вам із містером Лоурі вмовити себе. Ви казали, що зайвий галас нам не потрібен, і що, якщо почекати трохи, Мері може вирішити повернути гроші сама. Хай ви мені не вірите, але я знаю, що маю рацію. Мері не брала грошей. Її викрав хтось, хто знав про це...

Стенувши плечима, Арбоґаст підвівся, втомлено підійшов до дівчини і поплескав її по плечу:

— Міс Крейн, ми вже це проходили, — чи ви забули? Про гроші більше ніхто не знав. Вашу сестру ніхто не викрадав. Вона пішла додому, спакувала речі й поїхала геть на власній машині — сама. Хіба ж домовласниця не бачила її на власні очі? Тож не говоріть дурниць.

— Я не говорю дурниць! А от ви несете якусь маячню! Ще й прослідкували за мною аж сюди, щоби вийти на містера Луміса...

Детектив похитав головою.

— Звідки ви взяли, що я за вами стежив? — спитав він тихо.

— А як інакше ви потрапили сюди, ще й сьогодні? Ви ж не знали, що Сем Луміс і Мері заручені. Про це було відомо тільки мені. Ви навіть не здогадувались про його існування.

Арбоґаст знову похитав головою:

— Я все знав. Пригадуєте, у вас вдома я оглянув стіл вашої сестри? Там я знайшов цей конверт, — показав він.

— Його адресовано мені, — мовив Сем і потягнувся за ним.

Арбоґаст прибрав руку.

— Він вам не знадобиться, — сказав. — Тут порожньо; листа всередині немає. Але я зміг його використати, бо адреса надписана її почерком.

Детектив помовчав.

— Насправді я виїхав сюди ще в середу.

— Ви виїхали аж у середу? — здивовано спитала Ліла, витираючи очі хустинкою.

— Саме так. За вами я не стежив, а навпаки — обігнав вас. Адреса на конверті — це зачіпка. До того ж біля ліжка вашої сестри стоїть світлина Луміса в рамці з підписом «З любов’ю, Сем». Тож простежити зв’язки було доволі просто. Я уявив себе на її місці. До рук мені потрапляє сорок тисяч доларів готівкою; тож треба вшиватися з міста якнайшвидше. Куди я поїду: до Канади, Мексики, Вест-Індії? Це занадто ризиковано. Крім того, часу на детальний план у мене обмаль. Тому найпершою моєю думкою буде помчати сюди, до свого нареченого.

Сем грюкнув по столу так, що з попільнички повилітали недопалки.

— Годі! — гаркнув він. — Ви не маєте ніякого права висувати такі обвинувачення. Ви ще не навели жоднісінького доказу на підтвердження своїх припущень.

Арбоґаст дістав ще одну сигарету:

— Хочете доказів? А, по-вашому, чим я займався в дорозі від самого ранку середи? Якраз тоді я і знайшов її машину.

— Ви знайшли машину моєї сестри? — аж підскочила Ліла.

— Знайшов. Я припустив, що найперше вона спробує здихатись її. Обдзвонив усі авторинки в місті, описав авто і назвав його номер. І, звісно, знайшов, що шукав. Я приїхав на ринок, показав продавцю своє посвідчення, і він все мені розповів. Говорив швидко, бо вважав, ніби машина крадена; а я й не заперечував. Як виявилось, Мері Крейн приїхала до них у п’ятницю ввечері, напередодні закриття, і продала авто за найнижчою ціною, не торгуючись. Я записав марку і опис розвалюхи, на якій вона поїхала звідти далі. На північ. Тож я рушив на північ — але не поспішав, бо мав підозру, що далеко від автостради вона не від’їжджала, тому що прямувала сюди. Першу ніч, мабуть, їхала не зупиняючись. Тож я вчинив так само. Просидів за кермом вісім годин. Далі затримався в Оклахомі, перевіряючи всі мотелі уздовж траси та довколишні авторинки — подумав, що вона могла змінити машину ще раз, про всяк випадок. Мені не пощастило. У четвер я був у Талсі; там було те саме. І лише сьогодні зранку вдалося знайти ще одну зачіпку на авторинку трохи північніше звідсіля. Вдруге вона змінила машину в неділю. Знову без торгу обміняла свою розвалюху на «Плімут» 33-го року, із погнутим крилом.

Арбоґаст дістав з кишені записника.

— Я все записав, — мовив він. — Колір, номер двигуна — все. Обидва продавці вислали мені в контору копії всіх документів. Але зараз це не важливо. А от що дійсно важить — це те, що, двічі змінивши авто за шістнадцять годин, Мері Крейн виїхала з Талси на північ по шосе зранку, в неділю. Наскільки мені відомо, вона прямувала сюди. І якщо дорогою не трапилось ніякої несподіванки — на зразок несправності чи аварії — вона мала би бути тут того ж таки вечора.

— Але сюди вона не приїжджала, — зауважив Сем. — Я її не бачив. Якщо хочете, можу надати вам докази. В суботу ввечері я грав у карти в «Ліджн голлі». Мене бачили безліч людей. В неділю вранці я пішов до церкви, а вдень обідав у...

Детектив стомлено спинив його жестом.

— Гаразд, я вас почув. Ви її не бачили. Отже, з нею щось трапилося. Це треба перевірити.

— А як же поліція? — спитала Ліла. — Я досі переконана, що слід повідомити їм.

Вона облизнула губи.

— Якщо сталася аварія, ви не зможете перевірити всі лікарні між Фейрвелем і Талсою самотужки. Тим паче, вона може бути непритомна, а може навіть...

Цього разу по плечу її поплескав Сем.

— Дурниці, — заспокоїв він. — Якби сталося щось подібне, тобі уже давно б повідомили. З Мері все гаразд.

Він глянув через її плече на Арбоґаста.

— Ліла має рацію. Самі ви не впораєтесь. Чому не заявити в поліцію? Повідомимо, що Мері зникла, подивимось, чи їм вдасться знайти її...

Арбоґаст узяв зі столу свого капелюха.

— Мушу визнати, що досі ми йшли найважчим шляхом. Бо, якщо ми зможемо знайти її, не залучаючи поліцію, то збережемо власну репутацію та репутацію своїх клієнтів. Так само і Мері Крейн уникне неприємних наслідків, — якщо ми самотужки розшукаємо її та переконаємо віддати гроші. Так ми обійдемося без судової тяганини. Погодьтеся, воно того варте.

— Але якщо ви маєте рацію, і Мері дійсно була у Фейрвелі, то чому ж вона не прийшла побачитися зі мною? Я хочу знати це не менше від вас, — сказав Сем. — Далі зволікати я не збираюся.

— Ви зможете почекати ще добу? — спитав детектив.

— Що ви замислили?

— Ще одну перевірку, як я вже сказав. — Він підняв руку, перепиняючи Сема. — Але всі лікарні до Талси об’їздити не буду, бо розумію, що це неможливо. Хочу трохи пошукати тут, у цій місцевості — у придорожніх кафе, на заправках, авторинках і в мотелях. Раптом її хтось бачив. Бо я досі переконаний, що мої припущення правильні. Вона збиралася приїхати сюди. Можливо, що, діставшись Фейрвела, вона передумала і рушила далі. Але це треба перевірити.

— А якщо за добу ви нічого не з’ясуєте?

— В такому разі я ви´знаю, що програв, звернуся до поліції та заявлю про зникнення людини. Згода?

Сем глянув на Лілу.

— Що думаєш? — спитав у неї.

— Не знаю. Я так хвилююся, що не можу думати, — зітхнула вона. — Семе, вирішуй сам.

Він кивнув Арбоґасту:

— Домовились. Але мушу попередити: якщо до завтра ви нічого не розвідаєте і не повідомите поліцію, я...

Арбоґаст одягнув піджак:

— Думаю, час пошукати номер в готелі. Що скажете, міс Крейн?

Ліла подивилась на Сема.

— Вона поки побуде тут, — сказав Сем. — Спершу їй треба поїсти. Але я прослідкую, щоб вона заселилася. А завтра ми чекатимемо на вас від самого ранку.

Вперше за весь вечір Арбоґаст усміхнувся. І хоч його фізіономії було далеко до Мони Лізи, та все ж це була посмішка.

— Я вам вірю, — відказав він. — Вибачте, що тиснув на вас. Але я мусив у всьому переконатися.

Він кивнув Лілі.

— Не хвилюйтеся, міс. Ми знайдемо вашу сестру.

По тому детектив вийшов. Двері за ним ще не встигли зачинитись, аж Ліла заридала у Сема на плечі. Її голос переривався уривчастими схлипуваннями:

— Семе, мені страшно... З Мері щось сталось, я це відчуваю!

— Усе добре, — заспокоїв він її, дивуючись сам собі, тому, що не зміг підібрати переконливіших слів у відповідь на її страх, горе і самоту. — Повір мені.

Зненацька вона відсахнулася, зробила крок назад, широко розплющила заплакані очі й тихо, але рішуче промовила:

— Чому я мушу вірити тобі, Семе? Хіба є для цього якісь підстави? Чому ти не сказав тому детективу... Семе... Мері була тут? Ти знав про гроші?

Він похитав головою:

— Ні, не знав. Мусиш повірити мені на слово. Так само, як я вірю тобі.

Вона відвернулась до стіни.

— Мабуть, ти маєш рацію, — сказала вона. — За тиждень Мері мусила б вийти на зв’язок із кимось із нас. Але вона цього не зробила. Я вірю тобі, Семе. Просто так складно вірити у щось, коли виявляється, що твоя сестра...

— Спокійно, — не дав закінчити їй Сем. — Тобі треба трохи попоїсти і як слід відпочити. Ранок вечора мудріший.

— Семе, ти дійсно так вважаєш?

— Так.

Це вперше в житті він збрехав жінці.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Завтра перетворилося на сьогодні, почалася субота. Сем і далі чекав.

Близько десятої зателефонував до Ліли. Вона вже прокинулась і поснідала. Арбоґаста в готелі не було — подався на пошуки ще вдосвіта, лишивши для Ліли записку, в якій повідомляв, що зателефонує протягом дня.

— Чому б тобі не скласти мені компанію? — спитав Сем по телефону. — Немає сенсу сидіти самій у кімнаті весь день. Можемо разом пообідати, а тоді зазирнути до готелю, перевірити, чи не було новин від Арбоґаста. Я навіть можу попросити оператора переправляти всі дзвінки до мене в крамницю.

Ліла погодилась, і Сему відлягло. Він не хотів, щоб вона цілий день сиділа сама, терзаючи себе думками про Мері. Бачить Бог, він і сам досхочу настраждався за цю ніч.

Сем щодуху опирався сумним думкам, але не міг не погодитись із тим, що Арбоґаст таки мав рацію. Мері планувала приїхати до нього, коли взяла гроші. Якщо вона дійсно їх взяла.

Найгірше було усвідомлювати, що Мері злодійка. Вона ж зовсім не така. Усе, що він про неї знав, суперечило цьому.

Та, зрештою, чи багато він про неї знав? Лишень учора сам визнав, що до ладу не розуміє її. Він знав про неї так мало, що у темряві навіть сплутав з нею її сестру.

Дивно, сказав собі Сем, як часто ми вважаємо, нібито знаємо людину — лише тому, що часто її бачимо або маємо з нею тісний емоційний зв’язок. Навіть тут, у Фейрвелі, купа тому прикладів. Як он старий Томкінс — багаторічний шкільний інспектор і шанована людина у Ротарі-клубі, який покинув жінку, родину і чкурнув кудись із шістнадцятирічною дівкою. Хто б міг подумати, що він на таке здатен? Чи той же Майк Фішер — найбільший гендляр у цій частині штату, який заповів усі свої статки пресвітеріанському сиротинцю. Та й навіть його помічник Боб Саммерфільд устиг пропрацювати в крамниці з рік, аж доки Сем довідався, що його прогнали з армії за неналежну поведінку — зокрема за те, що той намагався вибити капелану мізки прикла´дом рушниці. Звісно, зараз Боб був звичайним хлопцем — піди ще пошукай спокійнішого та ввічливішого. Втім, на службі він також поводився спокійно і ввічливо — доки щось не вибило його з рівноваги. І хто б міг сказати таке про нього? Чи оті милі бабці, що після двадцяти років щасливого шлюбу розправляються зі своїми чоловіками; або клерки-тихоні, котрі ні сіло ні впало вшиваються з міста, прихопивши з собою гроші з контори... Ніколи не знаєш, що може статися в житті.

Тож Мері дійсно могла взяти ті гроші. Можливо, вона стомилася чекати, доки Сем нарешті виплатить борги, і не встояла перед спокусою. Либонь, вона планувала приїхати сюди із вигаданою історією, якій він би повірив. А може, планувала їхню спільну втечу. Слід визнати імовірність — навіть найменшу — що це цілком могло статися.

А коли й так — відкритим лишається питання, чому вона не приїхала. Куди Мері могла податися після Талси?

Замислившись, визнаєш перед самим собою, що не можеш зазирнути в душу іншої людини, і приходиш до висновку, що статися могло що завгодно: рішення чкурнути до Лас-Вегаса, зникнути з радарів і почати нове життя під новим іменем, а там, можливо, унаслідок нескінченних докорів сумління, втратити пам’ять...

Втім, нагадав собі Сем, не варто на порожньому місці вигадувати злочин федерального масштабу чи клінічний випадок. Бо коли почати прокручувати такі надумані варіанти, отримаєш тисячу і одну альтернативні версії — ніби вона, як казала Ліла, потрапила в аварію, чи підібрала на дорозі когось, хто...

І знову він урвав себе. Годі вигадувати. Погано вже те, що він сам мучиться з цими думками — ще й ховає їх від Ліли. Сьогодні Сем мусить підбадьорювати її. Лишається імовірність, що Арбоґаст знайде якусь зачіпку. А як не знайде — вони звернуться в поліцію. І лише тоді, й тільки тоді, можна уявляти собі найгірше.

Раз уже він зрозумів, що не знає інших людей, — то звідки він узяв, що розуміє сам себе? Раніше він би нізащо в житті не подумав, що здатен запідозрити Мері в такому вчинку. Зате ж як легко він дійшов до цього висновку! Це не чесно стосовно неї. В якості компенсації найменше, що він може вдіяти зараз — не озвучувати свої підозри Лілі.

Якщо, звісно, вона не міркує так само...

Проте зранку Ліла мала бадьоріший вигляд. Увійшла до крамниці пружним кроком, вбрана у світлий костюм.

Сем познайомив її з Бобом Саммерфільдом і повів обідати. Там вона знову заговорила про Мері й про те, що міг знайти Арбоґаст. Сем відповідав коротко, намагаючись звучати просто і невимушено. По обіді вони зайшли до готелю і попросили направляти до Сема всі дзвінки, що надходитимуть до Ліли.

Повернулися до крамниці. Як на суботу, день видався більш-менш вільний, тож Сем міг сидіти в коморі й розмовляти з Лілою. Покупців обслуговував Саммерфільд, тож Сему доводилося лише зрідка виходити в залу задля вирішення деяких питань.

Ліла заспокоїлась; розслабилася. Увімкнула радіо, знайшла симфонічний концерт і занурилась у музику. Повернувшись після чергової відлучки, Сем зайшов її на тому ж місці.

— «Концерт для оркестру» Бартока? — спитав він.

Вона підняла голову, посміхнувшись:

— Так. Дивно, що ти розумієшся на музиці.

— А що тут дивного? Ми живемо в епоху програвачів. Сьогодні, якщо людина мешкає в маленькому містечку, це зовсім не означає, що вона не може цікавитися музикою, літературою, мистецтвом. Тим паче що часу в мене вдосталь.

Ліла поправила комірець блузки:

— Певно, я не так висловилась. Мені дивно не те, що ти любиш музику, а те, що торгуєш господарчими товарами. Ці дві речі здаються мені несумісними.

— Немає нічого поганого у роботі в господарчій крамниці.

— Я не про це. Просто вона здається чимось таким... тривіальним.

Сем присів на край столу. Раптом нахилився й підняв з підлоги щось маленьке, блискуче і гостре.

— Тривіальне, — повторив він. — Може, й так. Хоча все залежить від того, з якого боку поглянути. От, скажімо, що це в мене в руці?

— Цвях.

— Правильно. Звичайнісінький цвях. Я продаю їх на вагу — по кількасот фунтів на рік. Закладаюся, відколи існує цей магазин, у ньому купили з десяток тон цвяхів — якої завгодно довжини і товщини. Кількадесят тон звичайних цвяхів. Втім, коли так подумати, у жодному з них нема анічогісінько тривіального. Бо кожен цвях має своє призначення. Важливе призначення. Уяви собі: чи не половина будинків у Фейрвелі тримається на куплених тут цвяхах. Мабуть, це прозвучить дещо по-дурному, але, коли я ходжу вулицями міста, мене не полишає відчуття, ніби це я допоміг збудувати його. Інструментами, які я продав, вирізали й зашліфували дошки. Завдяки мені в людей були фарба та щітки, щоб пофарбувати свої будинки. В мене вони купили сітки для літніх дверей і скло для вікон. — Він зупинився і знічено всміхнувся. — Думаєш, я корчу з себе головного зодчого? Зовсім ні. Просто усе, що продається в моїй крамниці, має своє призначення; є необхідним у повсякденному житті. Навіть звичайний гвіздок, як ось цей, виконує певну місію. Забий його в потрібному місці, й він тихенько виконуватиме свою роботу — хоч сотні років після нашої смерті.

Промовивши останні слова, він миттю пошкодував. Та було вже запізно. Посмішка зникла з уст дівчини, щойно вона почула ключове слово — «смерть».

— Семе, я непокоюсь. Вже майже четверта, а Арбоґаст ще не дзвонив...

— Подзвонить. Потерпи. Дамо йому трохи часу.

— Я не можу чекати! Ти ж сам казав, що даєш йому добу, а тоді підеш у поліцію.

— І піду. Але у нас ще є час до восьмої. Можливо, нікуди йти і не доведеться. А що, як Арбоґаст має рацію?

— Можливо? Семе, я хочу знати напевне! — насуплена, вона ще раз обсмикнула блузу. — Цими балачками про цвяхи мене не надуриш. Ти хвилюєшся не менше за мене, визнай це!

— Мабуть, твоя правда. — Він встав, випростав руки. — Я не знаю, чому Арбоґаст досі не дзвонив. Тут не так вже й багато місць, які він може перевіряти — якщо не зупинятиметься на околицях у кожному буфеті та мотелі! Якщо до вечері він не зателефонує, я сам піду до Джада Чемберса.

— Хто це?

— Місцевий шериф. У Фейрвелі розташований штаб окружної поліції.

— Семе, я...

У залі задзвонив телефон. Не дочекавшись, доки вона договорить, Сем вибіг з комори. На дзвінок уже відповідав Боб Саммерфільд.

— Це вас, — сказав помічник.

Сем узяв слухавку і, озирнувшись через плече, помітив, що Ліла вийшла за ним.

— Алло, це Сем Луміс.

— Арбоґаст. Подумав, що ви там, мабуть, переживаєте.

— Переживаємо. Ми з Лілою чекали на ваш дзвінок цілий день. Щось розвідали?

— Поки нічого, — відповів детектив по короткій, майже невловимій паузі.

— Поки? Де ви були весь день?

— Де я був? Уздовж і впоперек прочісував місцевість. Зараз у Парнасі.

— Але ж це аж на кордоні округу. А як же шосе?

— Проїхав усе. Але, наскільки я розумію, назад можна повернутися ще однією дорогою.

— Так, старою трасою. Зараз нею майже ніхто не користується, тому там точно нічого немає — навіть заправки.

— А у буфеті мені розповіли, що там є мотель.

— Ну, колись точно був. Старий мотель Бейтсів. Не знав, що він досі працює. Навряд чи ви щось там знайдете.

— Він останній у моєму списку. В усякому разі, мені слід повертатись, тому можу заскочити й туди. Як у вас справи?

— Нормально.

— Як дівчина?

Сем стишив голос:

— Вона хоче, щоб я негайно пішов до поліції. Думаю, вона має рацію — після того, що ви мені розповіли. Як я це розумію.

— Хоч на мене дочекаєтесь?

— Скільки часу вам потрібно?

— Десь близько години. Якщо не знайду нічого в мотелі. — Арбоґаст на мить замислився. — У нас із вами угода, і я не маю наміру її порушувати. Усе, чого я прошу — це дочекатися, поки я повернуся до міста. А тоді підемо в поліцію всі разом. Зі мною вам буде легше домовитися з ними. Самі розумієте, які вони — правоохоронці в провінції: тільки скажеш їм, що телефонуєш по міжміському, вони тут же зчиняють паніку.

— У вас є година, — відповів Сем. — Ми будемо в крамниці.

Повісивши слухавку, він повернувся до Ліли.

— Що він казав? — спитала вона. — Що нічого не знайшов?

— Так, але він ще не закінчив. Є ще одне місце, куди він хоче навідатись...

— Лише одне?

— Не кажи так. Можливо, там він щось дізнається. А як ні, то повернеться за годину, і ми підемо до шерифа. Мою відповідь ти чула.

— Гаразд. Почекаємо. Але годину, не більше.

Година видалась не з найприємніших. Сем дуже зрадів, коли надвечір повалили покупці, й він отримав нагоду вийти в залу. Вже не було сил вдавати бадьорість — перед Лілою і самим собою.

Бо він починав усе розуміти.

Щось сталося.

Щось сталося з Мері.

Щось...

— Семе!

Він відвернувся від касового апарату й побачив Лілу. Вона вийшла з комори, вказуючи на годинник.

— Семе, минула година!

— Знаю. Дамо йому ще кілька хвилин, гаразд? Однаково треба зачинити магазин.

— Добре. Але лише кілька хвилин. Благаю! Знав би ти, що коїться у мене на душі...

— Я знаю. — Він узяв її за руку, вичавив із себе усмішку. — Не хвилюйся. Він буде тут з хвилини на хвилину.

Однак Арбоґаст так і не приїхав.

О пів на шосту Сем із Саммерфільдом спровадили останнього запізнілого клієнта, звірили бухгалтерію й накрили полиці чохлами від пилюки.

Арбоґаста досі не було.

Саммерфільд вимкнув світло і пішов додому. Сем замкнув двері.

Арбоґаст так і не об’явився.

— А зараз? — сказала Ліла. — Ходімо. А як ти не підеш, я...

— Чуєш? — спитав Сем. — Це телефон!

І вже за кілька секунд вона почула його відповідь.

— Алло?

— Арбоґаст.

— Де ви? Ви ж обіцяли...

— Забудьте, що я обіцяв. — детектив говорив тихо і поспіхом. — Я в мотелі, маю лише хвилину. Хотів повідомити, чому не повернувся. Знайшов зачіпку. Вона була тут у суботу ввечері.

— Мері? Ви впевнені?

— Так. Перевірив журнал, порівняв почерк. Вона записалась під вигаданим ім’ям — Джейн Вілсон — і дала фальшиву адресу. Якщо нам потрібні докази, я мушу отримати ордер від суду на зняття копії з журналу.

— Що ще ви знайшли?

— Опис машини і дівчини збігаються. Це розповів мені власник.

— Як ви витягли з нього інформацію?

— Показав посвідчення і розповів про розшук краденого авто. Він занервував. Дуже він дивний, цей чолов’яга. Його ім’я Норман Бейтс. Ви з ним знайомі?

— Ні, навряд.

— Каже, дівчина приїхала в суботу ввечері, близько шостої. Заплатила наперед. Тоді йшов дощ, і вона була єдиною гостею. Каже, виїхала рано вранці, ще до того, як він прийшов відчинити контору. Сам він живе з матір’ю у будинку за мотелем.

— Думаєте, він каже правду?

— Поки не знаю.

— Що це означає?

— Я трохи прибрехав йому — про машину і решту, і він пробовкався, що запрошував дівчину на вечерю до себе в будинок. Каже, що це все. І що мати може підтвердити його слова.

— Ви розмовляли з нею?

— Ще ні, але збираюсь. Вона в будинку. Він сказав, що вона занадто хвора, і що їй не можна ні з ким розмовляти. Але я бачив, як вона сиділа біля вікна й дивилася, як я в’їжджаю на стоянку. Сказав йому, що поговорю з нею — подобається це йому чи ні.

— Але ж ви не маєте повноважень...

— Слухайте, ви хочете знати, що з вашою нареченою? Тим паче, здається, він не в курсі, що таке ордер на обшук. Побіг додому сказати матері одягнутися. А я тим часом вирішив подзвонити вам. Нікуди не рипайтесь, поки я не повернуся. О, он він іде. До зв’язку.

Арбоґаст похапцем поклав слухавку; дзвінок урвався. Сем повернувся до Ліли і переповів розмову.

— Ну як, вже краще?

— Так. Але хотілося б знати...

— Ми про все дізнаємось, але трохи згодом. А поки мусимо чекати.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

У суботу вдень Норман поголився. Він робив це раз на тиждень, і завжди по суботах.

Часто голитися він не любив — через дзеркало. В ньому були ці хвильки — у будь-якому дзеркалі вони є — від яких йому боліли очі.

Певне, це все через його зір. Так, саме через це: адже він пам’ятав, як у дитинстві полюбляв розглядати власне відображення. Любив стояти перед дзеркалом голий. Якось мама застукала його там і сильно огріла по голові щіткою для волосся зі срібною ручкою. Було дуже боляче. Мама сказала, що не можна розглядати себе так.

Він і досі пам’ятав той удар. І як кілька днів по тому йому боліла голова. Відтоді відчував цей біль майже щоразу, коли дивився у дзеркало. Врешті мама повела його до лікаря, і той сказав, що хлопцю потрібні окуляри. Це допомогло, — однак Норману і досі було боляче дивитись на себе в дзеркало. Відтоді він й перестав, роблячи винятки лише для тих випадків, коли це було конче необхідно. Мама сказала правду. Гидко дивитися на себе голого і беззахисного, розглядати власний жир, куценькі, безволосі руки, товсте пузо і те, що теліпається під ним.

Йому завжди хотілося бути кимось іншим. Кимось високим, струнким, гарним — он як дядечко Джо Консідайн.

— Хіба в нього не найкраща фігура, яка тільки може бути у чоловіка? — частенько повторювала мама.

Це була правда, і Норман мусив з нею погодитись. Та навіть попри те він на дух не переносив дядечка Джо Консідайна, хоч той і був дуже гарний. А ще він страшенно хотів, аби мама не змушувала називати його дядьком: адже він був їм ніякий не родич, а просто мамин друг, котрий нерідко навідував її. Це він підмовив її збудувати мотель після того, як вона продала ферму.

Це було якось дивно. Мама завжди нарікала на чоловіків, особливо — на Норманового батька, який розорив її та здимів геть. Але дядечко Джо Консідайн мав на неї беззаперечний вплив. Він міг виробляти з мамою, що хотів. Добре було б стати кимось таким гарним, як той дядечко Джо Консідайн.

Ет, ні, не бувати цьому! Бо дядечко Джо Консідайн мертвий.

Норман кліпнув, дивлячись на власне віддзеркалення. Дивно, але він геть про це забув. Однак і сталося воно без малого двадцять років тому. Авжеж, час — річ відносна. Так казав Ейнштейн, хоч відкрив це далеко не першим: про це було відомо ще древнім, як і декому з сучасних містиків на кшталт Алістера Кроулі та Успенського. Норман читав їхні праці й мав деякі з їхніх книг, хоча мама їх і не схвалювала, бо казала, що це проти релігії. Втім, головна причина її нелюбові до тих книжок полягала не в тому. Справа в тім, що, коли він читав їх, то припиняв бути її синочком. Він ставав дорослим чоловіком, що самотужки пізнавав таємниці простору, часу, вимірів і буття.

Норман почувався так, мовби всередині нього жили дві людини: дитина і дорослий. Думаючи про маму, він робився дитиною: використовував дитячі слова, говорив як зовсім маленький і демонстрував відповідні емоційні реакції. Однак на самоті — власне, не зовсім на самоті, а віч-на-віч із книгою — він перетворювався на дорослу особистість, яка розуміла, що опинилася в заручниках легкої форми шизофренії чи, можливо, пограничного неврозу.

Ясна річ, ситуація не з найздоровіших, адже завжди лишатися матусиним синочком — річ не найприємніша. Та, з іншого боку, усвідомлюючи всі небезпеки свого становища, він міг контролювати навіть його. І маму. Їй ще пощастило, що він чітко усвідомлює, коли йому слід поводитися по-дорослому, і трохи тямить у психології та парапсихології.

Пощастило, що дядечко Джо Консідайн помер двадцять років тому. Пощастило й минулого тижня — коли приїхала дівчина. Не поведись він, як личить дорослому, на маму б чекали великі неприємності.

Норман покрутив бритву в руках. Вона була дуже, дуже гостра. Щоб не порізатись, голитися слід обачно. А ще треба пильнувати і не забути сховати її, коли скінчить — щоб не знайшла мама. Не можна довіряти їй гострі предмети. Власне, тому він готував і мив посуд власноруч. Хоч мама й досі любила прибирати — в її кімнаті завше панував бездоганний лад — та на кухні порався завжди Норман. Щоправда, їй ніколи нічого не казав — робив собі, та й усе.

Вона його ні про що не розпитувала, і його це влаштовувало. Вже тиждень, відколи минулої суботи тут була дівчина, усе ішло спокійно. Про ту пригоду вони не згадували взагалі. Тема була незручна для обох. Мабуть, мама це відчувала, бо весь цей час неначе навмисне уникала його — сиділа в своїй кімнаті й майже не розмовляла. Либонь, її мучило сумління.

Так і має бути. Мама скоїла жахливу річ. Навіть коли в тебе не все гаразд з головою, таке треба розуміти. Мабуть, вона кається.

Може, катарсис їй і допомагав, — та Норман радів, що вона замовкла. Бо йому також було боляче. Щоправда, мучило його зовсім не сумління, а страх.

Протягом цілого тижня він очікував неприємностей. Щоразу, коли на стоянку мотелю заїздило авто, він аж підскакував. Він нервував навіть тоді, коли хтось проїздив старенькою трасою без зупинки.

Ясна річ, у ту суботу він повернувся на болото й остаточно замів сліди. Приїхав туди на власній машині з причепом, позбирав дрова, і на землі не залишилося жодних підозрілих слідів. Викинув у трясовину сережку дівчини. А що другої так і не знайшов, то й нарешті заспокоївся.

Однак він мало не зомлів з переляку, коли на стоянку заїхала машина патрульної поліції штату. Виявилось, що офіцер просто хотів зателефонувати. Коли він поїхав, Норман добряче посміявся сам із себе, хоч доти йому було зовсім не до жартів.

Мама сиділа біля вікна у своїй кімнаті, однак полісмен її не помітив. На тому тижні вона взагалі постійно сиділа там. Певне, також переживала, що їм можуть нанести несподіваний візит. Норман намагався переконати її триматися якнайдалі від людського ока, — а втім, для чого така пересторога, пояснити так і не зміг. Так само він не зміг примусити себе розповісти їй, чому не може дозволити їй спуститися до мотелю і допомогти з прибиранням. Просто він усе розуміє, а вона — ні. Вона мусить лишатися в будинку. Не можна, аби маму бачили незнайомці — особливо зараз. Що менше про неї знатимуть, то краще. Не слід було розповідати тій дівчині...

Поголившись, Норман вимив руки. Він вже давно помітив за собою ці напади докорів сумління — особливо після минулого тижня. Ну чисто тобі як та леді Макбет. У психології Шекспір тямив. Цікаво, чи й на інших речах він знався. Був же в нього і той-таки привид Гамлетового батька.

Але зараз не час думати про це. Треба йти відчиняти мотель.

Протягом тижня на нього чекають справи, нехай їх і небагато. Ніколи за одну ніч в нього не заповнювалось більше від трьох-чотирьох номерів. Та воно й на краще — бо так не доведеться селити нікого у шостий, той, у якому зупинялася дівчина.

Норман сподівався, що йому ніколи більше не доведеться здавати той номер. Годі вже з нього вуаєризму. Всі його неприємності — через те підглядання. Аби він не напився того вечора й не вирішив подивитися...

Але що зроблено, те зроблено. Хай це й було щось жахливе.

Норман відвернувся від дзеркала, витер руки. Минуле має залишатись у минулому. Все налагоджується — ось про що слід пам’ятати. Мама поводиться добре, він — також. Та найголовніше — вони досі разом, як і має бути. Цілий тиждень минув без проблем, і більше жодних неприємностей у них ніколи не буде. Надто коли він і далі поводитиметься, як дорослий, а не як мала дитина — матусин синочок. Щодо цього він також усе вирішив.

Затягнувши краватку, він вийшов з ванної. Мама сиділа у кімнаті, знову виглядала у вікно. Може, сказати їй щось? Ні, краще не треба, а то ще знову зчинить сварку, а до цього він поки не готовий. Хай собі дивиться у те вікно досхочу. Бідолашна, хвора старенька, приречена довіку сидіти у домі й спостерігати, як минають її дні.

Авжеж, це слова дитини. Та на таку поступку Норман був згодний, головне — поводитись як личить розважливому дорослому. Головне — не забувати замикати двері, коли виходитиме з дому.

Якраз замкнені протягом цілого тижня двері й надавали йому це нове відчуття безпеки. Він забрав у неї всі ключі: від будинку й мотелю. Тож тепер, як тільки він вийде надвір, вона з дому нікуди не подінеться. Вона буде в безпеці там, а він — тут, у мотелі. Якщо він дотримуватиметься правил безпеки, тоді те, що сталося минулого тижня, не повториться. Врешті, він бо робить це для її ж блага. Хай вже краще сидить вдома, аніж у божевільні.

Пройшовши стежкою, Норман вийшов з-за рогу контори якраз у ту мить, коли, точно за графіком, приїхала вантажівка з чистими рушниками. До її приїзду він усе підготував. Забрав чисту білизну і віддав водієві брудну — в тій службі, окрім рушників, прали ще й простирадла й наволочки. Усе просто. Насправді в наші дні управляти мотелем зовсім нескладно.

Норман відправив машину і пішов прибрати в четвертому номері — вчора тут ночував комівояжер з Іллінойсу. Лишив по собі звичний безлад: недопалки на вмивальнику і журнал на підлозі туалету — чергова збірка фантастичних оповідань. Беручи його до рук, Норман усміхнувся. Подумати тільки, наукова фантастика! Аби ж вони тільки знали!

Але ніхто нічого не знав — і ніколи не дізнається. Нікому не можна знати. Якщо тільки він як слід піклуватиметься про маму, ніхто не ризикуватиме. Він мусить захищати її та інших. Це довели події минулого тижня. Відсьогодні він завжди пильнуватиме. Так буде краще для всіх.

Норман порозкладав у номерах свіжі рушники та позаносив брудні назад, до контори. Нарешті він готовий до справ — якщо вони сьогодні будуть.

Однак до четвертої нічого не відбувалося. Він сидів собі, дивлячись на шосе. Занудився, почав нервувати. Йому захотілось випити, але він нагадав собі власну обіцянку: більше ніякого алкоголю. Коли виникали проблеми, вони були, зокрема, і через це. Тож пити більше не можна. Навіть трішечки. Алкоголь убив дядечка Джо Консідайна. Через випивку, хоч і не прямо, загинула дівчина. Тож віднині Норман житиме тверезо. Втім, якщо зовсім крапельку, то не гріх і випити. Ну, лише один ковточок.

Поки він отак вагався, на стоянку заїхало авто. Номери алабамські. З машини вийшло подружжя середнього віку й увійшло до контори. Чоловік був огрядний, лисий, в окулярах у товстій оправі. Дружина — гладка, упріла. Норман показав їм перший номер з протилежного боку від контори: подвійний, за десять доларів. Високим, скрипучим голосом жінка почала була скаржитись на задуху, але вгамувалася, щойно Норман ввімкнув вентилятор. Чоловік приніс валізи і записався в журнал. Містер та місіс Герман Пріцлер, м. Бірмінґем, штат Алабама. Звичайні собі туристи; від таких дарма чекати неприємностей.

Норман знову всівся в крісло і почав гортати фантастичний журнал, знайдений у номері. Світло потьмяніло — мабуть, вже близько п’ятої. Він увімкнув лампу.

На стоянку в’їхала ще одна машина. За кермом сидів чоловік — либонь, інший комівояжер. Авто — зелений «Б’юїк» на техаських номерах.

Техаські номери! Та дівчина, Джейн Вілсон, також була з Техасу!

Норман підвівся і став за стійку. Побачив, як чоловік вийшов з машини, почув шерхіт його кроків по гравійній доріжці. Їхній ритм збігався з гупанням його власного серця.

«Це просто збіг», подумав він. «Тут щодня проїздять машини з Техасу. Навіть з Алабами — а це навіть далі».

Чоловік увійшов. Він був високий, худий, у сірому капелюсі з широкими крисами, що затіняли половину його обличчя. Засмагла шкіра під густою щетиною.

— Добрий вечір, — бадьоро привітався гість.

— Добрий вечір.

Норман нервово переступив з ноги на ногу.

— Ви тут власник?

— Саме так. Бажаєте зняти номер?

— Не зовсім. Мені потрібна інформація.

— Буду радий допомогти, чим зможу. Що вас цікавить?

— Я шукаю одну дівчину.

Норманові руки затремтіли, але він того не відчував, бо кінцівки заніміли. Він ледь не зомлів. Серце більше не стугоніло — здавалося, воно взагалі зупинилось. Навколо запала німа тиша. Тільки б не закричати.

— Її прізвище Крейн, — провадив чолов’яга. — Мері Крейн. Вона з Форт-Ворту, це в Техасі. Чи не зупинялася вона часом у вас?

Тепер Норману вже не хотілося кричати. Йому захотілось сміятися. Знову відчув, як стукає серце. Відповідати було легко.

— Ні, — відповів він. — Гості з таким іменем я не пригадую.

— Ви впевнені?

— Так. В ці дні постояльців у нас небагато. А на людей у мене пам’ять добра.

— Вона могла спинитися тут приблизно тиждень тому. Минулої суботи або неділі.

— На тих вихідних тут ніхто не зупинявся. Та й погода була паскудна.

— Ви впевнені? Цій дівчині — чи то пак, жінці — двадцять сім. Півтора метри зросту, сорок п’ять кілограмів ваги, русяве волосся, сині очі. Їхала на «Плімуті» седані п’ятдесят третього року, з погнутим правим крилом. Номер авто...

Норман більше не слухав. Навіщо він сказав, що тут нікого не було? Чоловік описує дівчину точно — значить, знає, хто вона. Хай там як, а те, що вона зупинялася тут, він не доведе, якщо все заперечувати. Тому треба продовжувати.

— На жаль, нічим не можу вам допомогти.

— Мій опис не підходить ні до кого з постояльців, котрі зупинялися тут минулого тижня? Вона могла записатися під іншим іменем. Чи не дозволите ви мені подивитися ваш журнал?

Поклавши руку на книгу, Норман заперечно похитав головою:

— Даруйте, містере, але цього я зробити не можу.

— То, може, це змінить вашу думку?

Чоловік запхав руку до внутрішньої кишені пальта. Норман вже був подумав, що той зараз запропонує гроші. Проте з видобутого з кишені гаманця гість дістав зовсім не купюри, а картку, яку поклав перед ним на столі.

— Мілтон Арбоґаст, — представився чоловік. — Детектив фірми «Періті м’ючуал».

— То ви — детектив?

Арбоґаст кивнув.

— Я тут у справах, містере...

— Бейтс. Норман Бейтс.

— Містере Бейтс. Мене найняли розшукати дівчину, і я буду вдячний вам за співпрацю. Звісно, якщо ви не дозволите мені ознайомитися з журналом, доведеться звернутись до місцевої поліції. Думаю, ви в курсі процедури.

Цього Норман не знав, та розумів одне: ніяку поліцію сюди пускати не можна. Хоч руку на журналі він тримав і досі, проте завагався.

— А що сталося? — спитав він. — Що накоїла та дівчина?

— Викрала машину, — відповів містер Арбоґаст.

— О.

Норману трохи полегшало. Він уже був подумав, що йдеться про щось серйозне — що дівчину розшукують за якийсь тяжкий злочин. У такому разі розпочали б справжнє розслідування. Але крадена машина, особливо такий драндулет, як ота...

— Гаразд, — погодився він. — Ось, прошу. Я лише хотів переконатися, чи маєте ви на те законні підстави.

Прибрав руку.

— Я дію в межах закону, — відповів Арбоґаст.

Щоправда, одразу в журнал детектив не зазирав. Спершу він дістав із кишені конверт і виклав на стіл. Відтак узяв книгу, повернув до себе і пройшовся списком гостей.

Норман стежив за тим, як його куций палець проповз донизу сторінкою і рішуче спинився навпроти запису.

— Ви ніби казали, що на минулих вихідних не мали відвідувачів.

— Та щось не пригадую. Може, хтось і був, але небагато — один, може два.

— А як щодо цієї гості — Джейн Вілсон із Сан-Антоніо? Вона зареєструвалася в суботу ввечері.

— Знаєте, може, ви й праві.

Норманове серце знову затьохкало. Він збагнув, що помилився, сказавши, ніби не впізнає її за описом. Та було вже запізно. Як би це все тепер пояснити так, щоб детектив нічого не запідозрив? Що йому сказати?

Детектив мовчки порівнював почерк на конверті та в журналі. Так от для чого йому той конверт: на ньому її почерк! Тепер він про все здогадається. Уже здогадався!

Норман зрозумів це, коли Арбоґаст підняв голову і пильно подивився на нього. Зблизька йому було видно чоловікові очі, що досі ховалися під крисами капелюха. Ці холодні очі непорушно дивилися на нього. Він точно про все здогадався.

— Це була вона. Почерк ідентичний.

— Та невже? Ви впевнені?

— Такий упевнений, що зніму фотокопію з запису, навіть якщо мені для цього знадобиться судова постанова. І це ще не все, що я можу зробити, якщо ви не почнете говорити і не розкажете мені всю правду. Навіщо ви збрехали, що не бачили її?

— Я не брехав вам. Просто забув...

— Але ж ви самі казала, що у вас гарна пам’ять.

— Ну, здебільшого вона гарна. Але...

— То доведіть це. — Містер Арґобаст підкурив цигарку. — Якщо ви не знали, викрадення авто — федеральний злочин. Ви ж не хочете, що вас звинуватили у співучасті?

— У співучасті? Як я можу бути співучасником злочину, коли вона приїхала, зняла кімнату, переночувала, а вранці поїхала геть? Який з мене співучасник?

— Ви приховали від мене інформацію. — Містер Арґобаст глибоко затягнувся. — Грець із ним. Значить, дівчину ви бачили. Як вона виглядала?

— Як ви її й описали, здається. Коли вона приїхала, періщив сильний дощ. Я був зайнятий, тож як слід не розгледів. Я записав її, видав ключ і все.

— Вона щось казала? Про що ви розмовляли?

— Про погоду, здається. Вже не пригадую.

— Як вона поводилась? Щось в її поведінці не викликало у вас підозри?

— Ні, зовсім нічого. Мені вона здалася черговою туристкою.

— І на тому спасибі. — Містер Арбоґаст загасив цигарку в попільничці. — З одного боку, вона нічим не привернула вашої уваги, з іншого — не викликала ніякого співчуття, симпатії. Тобто жодних емоцій стосовно неї ви не відчули.

— Абсолютно.

Містер Арбоґаст зичливо сперся на стійку:

— Тоді чому ви спробували захистити її, сказавши, що вона тут ніколи не була?

— Я нікого не захищав! Кажу ж вам, я забув. — Норман зрозумів, що потрапив у пастку, але не збирався давати загнати себе в неї ще далі. — У чому ви мене обвинувачуєте? В тому, що я допоміг їй викрасти машину?

— Ніхто вас ні в чому не звинувачує, містере Бейтс. Просто мені необхідні факти. То, кажете, вона була сама?

— Так, сама. Зняла кімнату, а вранці поїхала. Зараз, мабуть, вже за тисячі миль звідсіля...

— Мабуть. — Містер Арбоґаст усміхнувся. — Але не будемо квапитися, гаразд? Може, ви пригадаєте ще щось. Поїхала вона також сама? О котрій годині?

— Не знаю. Я тоді ще спав.

— У такому разі, ви не можете знати, чи дійсно вона була сама.

— Довести я не можу, якщо ви про це.

— А як щодо того вечора? У неї були гості?

— Ні.

— Ви впевнені?

— Я впевнений.

— Хтось, окрім вас, бачив її того вечора?

— Вона була єдиною гостею.

— І ви також були тут самі?

— Все правильно.

— Вона провела вечір у кімнаті?

— Так.

— Весь вечір? Навіть нікуди не телефонувала?

— Авжеж, ні.

— Отже, ви — єдиний, хто знає, що вона була тут?

— Це я вам уже сказав.

— А як щодо старенької? Вона її бачила?

— Якої старенької?

— Тієї, що сидить біля вікна в будинку на пагорбі.

Серце знову загупало, ладне ось-ось вирватись на волю.

— Немає тут ніякої старенької, — почав було Норман, але містер Арбоґаст урвав його.

— Я бачив, що вона сидить біля вікна, коли заїжджав сюди. Хто це?

— Це моя мати.

Норману довелось зізнатися. Іншого вибору не було. Але він зараз усе пояснить:

— Вона хворіє і вже давно не виходить із дому.

— То, значить, дівчину вона не бачила?

— Ні. Вона хвора і лежала в ліжку, коли ми веч...

Ця фраза вихопилась мимоволі, зірвалася з язика. Просто містер Арбоґаст ставить питання занадто швидко — ніби навмисне, щоб збити його з пантелику. А коли згадав про маму, це вибило Нормана з колії. Він всього лишень хотів захистити її, а тепер...

Доброзичливість містера Арбоґаста зненацька вивітрилась:

— Ви вечеряли з Мері Крейн у будинку?

— Випили кави з бутербродами. Хіба я вам не казав? Нічого особливого. Просто вона спитала, де тут можна поїсти. Я сказав, що у Фейрвелі, — але це аж за тридцять кілометрів звідси. От я і запросив її на вечерю до себе. Та й усе.

— Про що ви розмовляли?

— Ні про що. Я ж казав: мама хворіє, тому я не хотів її непокоїти. Їй було погано весь тиждень. Мабуть, через це я й забуваю речі — бо хвилююся. От і не згадав одразу про дівчину, й вечерю. Просто з голови вилетіло.

— То, можливо, щось іще могло вилетіти вам з голови? Наприклад, що ви з міс Крейн могли вирішити трохи розважитись?

— Ні! Нічого такого! Як ви смієте говорити таке? Яке ви маєте право? Я... Я більше не хочу розмовляти з вами. Ви почули все, що хотіли. А зараз забирайтеся!

— Добре. — Містер Арґобаст торкнувся крисів капелюха. — Я поїду далі. Але спершу хочу поговорити з вашою матір’ю. Вона могла помітити щось, чого не помітили ви.

— Кажу ж вам, не бачила вона дівчини! — Норман вийшов з-за стійки. — До того ж вам не можна розмовляти з нею. Вона дуже хвора. — Його серце так голосно гупало, що довелося перейти на крик. — Я забороняю вам ходити до неї!

— В такому разі я повернуся з ордером на обшук.

Він блефує. Норман знав це.

— Це смішно! Вам його ніхто не видасть. Хто повірить, ніби я вкрав стару машину?

Містер Арбоґаст закурив іще одну сигарету й поклав сірник в попільничку.

— Боюся, ви мене не зрозуміли, — промовив він спокійно. — Тут ідеться не про машину. Ви легко могли вигадати всю історію. Справа в тім, що міс Мері Крейн вкрала сорок тисяч доларів готівкою з агенції з нерухомості у Форт-Ворті.

— Сорок тисяч...

— Саме так. І втекла з міста. Як бачите, справа серйозна. Тому будь-яка інформація щодо неї вкрай важлива. І саме тому мені потрібно побалакати з вашою матір’ю — з вашого дозволу чи без нього.

— Але ж я сказав вам, що вона нічого не знає. Вона нездорова, дуже хвора.

— Обіцяю не говорити нічого такого, що могло б її засмутити.

Містер Арбоґаст спинився.

— Звичайно, якщо ви хочете, щоб я не повертався сюди із ордером від шерифа.

— Ні. — Норман гарячково похитав головою. — Не можна цього робити.

Він завагався, але вагатися більше не було чого. Сорок тисяч доларів. Не дивно, що він ставить аж стільки питань. Можна не сумніватися, ордер йому видадуть: тож краще не влаштовувати сцен. Крім того, зараз у мотелі є постояльці. Безвихідь. Виходу нема.

— Гаразд, — погодився Норман. — Можете побалакати з нею. Але дозвольте спершу мені зайти в будинок і попередити її, що до неї гість. Я не хочу, щоб ви рознервували її неочікуваним візитом без жодних пояснень. — Він пішов до дверей. — Чекайте тут, раптом хтось приїде.

— Добре, — кивнув Арбоґаст.

Норман вийшов. Шлях до будинку був зовсім не крутим, але йому здавалось, що він нізащо не видереться на пагорб. Серце калатало зовсім так, як у ту ніч. Власне, та ніч досі не скінчилася — зараз усе так само. Що б він не зробив — від того не втечеш. Скільки б не видавав себе за гарного хлопчика чи розважливого дорослого. Нічого не допомагало, бо він лишився тим, ким був завжди. Цього недосить, щоб врятувати його і маму. Якщо йому щось і здатне зарадити, — то це її поміч.

Він відімкнув двері, піднявся нагору, до її кімнати. Планував почати розмову спокійно, але, побачивши, що вона досі сидить біля вікна, не стримався. Затрусився всім тілом, заридав, захлинаючись від сліз. Поклав голову їй на коліна і виклав усе, як є.

— Нічого, — відповіла врешті мама. Здавалося, його зовсім не здивували її слова. — Ми з усім розберемося. Залиш це мені.

— Мамо, якби ти трохи поговорила з ним, сказала, що нічого не знаєш — тоді він піде собі геть.

— Але незабаром повернеться. Сорок тисяч — великі гроші. Чому ти не розповів мені про них?

— Я не знав. Присягаюсь, я нічого не знав!

— Я тобі вірю. А от він — ні. Він не повірить ні тобі, ні мені. Мабуть, думає, що ми спільники, або зробили щось із тією дівкою й забрали гроші. Хіба ти не розумієш?

— Мамо... — він заплющив очі, бо не міг дивитися на неї. — Що нам робити?

— Для початку мені потрібно вдягнутися. Гостей слід зустрічати гарною, чи не так? Піду тільки візьму дещо у ванній. А ти поки піди до контори і скажи містеру Арбоґасту, що він може піднятися до мене.

— Я не можу привести його сюди, якщо ти зібралася...

Він зненацька заціпенів. Не міг поворухнутися. Захотілося зомліти, але навіть це не могло спинити того, що мало статися.

Ще кілька хвилин, і містеру Арбоґасту обридне чекати. Він підніметься до будинку, постукає в двері, відчинить, увійде. А тоді...

— Мамо, благаю, вислухай мене!

Та вона його не слухала. Старенька була вже у ванній: вдягалась, фарбувалася — готувалась до зустрічі. Готувалася.

Вона вигулькнула звідти у гарній сукні з рюшами. Обличчя її було напудрене, нарум’янене. Вона була гарна, як на картинці. Усміхнувшись йому, рушила донизу сходами.

Не встигла вона дійти до середини маршу, як від дверей почувся стукіт.

Арбоґаст вже тут. Норман хотів крикнути, застерегти його — та в горлі ніби застряг клубок. Усе, що йому лишалося — слухати, як мама гукає бадьорим голосом:

— Іду, іду! Хвилинку!

Сталося все миттєво.

Мама відчинила двері й впустила містера Арбоґаста. Зиркнувши на неї, він відкрив було рота, хотів щось сказати, аж тут підвів голову. Цього мама і чекала. З-за спини її виринула рука, і кілька разів у повітрі зблиснуло щось...

Норману не хотілося дивитися на предмет у її руці. Та й не було в цьому жодної необхідності, бо ж він і так знав, що там.

Мама знайшла його бритву...

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Усміхнувшись літньому клієнту, Норман промовив:

— Ось ваш ключ. До сплати десять доларів.

Дідова дружина відкрила сумочку:

— Гроші в мене, Гомере. — поклала на стійку купюру, кивнула Норману. Зненацька насторожилась, примружилась. — Що з вами? Вам недобре?

— Я... Я просто трохи стомився. А так усе гаразд. Напевне, вже буду зачинятися.

— Так рано? Я думала, мотелі працюють цілодобово. Особливо в суботу.

— Клієнтів у наших місцях небагато. Тим паче що вже по десятій.

Майже десята. Минуло цілих чотири години. Боже мій.

— Розумію. В такому разі на добраніч.

— На добраніч.

Старенькі пішли геть, і він нарешті зміг вийти з-за стійки, вимкнути вивіску і замкнути контору. Але спершу треба було випити. Йому конче треба було добряче хильнути. Зараз вже байдуже, що він там собі обіцяв. Це вже не важливо. Усе скінчено. Все скінчено — або лише починається.

Норман встиг хильнути вже кілька разів. Перший — щойно повернувшись до мотелю, о шостій. Відтоді випивав щогодини. Без цього він не протримався б, не зміг би спокійно стояти за стійкою, знаючи, що чекає на нього в будинку, загорнуте у килим. Він залишив усе, як є, нічого не чіпав. Просто загорнув тіло в килим. Крові було небагато, і крізь матерію вона не просочиться. До того ж під денним світлом він нічого не міг вдіяти.

А зараз час повертатися. Він суворо наказав мамі нічого не чіпати і знав, що вона послухається. Дивно, але, коли все скінчилось, вона миттю знесилилась. Здавалося, вона може накрутити себе, щоб переконати у будь-чім — якщо Норман не помиляється, це називається маніакальною фазою. Проте, щойно покінчивши з усім, вона вся обм’якла, і робити решту довелося йому. Він наказав їй повертатися до кімнати і не показуватись у вікні — лягти і тихенько лежати. І замкнув двері.

Втім, зараз доведеться їх відімкнути.

Норман замкнув контору і вийшов на стоянку. Там досі стояв «Б’юік» містера Арбоґаста.

Хіба не гарно було б сісти зараз у машину і поїхати геть звідси? Втекти кудись далеко-далеко і більше ніколи не повертатися? Подалі від мотелю, від мами, від того, що лежить у передпокої, загорнуте у килим?

На якусь мить спокуса стала нестерпною — але це тривало лише мить. Норман знизав плечима. Нічого не вийде, і він сам це розуміє. У безпеці він не буде більше ніколи. Тим паче, треба зробити щось із тілом у домі. Воно чекає на нього...

Роззирнувшись довкола, він перевірив, чи запнуті фіранки у номерах один і три. Відтак сів у Арбоґастову машину, вставив ключ, який знайшов у того в кишені, й поволі посунув на пагорб.

В будинку було темно. Мама спала у себе, чи бодай вдавала, що спить — але Норману було байдуже. Аби лиш не заважала. Йому не хотілося бачити маму, щоб знову не почуватися маленьким. На нього чекають дорослі справи — робота, що до снаги лише дорослому чоловіку.

Дорослий чоловік згорнув килим і підняв те, що в ньому лежало. Виніс його надвір, склав на заднє сидіння авто. Що килим не протече, він вгадав правильно. Ці старі килими поглинають будь-що.

Проїхав через поле до болота і трохи далі — до узлісся. Краще не топити машину там же, де й попередню. Знайшовши придатне місце, усе повторив. Цього разу це виявилось ще простіше. Повторення — велике діло.

От тільки нічого смішного в цій ситуації не було — особливо поки він сидів на пеньку, чекаючи, щоб машина зникла у трясовині. Ця тонула довше, ніж попередня, хоча «Б’юік», здавалося б, важчий і мав би швидше піти на дно. Та минула ціла вічність, перш ніж це сталося. Перш ніж він почув останній бульк.

Ну ось. Тепер його ніхто не знайде — як і ту дівчину з сорока тисячами. Цікаво, де вона їх сховала? В сумочці Норман нічого не знайшов, у валізі — також. Мабуть, лежали у дорожній сумці, чи, може, в машині. Слід було оглянути все ретельніше — от що. Щоправда, навіть якби він і знав про гроші, то однаково був у такому стані, що навряд чи щось знайшов би. А коли б і знайшов, хтозна, що сталося б далі. А якби він пробовкався про них перед детективом? Коли сумління нечисте, важко не проговоритися. Хай краще радіє, що хоч не він за все це відповідальний. От хто-хто, а він знає, що таке співучасть. Але він мусить захищати маму. Звісно, так він захищає і себе, та насправді усі його думки були передусім про маму.

Норман неквапно рушив полем назад. Завтра доведеться зробити ще одну вилазку з причепом і все повторити. Та у порівнянні з іншою справою ця була другорядною.

Перш за все він мусить попіклуватись про маму.

Як слід усе обміркувавши, Норман визнав, що від правди нікуди не дітися.

До нього точно прийдуть і спитають про детектива.

Усе логічно. Не може ж його фірма — як вона там звалася? — не розслідувати зникнення свого співробітника. Певне, протягом всього цього тижня з ним підтримували контакт, йому телефонували. Та й агенція з нерухомості це так просто не залишить. Усім бо хочеться знати, куди поділися їхні сорок тисяч готівкою.

Тож рано чи пізно до нього прийдуть із запитаннями. Можливо, навіть за кілька днів, або й за тиждень — як у випадку з дівчиною. Та він добре знав, що на нього чекає. І цього разу він точно буде готовий.

Він усе як слід обміркував. Хай би хто до нього прийшов, слід підготувати бездоганну історію. Він її запам’ятає, прорепетирує, щоб раптом не бовкнути зайвого, як оце сьогодні. Якщо він знатиме, чого чекати, то його вже ніхто не виведе з рівноваги і не зажене в глухий кут. Норман на ходу почав вигадувати, що скаже наступного разу.

Дівчина зупинилася в мотелі. Це треба визнати одразу. Звичайно, він нічого не запідозрив — аж поки за тиждень до нього не прийшов містер Арбоґаст. Переночувавши, вона поїхала. Вони ні про що не розмовляли і вже точно не вечеряли разом у будинку.

Він скаже, що розповів усе це містеру Арбоґасту. Єдине, що зацікавило детектива — питання дівчини про те, як далеко звідси до Чикаго, і чи можна дістатися туди за один день.

Це все, що хотів знати містер Арбоґаст. Подякувавши Норману, він сів у машину й поїхав геть. Ні, куди він попрямував, Норман не знає, містер Арбоґаст йому не сказав. Отак просто сів і поїхав. Коли це було? В суботу ввечері.

От і все: факти й нічого більше. Жодних тобі подробиць, нічого, що могло б викликати підозри. Утікачка була тут і поїхала далі. За тиждень прибув детектив, поставив кілька запитань і, отримавши відповідь, також забрався. Даруйте, містере, але це все, що мені відомо.

Норман уявив, як розказуватиме це. Говоритиме спокійно, розслаблено, бо не доведеться турбуватися про маму.

Цього разу вона не сидітиме біля вікна. Її взагалі не буде в будинку. І навіть якщо до нього прийдуть із ордером на обшук, її ніхто не знайде.

Це буде найкращим захистом — для неї і, що ще важливіше, для нього. Він вигадав цей план раніше і тепер вирішив утілити його якнайшвидше. Можна навіть не чекати до завтра.

Дивно, але навіть коли все нарешті скінчилося, його не полишала впевненість. Цього разу було не так, як тоді, коли він втратив самоконтроль і потребував присутності мами. Сьогодні йому потрібно, щоб її там, навпаки, не було. І рішучість, щоб заявити їй про це, нікуди не зникала.

Він піднявся темними сходами просто до її кімнати і ввімкнув світло. Як і очікував, вона лежала в ліжку, хоч і не спала. Досі навіть очей не склепила, тільки зараз вдала, ніби спить.

— Нормане, скажи на Бога, де ти був? Я переживала.

— Ти знаєш, де я був, мамо. Не прикидайся.

— Усе гаразд?

— Так. — Він глибоко вдихнув. — Мамо, мушу попросити тебе не ночувати в кімнаті протягом наступного тижня-двох.

— Що ти сказав?

— Кажу, я мушу попросити тебе не ночувати у кімнаті протягом наступного тижня-двох.

— Чи ти здурів? Це моя кімната.

— Я знаю. І я не прошу тебе виїхати з неї назавжди. Лише на певний час.

— Але навіщо?

— Мамо, благаю, вислухай мене і спробуй зрозуміти. Сьогодні в нас був гість.

— Хочеш про це поговорити?

— Так, мушу. Бо рано чи пізно його почнуть розшукувати. Я скажу, що він побув тут трохи і поїхав геть.

— Аякже, синку, саме це ти їм і скажеш. Та й на тому все.

— Сподіваюсь, так і буде. Але ризикувати не можна. Ймовірно, у будинку буде обшук.

— Хай собі шукають скільки схочуть. Його однаково тут нема.

— І тебе не буде.

Ковтнувши повітря, він похапцем продовжив:

— Я серйозно, мамо. Це для твого ж блага. Не можна, щоб тебе хтось бачив — як той детектив, що був тут сьогодні. Я не хочу, щоб тобі ставили якісь питання — і ти сама розумієш, чому. Це неможливо. Тому краще зробити так, щоб тебе тут не було.

— І що ж ти зробиш? Втопиш мене у болоті?

— Мамо...

Вона засміялася. Її сміх більше нагадував хрип. Норман чудово знав, що, завівшись, вона вже не зупиниться, тож залишиться єдине: гримнути на неї. Ще якийсь тиждень тому він би на це нізащо не наважився. Але сьогодні — не тиждень тому, зараз усе інакше. Це слід визнати. Мама не просто хвора. Вона — небезпечна психопатка. За нею треба слідкувати в усі очі.

— Замовкни! — крикнув він, і сміх урвався. — Вибач, — додав м’якше. — Ти мусиш мене вислухати. Я все обміркував. Я сховаю тебе у погребі.

— У погребі? Я не зможу...

— Зможеш. Ти сидітимеш там. Так треба. Я приноситиму тобі все необхідне. Там є світло, і я поставлю тобі ліжко.

— Я не піду!

— А я тебе і не прошу, мамо. Це наказ. Ти сидітимеш у погребі, доки не зможеш безпечно повернутися до будинку. Я завішу стіну килимом, щоб прикрити двері. Ніхто нічого не помітить, навіть якщо вони спустяться у підвал. Тільки так я можу гарантувати тобі безпеку.

— Нормане, я не хочу навіть говорити про це. Я не зрушу з цього місця!

— Тоді я занесу тебе туди.

— Нормане, ти не посмієш...

Але він посмів. Підняв стареньку з ліжка й поніс у погріб. У порівнянні з містером Арбоґастом вона виявилась майже невагомою, мов пір’їнка, і від неї, на відміну від детектива, пахло не сигаретами, а парфумами. Занадто спантеличена, вона не спромоглася на опір і лише тихенько заскімлила. Норман аж здивувався, до якої міри це виявилось легко. Головне — зібратися з духом. Врешті, вона ж лише хвора, немічна, тендітна бабця! Чого її боятися? Навпаки, тепер вже вона боїться його. Так, точно боїться. Він знав це, бо за всю їхню розмову вона жодного разу не назвала його синком.

— Я поставлю тобі ліжко, — сказав він їй. — І нужник...

— Нормане, не смій казати таких слів!

На якусь мить вона спалахнула, як колись, але швидко вгамувалася. Норман зробив усю решту: приніс ковдри, познімав завіси зі слухових віконець, щоб у погріб заходило удосталь свіжого повітря. Мама зарюмсала — чи то не так зарюмсала, як тихенько забубоніла:

— Тут як у тюрмі. Ось куди ти мене посадив. Ти хочеш замкнути мене в буцегарні. Нормане, ти мене не любиш, бо якби любив, не зробив би такого.

— Якби я тебе не любив, знаєш, де ти вже була б? — йому не хотілось цього говорити, але він мусив: — У державній психіатричній лікарні для злочинців! Ось куди б тебе запроторили.

Він клацнув вимикачем, гадаючи, чи почула вона його, чи дійшли до неї його слова.

Вочевидь, мама все збагнула, бо, щойно Норман зачинив двері, відповіла. У темряві її голос звучав оманливо м’яко, та слова однаково врізались йому в душу — глибше, ніж бритва в горлянку містера Арбоґаста:

— Так, Нормане, мабуть, ти маєш рацію. Певне, туди б мене і запроторили. Тільки я була там б не сама.

Норман грюкнув за собою дверима, замкнув їх на замок і пішов геть. Можливо, це йому лише здалося, але, біжучи сходами нагору, він почув за спиною тихеньке гигикання, що долинало з погреба.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Сем із Лілою сиділи в коморі, чекаючи на повернення Арбоґаста, однак, окрім звуків суботнього вечора, не чули геть нічого.

— У такому містечку, як це, суботній вечір легко визначити на слух, — озвався Сем. — В такі дні воно звучить інакше. От візьмімо хоча б машини. Суботнім вечором їх більше, та й їздять вони швидше. Це тому, що вибираються покататися підлітки. А ті скрип і гуркіт, що їх чути зі стоянки? То фермери на своїх розвалюхах приїздять у кіно, а їхні робітники — до таверн. А кроки чуєш? Вони також інакші. Чуєш, як хтось бігає? Це дітлахи. В суботу їм не треба робити уроки і можна лягати пізніше. От вони й насолоджуються свободою.

Він знизав плечима.

— Звісно, у Форт-Ворті гамірніше у будь-який вечір.

— Мабуть, так, — відповіла Ліла. — Семе, чому він не їде? Вже майже дев’ята.

— Ти, певне, зголодніла.

— Не в цьому річ. Я хочу знати, чому він досі не повернувся.

— Може, знайшов щось важливе. Ось і затримався.

— Міг би в такому разі й подзвонити. Знає ж, що ми непокоїмось.

— Май терпіння, треба ще трохи почекати...

— Я більше не можу чекати! — відсунувши стільця, Ліла схопилась на ноги і почала крокувати вузенькою кімнаткою.

— Слід було одразу йти у поліцію, але всі тільки й казали, що треба почекати: спершу містер Лоурі, потім Арбоґаст, тепер ти. Вам на думці лише гроші, а не благополуччя моєї сестри. Доля Мері не обходить нікого, крім мене!

— Це неправда. Тобі відомо про мої до неї почуття.

— Тоді чому ти це терпиш? Чому нічого не робиш? Що ти за чоловік, якщо у такій ситуації сидиш тут і філософствуєш?

Схопивши сумочку, вона попрямувала до дверей.

— Куди ти? — спитав Сем.

— До шерифа. Час побалакати з ним.

— Йому можна зателефонувати. Ми однаково мусимо дочекатися повернення Арбоґаста.

— Якщо він приїде. А що, як він поїхав із міста і більше не повернеться?

Ці слова були сказані на межі істерики. Сем узяв її за руку:

— Присядь. Я зателефоную шерифу.

Вона залишилася чекати. Він вийшов до прилавка, став біля касового апарата і підняв слухавку:

— Будь ласка, сто шістдесят два. Алло, приймальня шерифа? Це Сем Луміс із господарчого. Я хочу поговорити з шерифом Чемберсом...

— Він що? Ні, я нічого про це не чув. Де, кажете? У Фултоні? А коли повернеться? Ага. Ні, нічого страшного. Просто хотів поговорити. Якщо його не буде до опівночі, перекажете йому, що я просив передзвонити мені? Я ночуватиму в крамниці. Так. Дякую за люб’язність.

Повісивши слухавку, Сем повернувся до комірчини.

— Що тобі сказали? — спитала Ліла.

— Його немає на місці.

Дивлячись їй у вічі, Сем переповів зміст розмови:

— У Фултоні пограбували банк, і Чемберс із поліцією штату виїхали на перехоплення. Я розмовляв зі старим Пітерсоном. Він єдиний, хто зостався у відділку. Щоправда, вулиці патрулюють ще двоє копів, але вони нам не допоможуть.

— Що ж нам тепер робити?

— Звісно, чекати. Цілком ймовірно, що до завтрашнього ранку поговорити з шерифом не вдасться.

— Хіба тобі байдуже, що сталося з...

— Авжеж, ні.

Він сказав це підкреслено різко.

— Тобі полегшає, якщо я зателефоную до мотелю і спитаю, що могло затримати Арбоґаста?

Ліла кивнула.

Сем повернувся в залу. Цього разу вона пішла за ним і стала позаду. Він попросив операторку з’єднати його з власником мотелю. Знайшовши в списку Нормана Бейтса, дівчина перевела дзвінок.

— Дивно, — сказав Сем, вішаючи слухавку. — Ніхто не відповідає.

— Я їду туди.

— Нікуди ти не поїдеш. — Він поклав руку їй на плече. — Краще я. А ти лишайся тут. Раптом Арбоґаст з’явиться.

— Семе, як думаєш, що могло статися?

— Зможу сказати, коли повернусь. А поки заспокойся. Я повернуся менше ніж за годину.

Так і сталося — бо Сем їхав швидко. Рівно за сорок п’ять хвилин він повернувся до крамниці, де на нього чекала Ліла.

— Ну, як? — спитала вона.

— Це дуже дивно. Мотель зачинено, у конторі — нікого. У будинку на пагорбі також. Я п’ять хвилин стукав у двері, але мені не відчинили. Гараж біля дому відчинений, але в нім порожньо. Здається, Бейтс кудись поїхав.

— А містера Арбоґаста бачив?

— Його машини я там не побачив. На стоянці було два авто: з алабамськими та іллінойськими номерами.

— Але куди він...

— Припустимо, Арбоґаст розвідав щось важливе. Можливо, вони з Бейтсом поїхали кудись разом. Тому він і не передзвонив.

— Семе, я так більше не можу. Я повинна дізнатись правду!

— А ще тобі треба поїсти. — Він дістав паперовий мішечок. — Дорогою назад заскочив до буфета, купив гамбургерів і кави. Ходімо до комірчини, повечеряємо.

Коли вони доїли, було вже по одинадцятій.

— Послухай, — сказав Сем. — Чому б тобі не повернутись до готелю поспати? Якщо хтось прийде або зателефонує, я тебе наберу. Не обов’язково нам обом сидіти тут усю ніч.

— Але ж...

— Сама подумай. Самими переживаннями тут не зарадиш. А що, коли я вгадав, і Арбоґаст дійсно знайшов Мері? В такому разі зранку ми отримаємо новини. Добрі новини.

Однак до недільного ранку жодних хороших новин не надійшло.

О дев’ятій Ліла вже стукала у двері крамниці.

— Є якісь новини? — спитала. Сем похитав головою, і вона спохмурніла. — А от я дещо розвідала. Арбоґаст виселився з готелю ще вчора зранку — до того, як вирушив на пошуки.

Сем нічого не відповів, узяв капелюха й пішов за нею.

У неділю вранці вулиці Фейрвелі булі безлюдні. Будівля суду, з усіх боків оточена газоном, височіла на головній площі. З одного її краю стояв пам’ятник ветеранам Громадянської війни — один із тисячі встановлених у вісімдесятих перед судами по всій країні. З інших трьох сторін красувались міномет часів іспано-американської війни, гармата з Першої Світової та гранітний обеліск з іменами чотирнадцяти мешканців Фейрвела, що загинули у Другій. По периметру площі були розставлені лавки, однак о цій порі на них іще ніхто не сидів.

Сам суд був зачинений, проте приймальня шерифа містилася у прибудові, яку у Фейрвелі досі називали «новою», хоч її притулили туди ще у сорок шостому. Бічні двері були відчинені. Сем з Лілою увійшли, піднялися сходами і попрямували до кабінету шерифа.

У приймальні не було нікого, крім старого Пітерсона.

— Доброго ранку, Семе.

— Добрий ранок, містере Пітерсон. Шериф уже тут?

— Ні. Чули, що утнули грабіжники? Прорвалися через поліційну блокаду в Парнасі. Зараз їх розшукує ФБР. Розіслали скрізь орієнтування...

— Де шериф?

— Він повернувся дуже пізно. Мабуть, доречніше було б сказати — рано вранці.

— Ви передали йому моє повідомлення?

Старий знітився.

— Я... Я забув. Зовсім замотався. — Він витер губи. — Але я збирався зробити це, щойно він повернеться.

— О котрій він буде тут?

— Думаю, пополудні. В неділю вранці він ходить до церкви.

— До якої?

— До Першої баптистської.

— Дякую.

— Ви ж не збираєтеся шукати його там?

Сем мовчки розвернувся. Ліла задріботіла за ним по коридору.

— Що це за місто таке? — пробурчала вона на ходу. — Грабують банк, а шериф у церкві. Що він там робить — молиться, щоб грабіжників упіймали за нього?

Сем не відповів. Вже на вулиці вона знову озвалася:

— Куди ми йдемо?

— Авжеж до Першої баптистської церкви.

На щастя, відволікати шерифа від проповіді не довелося. Дійшовши до церкви, вони побачили, що парафіяни вже виходять на вулицю. Отже, церемонію завершено.

— А он і він, — сказав Сем. — Ходімо.

Вони підійшли до пари, що стояла на краю тротуару. Жінка була низенька, сива, тихенька, у ситцевій сукні; чоловік — високий, широкоплечий, пузатий. Він був вбраний у сірий костюм. Його червона, гладка шия попри все норовила вирватися з білого накрохмаленого комірця. Мав кучеряве сиве волосся й кошлаті чорні брови.

— Шерифе, стривайте, — гукнув його Сем. — Хочу з вами поговорити.

— Сем Луміс. Як справи? — шериф Чемберс простягнув йому свою широку, червону долоню. — Люба, пам’ятаєш Сема?

— Знайомтеся, це міс Крейн із Форт-Ворта.

— Радий знайомству. Чи не про вас, бува, Сем тут усім розказує? Я й не уявляв, яка ви гарна.

— Ви говорите про мою сестру, — відповіла Ліла. — Власне, я тут через неї.

— Я хотів спитати, чи не могли б ми продовжити розмову у вас у кабінеті? — докинув Сем. — Хочемо дещо вам пояснити.

— Авжеж, можна! — Джад Чемберс повернувся до дружини. — Люба, чому б тобі не поїхати додому самій? Я повернуся, щойно закінчу розмову, — це ненадовго.

Та не так сталося, як гадалося. Дійшовши до кабінету шерифа Чемберса, Сем виклав йому всю історію. Навіть без усіляких відхилень у нього пішло б цілих двадцять хвилин, а тут ще й шериф постійно перебивав його.

— Хочу розпитати вас про наступне, — врешті промовив Чемберс. — Чому ви не звернулися до мене одразу ж після того, як до вас прийшов той Арбоґаст?

— Я ж вам пояснив. Він сподівався впоратися без залучення поліції. Планував відшукати міс Крейн і переконати її повернути гроші, щоб не створювати неприємностей агенції Лоурі.

— Кажете, документи вам показав?

— Так, — кивнула Ліла. — Він — ліцензований детектив страхової компанії. Дізнався, що моя сестра дісталася аж сюди, до того мотелю. Саме тому ми і непокоїмось: він так і не повернувся, хоч і обіцяв.

— А коли ви їздили у мотель, його там не застали?

Питання адресувалося Сему, тому відповів він:

— Там взагалі нікого не було, шерифе.

— Дивно. Дуже дивно. Я знаю Бейтса, власника. Він завжди там. У місто майже не виїздить. А сьогодні зранку ви йому дзвонили, ні? То, може, спробуємо? Мабуть, він учора спав, коли ви приїхали.

Червоне ручище лягло на слухавку.

— Тільки про гроші йому не кажіть, — попросила Ліла. — Запитайте лише про Арбоґаста. Подивимося, що він скаже.

Шериф кивнув.

— Не переживайте, — буркнув. — Я знаю, що робити.

Він назвав оператору номер і почав чекати на відповідь.

— Алло... Бейтс, це ви? Це шериф Чемберс. Так, так. Мені потрібні деякі відомості. Тут у місті шукають одного чоловіка на прізвище Арбоґаст. Мілтон Арбоґаст, із Форт-Ворта. Він детектив, який працює на фірму «Періті м’ючуал»... Що він? Правда? А коли це було? Ясно. І що казав? Не турбуйтеся, мені можете говорити, я і так уже все знаю. Ні, це все... Ні, ні, жодних неприємностей. Просто оце подумав, що він міг зупинитися у вас. Поки ми ще говоримо, скажіть-но, будь-ласка, чи не міг він заїхати до вас ще раз, пізніше, того таки вечора? О котрій ви зазвичай лягаєте? А, розумію. Що ж, гадаю, тепер мені все ясно. Дякую за інформацію, Бейтс.

Поклавши слухавку, повернувся до них:

— Схоже, ваш детектив гайнув до Чикаґо.

— До Чикаґо?

Шериф Чемберс кивнув:

— Так. Дівчина сказала, що також прямує туди. Здається мені, той ваш Арбоґаст — ще той пройдисвіт.

— Ви про що? Що той Бейтс вам розповів? — спитала Ліла, спираючись на стіл.

— Те саме, що й Арбоґаст вам учора, коли телефонував від нього. Ваша сестра зупинилася в мотелі минулої неділі. Зареєструвалася під вигаданим ім’ям, Джейн Вілсон, і сказала, приїхала з Сан-Антоніо. А в розмові прохопилася, що прямує до Чикаґо.

— В такому разі це була не Мері. У неї ж немає знайомих у Чикаґо, вона навіть ніколи не була там!

— Бейтс каже, Арґобаст був упевнений, що це вона. Він навіть почерк звірив. Її історія, машина — все сходиться. І це ще не все. Бейтс каже, що, почувши про Чикаґо, детектив одразу ж помчав туди.

— Безглуздя якесь! Якщо вона дійсно поїхала до Чикаґо, у неї був цілий тиждень, щоб сховатися. Арґобаст нізащо не відшукає її там.

— А може, він знає, де шукати. А що, як він не розповів вам усе, що знає про вашу сестру та її плани?

— А що такого міг би знати він, чого не знаємо ми?

— Тут складно сказати щось напевне. Можливо, він розкусив план вашої сестри. Якщо знайде її та гроші, то може статися і так, що він не повідомить про це своїй компанії.

— Ви хочете сказати, що містер Арбоґаст — шахрай?

— Я лише кажу, що сорок тисяч готівкою — великі гроші. А якщо Арбоґаст сюди не повернувся, це означає, що він щось рознюхав.

Шериф кивнув.

— Мабуть, він давно уже щось планував. Інакше чого б тоді він не звернувся за допомогою до мене? Тим паче, як ви казали, він виселився з готелю ще вчора.

— Заждіть-но, шерифе, — втрутився Сем. — Чи ви не поспішаєте з висновками? У вас немає жодних доказів, окрім того, що Бейтс щойно сказав вам по телефону. А що, як він бреше?

— А нащо йому брехати? Він сказав усе чесно: дівчина зупинялася в нього, а тоді навідався Арбоґаст.

— В такому разі де був він учора, коли я приїздив до нього?

— Припускаю, що міцно спав у ліжку, — відповів шериф. — Послухайте, я добре знаю Бейтса. Так, він дещо дивакуватий, не надто кмітливий — принаймні, так мені завжди здавалося. Але він точно не з тих, хто брехатиме з умислом. Чому ж я не повинен йому вірити? Тим паче, що я переконаний, що Арбоґаст вам збрехав.

— Збрехав? Про що?

— Ви ж самі переповіли, що він сказав вам, коли зателефонував учора. Так от, це було потрібно для того, щоб відвернути вашу увагу. Він давно вирішив поїхати до Чикаґо і просто хотів, щоб ви мовчали якомога довше, аби він міг виграти час. Тому й збрехав.

— Шерифе, я не розумію. Про що він нам збрехав?

— Про те, що збирається побалакати з Нормановою матір’ю. Бачте, у Нормана Бейста немає матері.

— Як немає?

— Вона померла ще двадцять років тому. — Чемберс кивнув. — Ото буча тоді здійнялася. Дивно, що ти не пам’ятаєш — мабуть, був ще зовсім малий. Так от, той мотель вона збудувала разом зі своїм приятелем Джо Консідайном. Вона була вдова, тож між людьми понеслися плітки, буцім вони з тим Консідайном...

Шериф замовк, глипнув на Лілу, а тоді продовжив, недбало махнувши рукою.

— Хай там як, а так вони й не одружилися. Щось пішло не так: чи то вона опинилася в цікавому становищі, чи виявився, що він мав родину десь інде. Тож одного вечора обоє напилися стрихніну. Словом, звичайне самогубство. А от її синок, той самий Норман Бейтс, знайшов їх. Для малого це було велике потрясіння. Якщо не помиляюсь, після того він кілька місяців пролежав у лікарні. Навіть на похорон не прийшов. А от я там був. Того і знаю, що його мати мертва. Чорт, та я сам ніс її труну!

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Сем і Ліла пішли пообідати до готелю. Трапеза виявилась невеселою для них обох.

— Я досі не можу повірити, що містер Арбоґаст надурив нас і втік, — сказала Ліла, відставляючи чашку кави. — І в те, що Мері поїхала до Чикаґо, я також не вірю.

— А шериф Чемберс вірить — зітхнув Сем. — Тим паче що ми мусимо визнати, що про Бейтсову матір Арбоґаст мені таки збрехав.

— Так, але все одно тут щось не сходиться. Як і з історією про Чикаґо. Як міг містер Арбоґаст знати про Мері більше, ніж ми йому розповіли?

Сем поклав ложку біля склянки шербету.

— Останнім часом я почав замислюватись над тим, наскільки добре ми з тобою насправді знаємо Мері, — сказав він. — Ми з нею заручені, ви взагалі жили разом — проте ні ти, ані я нізащо б не повірили, що вона здатна взяти чужі гроші. Але від правди нікуди не дінешся. Вона їх узяла.

— Так, — понуро погодилася Ліла. — Тепер і я в це вірю. Вона взяла гроші. Але зробила це не задля власної вигоди. Певне, вона думала, що зможе допомогти тобі віддати борги.

— То чому ж тоді вона не приїхала до мене? Я б нізащо не взяв від неї нічого, навіть коли б і не знав, що ці гроші крадені. Проте якщо вона вважала, що я їх візьму — то чому ж не з’явилася тут? Адже вона була тут неподалік, у мотелі.

Ліла зім’яла серветку, міцно затисла в руці.

— Саме це я і намагалася пояснити шерифу. Нам точно відомо, що вона була в мотелі. А те, що Арбоґаст збрехав, ще не значить, що Бейтс каже правду. Чому шериф обмежився лише дзвінком, а не поїхав перевірити все самостійно?

— Тут я шерифа не звинувачую, — відказав Сем. — Для чого йому туди їхати? На якій підставі? У нього ж немає доказів. До того ж у провінції, де всі всіх знають і ніхто нікому не хоче завдавати зайвих клопотів і неприємностей, так не роблять. Ти сама чула, що він сказав. Немає жодних підстав підозрювати Бейтса. Вони все життя знайомі.

— Так, але ми з Мері також знайомі все життя, та, як виявилось, є речі, про які я навіть не здогадувалась. Тим паче, він сам казав, що той чоловік досить дивний.

— Не зовсім так. Просто він живе усамітнено. І це можна зрозуміти, надто зважаючи на те, що він пережив після смерті матері.

— Його матір, — насупилася Ліла. — Цього моменту я ніяк не можу збагнути. Якщо Арбоґаст нам збрехав, для чого було вигадувати історію про неї?

— Не знаю. Може, це було перше, що...

— А якщо він дійсно планував утекти, навіщо йому було дзвонити нам? Хіба не легше просто чкурнути тишком-нишком, аби ніхто й не знав, що він був у тому мотелі? — Ліла поклала серветку, глянула на Сема. — Знаєш, у мене виникла одна ідея.

— Яка?

— Семе, що сказав Арбоґаст до того, як поклав слухавку? Що він говорив про матір Бейтса?

— Що бачив, як вона сиділа біля вікна.

— То, може, він казав правду?

— Не може бути. Місіс Бейтс померла, і шериф це підтвердив.

— А може, бреше тут якраз Бейтс? Скажімо, Арбоґаст припустив, що то могла бути матір, а коли сказав про це Бейтсу, той підтвердив, заявивши, однак, що вона хвора і розмовляти з нею не можна. Але Арбоґаст не поступився. Хіба не це він тобі сказав?

— Саме так. Але я досі не розумію...

— Не розумієш! А от Арбоґаст зрозумів. Суть у тому, що, коли він заїздив на стоянку, біля вікна сидів хтось. То могла бути Мері.

— Ліло, тобі не здається, що...

— Я вже й сама не знаю, що думати. Але чому ні? Обидва сліди обриваються там, у мотелі. Зникло двоє людей. Хіба цього не досить? Хіба цього не достатньо мені, сестрі Мері, щоб піти до шерифа і домагатися від нього розслідування?

— Твоя правда, — погодився Сем. — Гайда.

Вони застали шерифа Чемберса вдома, за обідом. Він уважно вислухав Лілу, жуючи кінчик зубочистки.

— Ну не знаю, — сказав урешті. — Для цього мусите підписати заяву...

— Я готова підписати що завгодно, тільки б ви усе перевірили.

— А до завтра це не почекає? З хвилини на хвилину мають надійти новини про грабіжників...

— Стривайте, — перебив його Сем. — Шерифе, це серйозна справа. Її сестра зникла більше тижня тому. Питання тут не тільки в грошах. У нас є підозра, що її життя в небезпеці. Можливо, вона навіть...

— Гаразд! Тільки, Семе, не треба розповідати мені, як я повинен робити свою роботу. Поїхали до мене в контору, підпишемо всі папери. Але, якщо хочете знати мою думку, це марнування часу. Норман Бейтс — не вбивця.

Як і будь-яке інше, останнє слово прозвучало і тут же розчинилось у повітрі, однак відлуння його лишилося. Сем із Ліла це відчули. Воно бриніло в них у вухах усю дорогу до контори Чемберса. Не стихло воно і тоді, коли шериф поїхав до мотелю. З собою він їх не взяв, наказавши чекати тут, тож вони лишилися удвох у порожній конторі. Їх двоє. І те слово.

Чемберс повернувся надвечір, один. Подивився на них поглядом, у якому читалася суміш відрази й полегшення:

— Все, як я вам і казав. Хибна тривога.

— Що ви...

— Шановна пані, притримайте коней. Дайте я присяду і все вам спокійно розповім. Я з’їздив туди і не зустрів жодних перепон. Бейтс був у лісі за будинком, збирав хмиз. Мені навіть ордер показувати не довелося, таким чемним він був. Сказав, що я можу піти оглянути все сам. Навіть ключі від мотелю дав.

— І ви все перевірили?

— Звичайно. Кожнісінький номер у мотелі. А тоді обшукав дім згори донизу. Там порожньо: ані душі, геть нічого. А все тому, що, крім Бейтса, там більше ніхто не живе. Всі ці роки він мешкає там сам-один.

— А як щодо кімнати?

— Вона на другому поверсі. Колись це була спальня його матері — коли та ще була жива. Також все чисто. Він навіть нічого там не міняв. Каже, що не користується нею. І взагалі в будинку все так само, як і тоді, коли він його успадкував. Можна, звісно, казати, буцім той Бейтс трохи не сповна розуму — але як не звихнутися, живучи стільки років самотою?

— Ви питали в нього про те, що сказав нам Арбоґаст? — озвався Сем. — Ніби у вікні той бачив його матір?

— Авжеж, питав. Каже, це все брехня. Арбоґаст йому нічого не говорив. Розмову я почав навмисне суворо, аби перевірити, чи не приховує він нічого. Його відповіді я повірив. Тоді ще раз розпитав його про Чикаґо. Запевняю вас, він каже правду.

— Я в це не вірю, — сказала Ліла. — Навіщо тоді містеру Арбоґасту вигадувати, ніби він бачив у вікні Бейтсову матір?

— Зустріньтесь з ним і спитайте в нього самі, — відрубав шериф Чемберс. — Може, то перед вікном сидів її привид?

— Ви впевнені, що його мати померла?

— Я ж уже казав вам, що особисто був присутній на її похороні і на власні очі бачив записку, яку вона лишила Норману перед самогубством. Чого ще вам треба? Чи, може, ви хочете, щоб я її відкопав і показав вам? — Чемберс зітхнув. — Вибачте, міс. Я не хотів вас ображати. Зрозумійте: я зробив усе, що від мене залежало. Я обшукав будинок, і вашої сестри або містера Арбоґаста там немає. І від машин їхніх ані сліду. Думаю, тут все ясно, як Божий день. А я зробив усе, що міг.

— То що мені тепер робити?

— Подзвоніть на роботу до Арбоґаста і спитайте, чи чули вони щось. Можливо, в них знайдуться якісь зачіпки. Тільки до ранку дзвонити нікому навіть не думайте.

— Мабуть, ваша правда. — Ліла підвелася. — В усякому разі дякую вам за роботу. Вибачте, що докучала вам.

— Власне, для того я й тут. Так, Семе?

— Авжеж, — відповів Сем.

Шериф Чемберс устав.

— Я знаю, як ви почуваєтеся, — сказав він. — Шкода, що я не можу зробити для вас більше, — але я не маю для цього підстав. Якби ж у вас були якісь беззаперечні докази, тоді...

— Ми розуміємо, — мовив Сем. — І цінуємо вашу допомогу. — Він повернувся до Ліли: — Ходімо?

— Розвідайте більше про Чикаґо, — гукнув їм навздогін шериф. — І до побачення!

Вони вийшли надвір. Призахідне сонце сипало на землю навскісні промені. На горло Лілі лягла тінь багнета, що тримав солдат на пам’ятнику.

— Поїдемо до мене? — спитав Сем.

Дівчина похитала головою.

— До готелю?

— Ні.

— Куди ж тоді?

— Не знаю, як ти, а я поїду в той мотель, — рішуче відрубала Ліла.

Вона повернула голову і поглянула на нього з викликом. Гостра тінь ковзнула їй по шиї, й Семові на мить здалося, ніби Лілі перерізають горлянку...

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

Норман здогадувався, що до нього їдуть — навіть тоді, коли ще не бачив, щоби хтось заїжджав на стоянку.

Не знав, хто це буде, як виглядатиме, чи бодай скільки людей чекати. Але був упевнений: до нього їдуть.

Він знав це ще відучора, коли, лежачи в ліжку, чув, як у двері хтось стукає. Він принишк, навіть не підійшов до вікна, щоб подивитися, хто там. З головою закутався в ковдру і терпляче чекав, доки незнайомець нарешті піде. І той таки пішов. Як добре, що Норман сховав маму в погребі. Так буде краще для нього, для неї і для непроханого гостя.

Втім, уже тоді Норман зрозумів, що на цьому все не скінчиться. І не помилився. Сьогодні, поки він прибирав біля болота, приїхав шериф Чемберс.

Це була велика несподіванка — після стількох років знову побачити шерифа. Норман добре його запам’ятав іще відтоді, коли стався весь цей жах. Так він називав ту пригоду з дядечком Джоном Консідайном і отрутою — довгим, нескінченним жахіттям, яке почалося в мить, коли він подзвонив шерифу, і тривало ще кілька місяців по тому, доки його нарешті не виписали з лікарні й не відпустили додому.

Побачити шерифа Чемберса зараз було ніби заново пережити весь той кошмар. Щоправда, часом люди бачать один і той же сон кілька разів. Головне — не забувати, що Норману вже вдалося надурити Чемберса тоді, першого разу, коли все було значно складніше. Тож, якщо зберігати спокій, сьогодні все має пройти гладко. Так воно і сталося.

Він відповів на всі питання, навіть дав шерифові ключі й дозволив йому самостійно обшукати будинок. Це було навіть трохи смішно: поки Чемберс перевіряв дім, Норман знищував усі докази на болоті. Звичайно, смішно було ще й тому, що мама сиділа тихенько. Якби вона подумала, що то Норман спустився в підвал, і погукала, він отримав би неприємності. Але він її застеріг, і вона поводилася добре. До того ж шериф Чемберс шукав зовсім не її, думаючи, що вона давно померла.

Як же хвацько Норман обкрутив його круг пальця того першого разу! Та й сьогодні замилив очі нівроку: шериф не знайшов анічогісінько, поставив лише кілька питань про дівчину, детектива й Чикаґо. Норману кортіло вигадати ще щось — мовляв, дівчина планувала зупинитися в якомусь готелі у місті, та, коли подумав як слід, зрозумів, що вчинити так буде нерозумно. Краще вже говорити те, що вже як слід обміркував. Шериф йому повірив і мало не попросив вибачення. З тим й поїхав.

Тож із цією частиною було покінчено, але Норман знав, що продовження іще буде. Сюди Чемберс приїхав не з власної ініціативи. Хтось його направив, інакше й бути не може — сам бо він нічого не знає. А його вчорашній дзвінок був попередженням. Значить, про дівчину і Арбоґаста відомо ще комусь, і це вони змусили шерифа зателефонувати Норману. Вони ж відправили сюди розвідника — учора, а сьогодні — Чемберса. Далі вже з’являться сюди самі. Це точно станеться, можна не сумніватися.

Норман подумав так і відчув, як знову закалатало його серце. Вмить захотілось наробити дурниць: втекти кудись, вбігти у погріб і заритися обличчям матері у спідницю, або ж сховатися у спальні, накрившись ковдрою. Але втекти й залишити маму саму він не міг; а з собою її брати також було ризиковано — тільки не в такому стані. Навіть ходити до неї за порадою не можна. Хоча ще тиждень тому він так би і вчинив, — але зараз, після того, що сталося, втратив до неї будь-яку довіру. Та й навряд чи чимось зарадить сховатися під ковдрою.

Якщо вони приїдуть до нього, він їх зустріне. Це єдиний вихід. Він зустріне їх, розповість ту ж історію, і вони йому нічого не зроблять.

А тим часом треба придумати щось, аби погамувати серце.

Він сидів у конторі сам-один. Пара з Алабами поїхала рано вранці, іллінойці — одразу по обіді. Інших постояльців не було. Почали збиратися хмари. Якщо піде дощ, надвечір можна нікого не чекати. Отже, трохи випити йому не нашкодить. Тільки допоможе вгамувати серце.

Норман знайшов пляшку у сховку під стійкою. Це вже була друга із трьох, що він поклав сюди того місяця. Але нічого страшного: це лише друга пляшка. Хай усі його клопоти почалися з першої, — цього разу воно не повториться. Зараз він упевнений, що мама нічого не зіпсує. Як стемніє, він приготує їй щось на вечерю, можливо, навіть залишиться побалакати з нею. Проте зараз йому треба трошки випити. Перший ковток не допоміг, та після другого стало краще. Нарешті він розслабився. Принаймні, трохи. А як захоче — вип’є ще трішки.

Зненацька йому страшенно захотілося ще, бо він побачив машину.

Вона нічим не вирізнялася з-поміж інших автівок — ніяких тобі підозрілих номерів. Але, побачивши її, Норман збагнув, що це вони. Чутливі люди здатні відчувати неладне. Його серце знов закалатало, і він ще раз відпив із пляшки, дивлячись, як вони виходять з машини. Чоловік мав звичайнісінький вигляд, аж Норман на хвильку замислився, чи він, бува, не помилився. Однак наступної миті він побачив жінку.

Побачивши жінку, він одразу підняв пляшку — щоб зробити ще один ковток і водночас затулити її обличчя. Бо це була та ж сама дівчина.

Вона повернулася з болота!

Ні. Вона не могла повернутись. Це неможливо. Тільки поглянь на неї. В неї волосся іншого кольору — темно-русяве. Та й нижча вона, хоча страшенно схожа на ту. Може, сестра?

Так, звісно. Це, мабуть, її сестра. Це все пояснює. Та Джейн Вілсон, чи як її там звали насправді, вкрала гроші і втекла. Спершу її шукав детектив, а зараз — сестра. Все сходиться.

Він знав, що зробила б на його місці мама. Хвала Богу, аж так ризикувати більше не доведеться. Усе, що треба — дотримуватись легенди, і вони поїдуть собі далі. Не варто забувати, що ніхто нічого не знайде і не доведе. Коли знаєш, на що чекати, можна не хвилюватися.

Віскі подіяло: допомогло йому заспокоїтись, поки вони прямували до контори. Він бачив, як вони говорять біля дверей, але йому це було байдуже. Навіть темні хмари на заході не турбували його. Небо почорніло, сонце втратило свій блиск. Сонце втратило свій блиск — дуже поетично. То він, виявляється, ще й поет! Норман усміхнувся. Він має багато талантів. Тільки б вони знали...

Але вони не знали. І ніхто нічого не знав. Для світу він був звичайним товстуном середнього віку, що, кліпаючи очима, привітав гостей, коли ті зайшли до контори:

— Чим можу допомогти?

Чоловік підійшов до стійки. Норман закліпав, очікуючи, що чоловік почне його допитувати, але цього не сталося. Натомість гість промовив:

— Ми б хотіли зняти номер.

Неспроможний відповісти, Норман лише кивнув. Невже він помилився? Ні, ні. Дівчина підійшла до стійки. Вона точно її сестра: в цьому немає жодного сумніву.

— Авжеж. Чи ви не бажаєте...

— Ні, це не обов’язково. Нам би швидше перевдягнутися в чисте.

Він бреше. Їхній одяг бездоганно чистий. Проте Норман усе одно посміхнувся:

— Гаразд. Номер на двох коштує десять доларів. Розпишіться ось тут і внесіть платню.

Він підштовхнув журнал до чоловіка. Той завагався на мить, а тоді зробив запис. Норман давно привчився читати догори дриґом: містер та місіс Сем Райт, м. Індепенденс, штат Міссурі.

Знову брехня. Містер Райт — брехун. Вони обоє підступні, підлі брехуни! Певне, мають себе за великих розумах, раз приїхали сюди зі своїми фокусами. Але нічого, він їм ще покаже!

Дівчина зазирнула в журнал. Тільки не на ті імена, які записав чоловік, а на інше, вгорі сторінки. Це ім’я її сестри. Джейн Вілсон, чи як її там насправді.

Либонь, іще думає, що він не помітив, як вона стиснула чоловікові лікоть. Але Норман все бачив.

— Поселю вас у першому номері, — сказав Норман.

— А де це? — спиталася дівчина.

— Навпроти контори.

— Може, краще в шостий?

Номер шість. Тепер Норман згадав. Він завше вписував номери після реєстрації. У шостому зупинялася її сестра. Дівчина це помітила.

— Шостий номер ось тут, — сказав він. — Але сумніваюсь, що вам там сподобається. Вентилятор зламався.

— Він нам не потрібен. Однаково насувається буря, яка зіб’є спеку. — Брехуха. — Крім того, шість — наше щасливе число. Ми одружилися шостого числа.

Брудна, брудна брехуха.

Норман знизав плечима:

— Добре.

І все минуло дійсно добре. Коли так подумати, то навіть краще, ніж добре. Брехуни планували заморочити його, а якщо розпитувати його вони не збираються, то поселити їх у шостому номері — найкраще рішення. Можна не турбуватися, що вони там щось знайдуть. До того ж він зможе приглянути за ними. Так, він за ними пригляне. Ідеально!

Узявши ключ, він провів їх до дверей шостого номеру, розташованого за якихось кілька кроків від контори. Здійнявся вітрюган; надворі похолоднішало. Поки чоловік ніс валізу від машини, Норман відімкнув двері. Така крихітна валізка, як на мандрівників аж з Індепенденсу. Бридкі, гнилі брехуни!

Він відчинив двері, впустив їх.

— Може, бажаєте ще чогось?

— Ні, дякуємо. Все добре.

Норман зачинив двері. Повернувся до контори і ще раз приклався до пляшки. Це буде навіть легше, ніж він собі думав. Простіше не буває.

Відхилив ліцензію на стіні й крізь дірочку зазирнув до ванної кімнати шостого номера.

Звісно, там нікого не було — вони залишилися у кімнаті. Він чув їхні кроки; час від часу до нього долітали уривки розмови. Чогось дошукуються. Він гадки не мав, що б то могло бути. Однак, судячи з їх розмови, вони — також.

— ...якби ми знали, що шукаємо.

Це був голос чоловіка. Далі — дівчини:

— ... щось сталося, має бути щось, що він пропустив. Я впевнена. У тих криміналістичних лабораторіях... Якісь зачіпки...

Знову чоловік:

— Але ж ми не детективи. Я думаю... Краще поговорити з ним... Треба піти і залякати його...

Норман всміхнувся. Його вони нічим не залякають. І нічого не знайдуть. Він віддраїв номер згори донизу. Жодних доказів того, що там сталося, не залишилось — ані крапельки крові, ані волосинки.

Знову її голос, вже ближче:

— ...розумієш? Якби ж нам вдалося знайти хоч щось, тоді, можливо, ми змогли б вивести його на чисту воду.

Вона йде до ванної кімнати, він — за нею.

— Маючи докази, ми зможемо залучити шерифа. В поліції штату є така лабораторія?

Він стоїть у дверях ванної, дивиться, як вона оглядає умивальник.

— Тільки поглянь, як тут чисто! Кажу тобі, треба з ним побалакати. Це наш єдиний шанс.

Вийшла з Норманового поля зору. Заглядає в кабінку — йому чути, як шелестить шторка. От сучка мала, така сама, як її сестра. Треба їй і в ду´ші все перевірити. Та нехай. Хай перевіряє скільки схоче.

— ...жодних ознак...

Норману захотілося засміятись. Ну звісно, там нічого немає! Він дочекався, поки вона вийде з душової. Але ж де вона? Натомість він почув якесь шелестіння.

— Що ти робиш?

Це спитав чоловік. Норман повторив питання про себе. Дійсно, що вона там робить?

— Перевіряю за душем, ось тут. Хтозна... Семе! Дивись, що я знайшла!

Вона вийшла до дзеркала, тримаючи щось у руці. Що це? Що та сучка вже знайшла?

— Семе, це сережка! Це сережка Мері!

— Ти впевнена?

Ні, це не може бути друга сережка. Не може!

— Авжеж, я переконана. Я сама подарувала їй ці сережки на день народження, торік. В Далласі є ювелірна крамничка, де на замовлення виготовляють унікальні прикраси. Таких більш ніде не знайдеш. Я замовила їх спеціально для неї. Вона хоч і сердилась, казала, що це я щось вигадую, але дуже їх любила.

Піднесла сережку до світла, поглянула на неї й повела далі:

— Певно, впала, поки Мері приймала душ. Хіба що сталось дещо ін... Семе, що таке?

— Ліло, боюся, тут таки щось сталося. Бачиш ці плями? Схоже на засохлу кров.

— О, ні!

— Так, Ліло, твоя була правда.

Сучка. Всі вони сучки. Тільки послухай, що вона меле.

— Семе, нам треба в будинок. Негайно.

— На це має право тільки шериф.

— Навіть якщо покажемо йому сережку, він нам не повірить. Скаже, Мері впала і вдарилася головою, та й усе.

— Може, так все і було.

— Семе, а сам ти у це віриш?

— Ні, — зітхнув він. — Не вірю. Втім, це ніяк не доводить причетності Бейтса. Це вже робота шерифа.

— Він нічого не зробить, я знаю! Нам треба щось, що точно переконає його — щось із будинку. Я знаю, де треба шукати.

— Ні. Це небезпечно.

— Тоді знайдімо Бейтса і покажемо йому сережку — можливо, це зробить його говіркішим.

— А якщо не зробить? Тим більше якщо він до цього причетний — ти гадаєш, він так просто у всьому зізнається? Розумніше було б їхати за шерифом. Негайно.

— А що, як він нас запідозрить? Побачивши, що ми кудись їдемо, він може втекти.

— Він нас не підозрює. Але, якщо хочеш, шерифу можна зателефонувати.

— Телефон у конторі. Він усе почує. — Вона на мить затнулась. — Слухай, Семе, а що, якщо я з’їжджу за шерифом, а ти залишишся тут і побалакаєш з Бейтсом?

— Висувати йому якісь обвинувачення?

— Не треба! Просто заговори його, поки мене не буде. Скажи йому, що я поїхала до міста в аптеку — будь-що, аби він нічого не запідозрив і не сполохався. Так буде певніше.

— Гаразд...

— Семе, дай сережку.

Голоси зазвучали тихіше — вони повернулись до кімнати. Розмова стихла, та слова залишились. Він залишиться тут, поки вона з’їздить по шерифа. То он що вони задумали. Її вже не спинити. А от була б тут мама, вона б їх спинила. Обох. Але мами тут нема — вона сидить у погребі.

Ага, а коли та сучка покаже шерифу скривавлену сережку, той повернеться на пошуки мами. А якщо і не знайде її у погребі, однаково може все зрозуміти. Двадцять років він не знав правди — аж дотепер. Він може зробити те, чого Норман боявся найбільше: дізнатися, що насправді сталося в день смерті дядечка Джо Консідайна.

З-поза стінки долинув шум. Поспіхом опустивши ліцензію, Норман простяг руку до пляшки, але часу хильнути не лишилось. Зачинилися двері шостого номера; пара вийшла. Вона пішла до машини, він — до контори.

Норман повернувся до дверей, міркуючи, що сказати.

Проте значно більше його непокоїло те, що може зробити шериф. Він може поїхати на міський цвинтар і розкопати її могилу. Коли він побачить порожню домовину, — розкриє таємницю.

Дізнається, що мама жива.

Норманові застугоніло в грудях. Заглушити це гупання зміг лише гуркіт грому, одночасно з яким до контори зайшов чоловік.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

Сем спершу подумав, що грім заглушить рев мотору, аж тут побачив, що Бейтс стоїть біля стійки, звідки йому видно все шосе та околицю. Отже, Лілин від’їзд ігнорувати не варто.

— Можна у вас посидіти? Дружина поїхала в місто за сигаретами.

— Колись у нас тут стояв автомат з сигаретами, — відповів Бейтс, — але їх майже не купували, то його й зняли.

Зиркнув понад Семовим плечем. Зрозуміло: він стежить за машиною, що виїхала на шосе в сутінках.

— Поганий час вона обрала для подорожі. За кілька хвилин вперіщить злива.

— І часто у вас тут грози? — спитав Сем, сідаючи на підлокітник старенького дивана.

— Буває, — відповів Бейтс. — У нас по-всякому буває.

Що це означає? Придивившись уважніше, за окулярами на обличчі товстуна Сем помітив порожній погляд. Вловивши легкий дух алкоголю, перевів очі на пляшку на краю стійки. Так ось у чім річ: Бейтс випив. Достатньо, щоб лице заніміло, — однак замало для того, щоб це вплинуло на розум.

— Хочете трохи випити? — спитав Норман. — Я оце якраз збирався плеснути собі трішки.

— Можна, — повагавшись, відповів Сем.

— Зараз знайду вам чарочку. У мене десь тут була. — Він виринув з-під столу з чарчиною. — Я з таких не п’ю. Та й на роботі не вживаю. Просто при такій вологості це допомагає, особливо від ревматизму.

Налив чарку, підштовхнув до краю стійки. Сем підійшов ближче.

— Тим паче, що в таку погоду клієнтів уже не буде. Ви тільки погляньте, як ллє!

Сем крутнувся. Надворі лило, як із відра. Нічого не видно далі, ніж за кілька метрів. Ще й стемніло. Але вивіски Бейтс не вмикав.

— Беріть чарку й сідайте, — сказав управитель. — Ви не переживайте — я люблю тут постояти.

Сем повернувся на диван, зиркнув на годинник. Ліла поїхала десь вісім хвилин тому. Навіть за такої зливи до Фейрвела доїде за неповних двадцять. На пошуки шерифа — ще десять, для певності — п’ятнадцять, і ще двадцять на дорогу назад. Це щонайменше година. Довгенько. Про що б таке поговорити?

Сем підняв чарку. Бейтс відпив просто з горла. Гучно ковтнув.

— Нудно, мабуть, жити тут самому, — повів Сем.

— Так, — грюкнув пляшкою об стійку Норман. — Буває нудно.

— Але, гадаю, це водночас по-своєму цікаво. Закладаюсь, тут ви надивилися на усіляких людей.

— Вони просто ночують і їдуть далі. Я їх не запам’ятовую. З часом перестаєш звертати на таке увагу.

— Ви тут давно?

— Мотелем я керую вже більше від двадцяти років. А живу тут все життя.

— І всім завідуєте сам?

— Так. — Бейтс вийшов з-за стійки з пляшкою в руці. — Дозвольте долити вам.

— Мені вже досить.

— Ще одненька не зашкодить. Я вашій жінці не скажу, — гигикнув він. — Та й пити наодинці я не люблю.

Плеснувши Сему ще, він повернувся за стійку.

Сем сів на диван. В сутінках Бейтсове лице було ледве видно. Ще раз гримнув грім, цього разу — без блискавки. В конторі було дуже спокійно і затишно.

Дивлячись на цього бідолаху і слухаючи його, Сем відчув себе присоромленим, — адже його слова звучали так... Звичайно! Аж не віриться, що цей чоловік може бути причетним до чогось страшного.

А якщо він і причетний до чогось, то що ж це може бути? Сем цього не знав. Мері вкрала гроші, ночувала тут, вони знайшли в ду´ші її сережку. Однак вона могла просто вдаритися головою, а сережка, випадаючи, могла поранити її вухо. Ймовірно, вона таки подалася до Чикаґо, як припускали Арбоґаст і шериф. Коли вже на те пішло, він і сам погано знає Мері. А от сестра краще знайома із нею. Хороша вона дівчина, тільки занадто імпульсивна, непосидюча, завжди поспішає з висновками. Як от, наприклад, ідея самотужки обшукати будинок. Добре, що вдалося відмовити її. Хай краще привезе шерифа. А може, вони взагалі помиляються? Цей Бейтс поводиться так, ніби сумління в нього чисте.

Зненацька Сем згадав, що треба говорити, а не сидіти мовчки.

— А ви правду казали, — продовжив він. — Така злива вперіщила.

— Мені подобається слухати зливу, — відповів Бейтс. — Подобається дріботіння дощу. Воно мене звеселяє.

— Ніколи не думав, що злива може звеселити. Мабуть, вам тут особливо нічим розважитись.

— Не дуже. Але таке вже в нас життя.

— В нас? Я думав, ви живете сам.

— Я сказав, що керую мотелем сам, але належить він нам двом — мені й мамі.

Сем мало не вдавився своїм віскі. Опустив чарку, міцно стиснувши її в руці.

— Я не знав...

— Авжеж ні, — та й звідки вам було знати? Про це не знає ніхто. Вона не виходить із дому. Їй не можна, бо всі вважають її мертвою.

Він сказав це напрочуд спокійним тоном. Хоча у темряві його обличчя майже не було видно, Сем знав, що воно зберігає спокійний вираз.

— Проте інколи і тут буває пожвавлення, — геть як двадцять років тому, коли мама й дядько Джо Консідайн випили отруту. Я подзвонив шерифу, він приїхав і знайшов їх. Мама лишила записку, в якій усе пояснила. На допит я не прийшов, бо захворів. Я був дуже хворий. Мене забрали в лікарню. Я там пробув тривалий час. Був там так довго, що, коли вийшов, здавалося, вже нічого не зможу вдіяти. Та мені це вдалося.

— Що вам вдалося?

Бейтс не відповів. Сем почув ковток і стук пляшки об стійку.

— Дозвольте налити вам ще, — сказав він.

— Ні, дякую.

— Я наполягаю.

Він вийшов з-за стійки, став над Семом і простягнув йому пляшку.

Сем відсторонився:

— Спершу розкажіть, що сталося.

Бейтс спантеличився:

— А, так. Я повернув маму додому. Це було найцікавіше: прийти на цвинтар уночі й розкопати могилу. Вона пролежала в труні так довго, що спершу я подумав, що вона померла. Та, звісно, це була неправда. Вона не могла бути мертвою, інакше не спілкувалася б зі мною, поки я лежав у лікарні. Просто впала в летаргічний сон, анабіоз. Я знав, як привести її до тями. Бачте, зробити це завжди є спосіб, хай дехто й називає це магією. Магія — це лише безглузде слово. Ще не так давно електрику також називали магією, але ж тепер усім відомо, що це — сила, яку можна приборкати, якщо знати, як це робити. Життя — це також сила. Життєдайна. Його можна вмикати і вимикати, зовсім як електрику. Тож я вимкнув його в ній і знав, як увімкнути знову. Ви мене розумієте?

— Так... Це дуже цікаво.

— Я знав, що це сподобається вам і тій молодій пані. Вона ж насправді ніяка вам не дружина, га?

— Але звідки...

— Бачите, я знаю більше, ніж вам здається. І більше, ніж відомо вам самим.

— Містере Бейтс, з вами точно все гаразд? Просто ви...

— Я знаю, до чого ви хилите. Думаєте, я впився, так? Але, коли ви приїхали сюди, я був іще тверезий. Я знаю, що ви знайшли сережку і сказали своїй супутниці привезти сюди шерифа.

— Я...

— Чого ви? Спокійніше. Я ж он спокійний. Коли б щось було не так, я б рознервувався, — але ж я не нервуюсь. Ви ж не думаєте, що я розповів би вам усе це, якби щось було не так? — він спинився. — Ні, я дочекався, поки вона виїде на шосе і зупиниться. Я це бачив.

— Зупиниться?

Сем спробував знайти у темряві його обличчя, адже тепер чув лише голос.

— Так. Ви ж не знали, що вона нікуди не поїде, правда? Думали, вона поїхала за шерифом, як ви їй наказали. Але в неї своя голова на плечах. Пам’ятаєте її план? Вона хотіла обшукати будинок. Туди вона й подалася, і зараз вона там.

— Випустіть мене звідси...

— Аякже. Я вас не затримуватиму. Просто подумав, що ви будете не проти випити ще трохи, поки я розповім вам усю історію про маму. Я думав, вам це було цікаво через дівчину. Певне, зараз вона познайомиться з мамою.

— Геть з дороги!

Сем рвучко встав, товстун відступив.

— То ви більше не хочете? — насмішкувато спитав Бейтс. — Ну й не треба. Хай буде по ва...

Кінець фрази загубився у гуркоті грому, а грім — у темряві. Сем відчув, як пляшка розбилась об його голову. Голос, грім, удар і сам Сем — усе поринуло в непроглядну темряву...

Довкола досі було темно, але Сем відчув, як його хтось термосить. Він отямився в освітленій конторі. Яскраве світло боляче різонуло по очах, і він знову заплющив їх. До Сема повернулися відчуття. Він відчув, як хтось підняв його; всадовив. Здавалося, голова зараз відвалиться. Попри пульсуючий біль, він розплющив очі й побачив перед собою шерифа Чемберса.

— Слава Богу, — промовив Сем. — Значить, він збрехав мені про Лілу, і вона вас знайшла.

Шериф пропустив його слова повз вуха.

— Годину тому мені подзвонили з готелю. Вони шукали вашого друга Арбоґаста. Він виселився, але речей не забрав. Залишив їх у рецепції в суботу зранку і сказав, що повернеться, але так і не приїхав. Я згадав ваші слова, а тоді пішов шукати вас. Подумав, що ви могли приїхати сюди самі. Пощастило, що я знайшов вас тут.

— То Ліла не була у вас?

Сем спробував піднятись. Голова розклювалась.

— Обережно, — притримав його Чемберс. — Ні, я її взагалі не бачив. Почекайте...

Але цього разу Семові вдалося встати. Похитуючись, він таки зіп’явся на ноги.

— Що тут сталося? — спитав шериф. — Де Бейтс?

— Мабуть, побіг до будинку по тому, як оглушив мене, — відповів Сем. — Вони з матір’ю зараз обоє там.

— Але ж вона померла...

— Ні, вона жива. І вони обоє зараз у домі з Лілою!

— За мною.

Чемберс вибіг під дощ. Сем кинувся за ним. Ковзаючи по слизькій доріжці, тяжко відсапуючись, вони піднялися крутим схилом до будинку.

— Ви впевнені, що вони там? — спитав через плече Чемберс. — Не схоже, щоб там хтось був.

— Я впевнений, — прохрипів Сем.

Цього можна було не казати, бо зненацька, заглушивши його слова, гримнув грім. Та навіть попри гуркіт обидва чоловіка почули і одразу впізнали звук, який саме в ту мить пролунав із дому.

Це кричала Ліла.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ

Ліла здолала кілька сходинок і вийшла на ґанок якраз напередодні грози.

Будинок був старий, із посірілою дерев’яною обшивкою, і у півтемряві перед негодою мав дещо моторошний вигляд. Під її ногами скрипнули дошки; вгорі від вітру заторохтіли віконниці.

Вона сердито постукала у двері, не очікуючи відповіді. Вона більше нічого ні від кого не чекала.

Правда полягала у тому, що всім їм було байдуже. Доля Мері не обходила нікого. Містер Лоурі хотів повернути гроші, а Арбоґаст всього лишень виконував свою роботу. Що ж до шерифа, то все, що його цікавило — це як не вляпатися в халепу. Втім, найбільше її обурювала Семова байдужість.

Ліла постукала ще раз. Будинок відповів лункою тишею. Відлуння притлумлював шерхіт дощу. Ретельніше прислухатися вона не стала.

Гаразд, вона визнає, що страшенно сердита — але як тут не сердитись? Цілий тиждень їй знай торочать «не нервуй, розслабся, наберись терпіння». Якби все справді було гаразд, вона досі була б у Форт-Ворті й сюди не приїхала б. Але вона розраховувала хоча б на Семову підтримку.

Як вона одразу не здогадалася? Так, він милий, навіть привабливий, але ця його провінційна неквапність, консервативна обачливість... Вони із шерифом — добра пара. Їй обом аби лише не ризикувати.

Проте вона не така. І, знайшовши сестрину сережку, вона більше не зупиниться. Як міг Сем після цього лише знизати плечима й відправити її до шерифа? Чому не пішов до Бейтса і не вибив із нього зізнання? Була б вона чоловіком, саме так би й вчинила. Тепер їй зрозуміло одне: досить покладатися на інших — їм усе байдуже, аби лише не було зайвих клопотів. Вона більше не має довіри до Сема, і вже точно — до шерифа.

Не сердилася б так, точно не зробила б цього, — але їй вже осточортіла їхня надмірна обачність і дурнуваті припущення. Інколи треба перестати все аналізувати і довіритися емоціям. Далебі, саме емоція, якщо точніше — розпач штовхнув її пошукати в душовій кабінці, де вона і знайшла сережку Мері. Отже, в будинку також щось має бути. Повинно бути. Цього разу вона триматиме себе в руках, думатиме головою, але таки знайде те, що шукає. А тоді вже нехай Сем привозить сюди шерифа.

Вона грюкала у двері так несамовито саме через ці роздуми про їхню неквапність, — хоча могла б того й не робити. Їй ніхто не відчинить, бо у будинку нікого немає — вона була в цьому певна. Але їй треба зайти. В цьому вся проблема.

Ліла попорпалась у сумочці. Миттю згадалися всі старі жарти про те, що в жіночій сумочці є що завгодно — такі точно полюбляють Сем і той шериф. Пилочка? Ні, не підійде. Вона пам’ятала, що десь поклала відмичку. Певне, у кишеньку для монет, якою ніколи не користується. Ага, ось і вона.

Відмичка. Дурнувата назва. Схоже на «наймичка». Та філологічні питання її зараз не цікавлять. Аби лишень вдалося відімкнути двері.

Вона вставила відмичку в замок і повернула. Той не піддався. Покрутила в інший бік. Ключ ввійшов майже повністю, але йому все одно щось заважало.

І знову на допомогу їй прийшла злість. Ліла рвучко шарпнула ключем. Клацнувши, той нарешті ввігнався в замок повністю, і двері відімкнулись. Ліла повернула ручку й відчула, як двері піддаються. Відчинила їх.

Зайшла у передпокій. Всередині — темно. Десь на стіні має бути вмикач.

Знайшла, клацнула. Загорілась блякла лампочка, тьмяно освітивши облізлі, вилинялі шпалери. Що то на них за візерунок — виноградні грона чи фіалки? Фе, стиль — неначе з минулого століття.

Погляд у залу лиш підтвердив її здогад. Але туди Ліла не пішла — цей поверх може почекати. Арбоґаст казав, ніби хтось стежив за ним з горішнього вікна. Звідти й варто починати пошуки.

На сходах світла не було. Ліла повільно рушила ними, тримаючись рукою за бильце. Тільки вона піднялася на майданчик, як, струсонувши стару будівлю, гримнув грім. Мимохіть здригнувшись, Ліла заспокоїлася. Це природна реакція, сказала вона собі. У цьому будинку нічого боятися. Діставшись коридору на другому поверсі, вона клацнула вмикачем. Стіни тут були обклеєні шпалерами у зелену смужку. Що ж, коли вже це страхіття не налякало її, то тепер вже точно нічого не зможе.

Вона опинилася перед трьома дверима. Перші вели до ванної кімнати. Такої ванної вона не бачила ніде, хіба що в музеї. Ні, виправила вона себе, в музеях таких кімнат повністю не виставляють. Хоч цю можна було б і показати: ванна на ніжках, просто під умивальником — труби, старий унітаз із ланцюжком для змивання, що звисає зі стелі. Над умивальником — дзеркало, криве й подзьобане. Щоправда, за ним містилась не аптечка, а шафка для білизни, повна рушників і простирадл. Ліла швиденько пройшлася по поличкам. Їхній вміст ні про що їй не сказав, окрім того, що Бейтс здає білизну в пральню: простирадла ретельно випрасувані й акуратно складені.

Зайшла до іншої кімнати; ввімкнула світло. Знову гола лампочка посеред стелі, — однак її світла вистачало, щоб як слід розгледіти приміщення. Тут була Бейтсова кімната — напрочуд маленька, тісна, з низеньким ліжком, яке підійшло б радше хлопчику, ніж дорослому чоловіку. Мабуть, він спить у ньому з самого дитинства. Простирадло зім’яте — недавно на ньому лежали. В кутку біля шафи стояв комод — одне з тих допотопних страховиськ із дуба, з іржавими ручками на шухлядах. Без жодних докорів сумління Ліла перерила їхній вміст.

У верхній зберігались носовички — переважно брудні — й широкі, старомодні краватки. Знайшла затискач для краватки у коробці, з якої його явно ніколи не виймали, і два набори запонок. У другій шухляді зберігались сорочки, у третій — шкарпетки і спіднє. Остання була також напхана якимись білими безформними одежинами, в яких вона урешті-решт — спершу не повіривши сама собі — упізнала нічні сорочки. Може, він ще й ковпак на ніч одягає? Далебі, всьому цьому будинку місце в музеї!

Дивно, що ніде немає ніяких пам’ятних дрібниць — ні тобі листів, ні фотокарток. Втім, Бейтс може тримати їх у конторі, в столі. Так; мабуть, так воно і є.

Лілину увагу привернули фотографії на стінах. Їх було лише дві. На першій — хлопчик, що сидів верхи на поні; на другій — той самий малий в оточенні п’яти інших дітлахів, переважно дівчаток, перед сільською школою. Малого Нормана Бейтса Ліла впізнала не одразу — в дитинстві він був худорлявий.

Вона перевірила все, крім стінної шафи та двох книжкових полиць. Із шафою розібралася швидко: два костюми, куртка, плащ і пара старих, заляпаних фарбою штанів. У кишенях порожньо. Довершували все дві пари черевиків і кімнатні капці на підлозі під вішаками.

Тепер — до книжкових полиць.

Тут Ліла неабияк спантеличилась, здивувавшись безглуздому набору книжок у бібліотеці Нормана Бейтса. «Нова модель всесвіту», «Розширення свідомості», «Відьомські культи в Західній Європі», «Виміри буття». Ці книги не могли належати дитині та точно не вписувались у бібліотеку власника мотелю в глушині. Вона хутко пробіглася по полицям. Патопсихологія, окультизм, теософія. Переклади Гюїсманса і де Сада. На нижній полиці — книжки в дешевих палітурках, без назв. Ліла витягла й відкрила одну. Божевільні ілюстрації всередині були майже відвертою порнографією.

Ліла поставила книжку на місце і підвелася. Перший напад відрази минув, поступившись іншій, сильнішій реакції. В цьому домі точно мусить бути ще щось. Те, чого вона не змогла прочитати на пересічному, брезклому обличчі Бейтса; те, що якнайяскравіше виявилося тут, у його бібліотеці.

Скривившись, Ліла вийшла в коридор. По даху періщив дощ. Коли вона відчинила темні двері, що вели до третьої кімнати, гримнув грім. Стала на порозі, дивлячись у темряву і вдихаючи спертий дух старих парфумів і... що б це могло бути?

Клацнувши вмикачем на стіні, Ліла зойкнула.

Це була саме та кімната, що виходила у двір, — в цьому нема ані найменшого сумніву.

Здається, шериф казав, ніби Бейтс нічого в ній не міняв від самої материної смерті. Однак до такого Ліла була не готова.

Та, хоч вона і не була готова потрапити до іншої епохи, але ж ось вона, тут — у світі, що існував задовго до її народження.

Ба більше: таке оформлення кімнати вважалося старим іще задовго до смерті Бейтсової матері. Ліла подумала, такого оздоблення ніде не знайдеш вже років із п’ятдесят. Спальня неначе застигла в ері годинників у стилі позолоченої бронзи-ормолу, дрезденської порцеляни, подушечок-саше, червоних килимків, фіранок з китичками, стільниць із фресками, ліжок з балдахінами, крісел-гойдалок, порцелянових котів, вишитих простирадл і критих в’язаними серветками крісел.

Але воно досі живе тут.

Через усе це Лілі здалося, ніби вона опинилася у зовсім інших часі та місці. Перший поверх неначе складався з уламків минулого; другий був також весь занехаяний, занедбаний. Але в цій кімнаті панували цілісність і порядок. Самодостатня, вона немов жила власним життям. Тут панував бездоганний лад; кожна річ була на своєму місці, жодної тобі пилинки навкруги. Коли не зважати на старі двері, вона не справляла враження музейного експонату. Здавалося, ця кімната жива, ніби в ній хтось і досі мешкає. Оздоблена понад півсторіччя тому, недоторкана і незмінна, відколи двадцять років тому померла її власниця, вона належала живій людині. Ще тільки вчора тут, визираючи у вікно, сиділа жінка...

«Привидів не існує», сказала про себе Ліла, насупившись від усвідомлення того, що доводиться нагадувати це самій собі. Та, попри все, тут відчувалася присутність живої душі.

Ліла зазирнула до шафи. Плащі та сукні висіли акуратно, в рядок, хоч деякі й зіжмакались, бо їх давно не прасували. А ось і сукні, яким приблизно із чверть століття. На верхній поличці — капелюшки, хустки і шалики, такі, які і досі часом носять сільські бабусі. У глибині шафи порожньо — мабуть, тут зберігали валізи. На цьому все.

Оглянувши комод і нічний столик, Ліла перейшла до ліжка. Вишите покривало було дуже гарне. Вона простягнула руку, щоб помацати тканину, але тут же відсахнулася.

Покривало було міцно заправлене в ногах ліжка і вільно звисало по боках. А от узголів’я її насторожило. Хоч його і заправили, але явно похапцем, абияк — так, що з-під нього пробивався білий край подушки. Так застеляють ліжко тоді, коли дуже поспішають.

Вона зірвала покривало й відгорнула ковдру. Простирадло було вицвіле, аж сіре, вкрите коричневими плямками. На ліжку і подушці лишилися беззаперечні сліди того, що тут недавно спали. В матраці лишився відбиток тіла, а посередині подушки, там, де плями були найвиразніші, — глибока вм’ятина.

«Привидів не існує», повторила собі Ліла.

У цій кімнаті явно хтось був. Бейтс тут не спав — доказом тому слугує його власне ліжко. Однак тут хтось лежав, і саме ця людина визирала у вікно. Якщо це була Мері, де вона тепер?

Можна було б обшукати решту кімнати, перерити шухляди, а тоді спуститися на перший поверх. Але це не обов’язково. Спершу треба зробити ще дещо — аби ж вона пам’ятала, що саме?

Де може бути Мері?

Раптом Ліла згадала.

Що там казав шериф Чемберс? Що знайшов Нормана Бейтса у лісі за будинком, коли той збирав хмиз.

Хмиз для пічки. Так, це воно: пічка у підвалі...

Крутнувшись, Ліла помчала сходами донизу. Вхідні двері були прочинені, досередини завіявся вітрюган, — бо вона зламала замок відмичкою. Тепер зрозуміла, що непокоїло її весь цей час — усвідомлення того, що вона зламала чужі двері. А ще зрозуміла, чому так розсердилася, коли знайшла сережку. Вона розсердилась, бо злякалася; а злість допомагає приховати страх. Страх того, що сталося з Мері — того, що напевне сталося з нею в підвалі. Вона злякалася за Мері, не за себе. Бейтс тримав її в підвалі протягом цілого тижня, може, навіть мордував, а може — робив те, що й чоловік у тій брудній книжці. Він мордував її, доки не вивідав про гроші, а тоді...

Підвал. Слід знайти підвал.

Навпомацки Ліла дісталась до кухні. Ввімкнула світло і з переляку заклякла, уздрівши на полиці мале кудлате створіння, готове щомиті кинутись на неї. Та виявилося, це лише опудало білки непорушно дивиться на неї дурнуватими, мертвими очицями.

Сходи до підвалу були просто перед нею. Вона намацала вмикач на стінці. Внизу засвітилася тьмяна лампочка, кволо висвітлюючи чорну темінь. В такт зі стуком підборів прогуркотів грім.

Гола лампочка висіла на дроті просто перед величезною пічкою з важкими залізними дверцятами. Ліла зупинилась перед нею і, затремтівши, нарешті визнала те, що мусила визнати. Вона повелась, як дурепа, що прийшла сюди сама, що почала усе це і продовжує робити. Та вона мусить зробити це — заради Мері. Мусить відкрити пічку і поглянути, що там усередині.

«Господи, а як там досі горить вогонь? А що, коли...»

Та ручка була холодна. Теплом не віяло ні від печі, ні від темряви, що ховалась за її дверцятами. Ліла нахилилася, зазирнула досередини, не подумавши узяти коцюбу. Ніякого попелу, ніякого запаху горілого — нічого. Або її недавно почистили, або ж не користувалися аж з минулої весни.

Ліла розвернулася, побачила під стінкою старовинну раковину для прання і стіл зі стільчиком. На столі стояли пляшки, лежали столярні інструменти, ножі та голки. Кілька ножів мали дивну форму; деякі з голок були нанизані на шприци. Позаду бовваніла купа дощок і дротів, вкритих безформними білими плямами. Речовину Ліла впізнала не одразу, та, придивившись до найбільшої плями, збагнула, що це гіпс — геть як ото вона носила в дитинстві, коли зламала ногу. Підійшовши до столу, вона з цікавістю почала розглядати ножі.

А тоді почула шум.

Спершу Ліла подумала, що це грім; але, дослухавшись, збагнула, що це рипнули дошки.

Хтось зайшов до будинку і крадеться коридором. Може, це Сем? Можливо, він шукає її? Але чому тоді Сем її не покликав?

І навіщо він зачинив двері до підвалу?

Хтось зачинив підвал. Дзенькнув замок, кроки віддалились; зазвучали вже з передпокою. Певне, пішли на другий поверх.

Її замкнули в підвалі. Виходу немає, ховатися — ніде. Тому, хто спускатиметься сходами, буде видно весь підвал. І цей хтось незабаром повернеться. В цьому вона не сумнівалася.

Якби ж тільки було де сховатися — хоч на хвильку. Тоді тому, хто прийде по неї, доведеться спуститися аж до самого низу, і в неї з’явиться шанс прорватися до сходів, врятуватися.

Найкраще буде сховатися під сходами. Може, знайде там якісь старі газети або ганчір’я, щоб укритися...

Раптом Ліла помітила на дальній стіні ковдру. Це була стара, подерта індіанська ковдра. Шарпнула її, і трухлява тканина легко відірвалася від цвяхів, якими була прибита до стіни. За нею виявилися двері.

Двері. Ковдра цілковито їх закривала, але за ними мало бути ще одне приміщення — либонь, старий погрібець. Ідеальне місце для схованки.

Часу на роздуми обмаль: вона почула в передпокої притишені кроки, що наближалися до кухні.

Ліла відчинила дверцята у погріб.

І в ту ж таки мить закричала.

Закричала, побачивши на підлозі літню жінку — висхлу, сиву бабцю, що шкірилась на неї з темряви.

— Місіс Бейтс! — зойкнула Ліла.

— Так.

Однак голос пролунав не з сухих, коричневих уст, а в неї з-за спини — зі сходів, що вели у підвал. На них бовваніла постать.

Озирнувшись, Ліла побачила гладку, безформну фігуру, щільно обтягнуту сукнею, абияк накинутою поверх чоловічого одягу. Підвела очі на шаль, що огортала напудрене, розмальоване лице. Яскраво наквецяні губи розпливалися в кривій гримасі.

— Я — Норма Бейтс, — сказав високий, пронизливий голос.

А тоді вигулькнула рука з ножем, і ноги задріботіли сходами. За ними пролунав тупіт інших кроків. Ліла ще раз закричала. В підвал забіг Сем. Рвучко скинулась рука із ножем, та Сем перехопив її, викрутив, і ніж з брязкотом упав на підлогу.

Ліла прикрила рот рукою, але крик не вгавав. Це був істеричний жіночий вереск, що линув з уст Нормана Бейтса.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

На те, щоб дістати з болота машини та тіла, пішов майже тиждень. До роботи довелося залучити дорожню бригаду з екскаватором і лебідкою. Знайшли і вкрадені сорок тисяч — у бардачку. Дивно, але на них не виявилося жодної плямки багнюки.

Приблизно в цей же час грабіжників фултонського банку впіймали в Оклахомі. Однак цій новині у Фейрвельському «Віклі геральді» приділили лише півколонки. А от майже цілу передовицю зайняла історія Нормана Бейтса. Її миттєво підхопили центральні газети і телебачення. У деяких статтях її порівнювали зі справою Ґейна, що сталася на півночі кількома роками раніше. Газетярі добряче постаралися, пишучи про «будинок жахіть» і про те, буцім Норман Бейтс регулярно вбивав своїх постояльців упродовж кількох років. Навіть підняли справи про всі зникнення, що сталися в околицях протягом останніх двадцяти років, і наполягли на осушенні болота задля пошуку тіл.

Втім, ясно, що оплачувати всі роботи будуть зовсім не газетні писаки.

Шериф Чемберс дав безліч інтерв’ю, кілька з яких опублікували повністю; у двох статтях навіть розмістили його світлину. Він пообіцяв провести ретельне розслідування всіх аспектів справи. Місцевий прокурор швидко скликав судове засідання (в жовтні намічалися вибори), і не зробив анічогісінько для спростування різноманітних усних і письмових чуток, які звинувачували Нормана Бейтса в канібалізмі, сатанізмі, інцесті та некрофілії.

Ясна річ, із самим Бейтсом, якого відправили на обстеження до головної лікарні штату, він жодного разу не розмовляв.

Власне, як і самі пліткарі, котрих це, однак, зовсім не спинило. Ще до кінця тижня виявилось, що чи не все населення Фейрвела, та де там — усі, хто мешкав в околицях на південь від міста, були особисто знайомі з Норманом Бейтсом. Хтось «вчився з ним у школі, і ще тоді помітив його дивну поведінку». Дехто навіть «бачився з ним у мотелі» й твердив, що «завжди в чомусь його підозрював». Знайшлися й ті, хто пам’ятав його матір і Джо Консідайна і стверджував, ніби «знав, що в тій історії з самогубством щось нечисто». Проте ті спогади про трагедію двадцятирічної давнини не витримували жодного порівняння з нещодавніми подіями.

Ясна річ, мотель закрили, що певною мірою виявилось помилкою: адже потоку любителів горорів, які бажали винайняти в ньому номер, не було кінця-краю. Невеличке підвищення цін запросто б компенсувало зниклі рушники, котрі туристи, безсумнівно, крали б у якості сувенірів. Втім, приміщення мотелю і все його майно потрапило під надійну охорону дорожнього патруля штату.

Навіть Боб Саммерфільд звітував про помітне зростання доходів господарчої крамниці. Природно, познайомитися з Семом знайшлося безліч охочих. Однак більшу частину наступного тижня він пробув з Лілою у Форт-Ворті, після чого поїхав до лікарні, де психіатри оглядали Нормана Бейтса.

Щоправда, остаточний висновок доктора Ніколаса Штайнера, офіційно призначеного головою експертної комісії, надійшов аж за десять днів.

Результати огляду Сем повідомив Лілі на наступних вихідних, у готелі, коли вона приїхала з Форт-Ворта. Спершу він не хотів розповідати їй подробиці, проте вона наполягла на тому, що хоче знати все.

— Напевне, ми ніколи не дізнаємося всього, що сталося, — почав Сем. — Доктор Штайнер особисто сказав мені, що до всіх висновків доходив переважно сам. Бейтсу дали сильне заспокійливе, та навіть таким чином хоч якось розговорити його не вдалося. Штайнер каже, що йому вдалося наблизитись до нього найближче з усіх лікарів, та навіть так він не отримав повної картини. Казав щось про дисоціативну фугу, катексис, травму та інші речі, на яких я зовсім не знаюся. Та, наскільки я зрозумів, усе почалося з Бейтсового дитинства, задовго до смерті його матері. Вони з нею були дуже близькі; вона над ним домінувала. Чи було в їхніх взаєминах щось більше, доктору Штайнеру достеменно не відомо, але він підозрює, що ще задовго до смерті місіс Бейтс Норман став потайним трансвеститом. Ти ж знаєш, хто такі трансвестити?

Ліла кивнула:

— Трансвестит — це той, хто перевдягається в одяг протилежної статі?

— Десь так. Але, згідно з словами Штайнера, це питання дещо глибше. Трансвестит — не обов’язково гомосексуаліст, але він міцно ідентифікує себе із представником протилежної статі. У певному розумінні Норман страшенно хотів бути таким, як його матір, і мріяв, щоб вона стала його частиною.

Сем закурив.

— Розповідь про шкільні роки і про те, як його не взяли до армії я, мабуть, пропущу. Але якраз після того, коли йому виповнилось приблизно дев’ятнадцять, матір вирішила, що не відпустить його в самостійне життя. Можливо, вона навмисне не давала йому подорослішати — про її роль у тому, ким він став, ми ніколи не довідаємось. Вірогідно, саме в той час він почав захоплюватись окультизмом і подібними речами. Тоді ж таки в його житті з’явився Джо Консідайн.

Штайнеру не вдалося витягти з нього майже нічого про Джо Консідайна — навіть сьогодні, більш ніж через двадцять років, Норман ненавидить його так сильно, що не може говорити про нього спокійно, починаючи лютувати від найменшої згадки. Проте, поговоривши із шерифом і ознайомившись зі старими газетами, Штайнер має певне уявлення про те, що сталося. Коли Консідайн познайомився з місіс Бейтс, йому було вже за сорок, їй — тридцять дев’ять. Вона була зовсім не красуня — кістлява, сива, — але після втечі чоловіка в її володінні залишилась чималенька ферма, зареєстрована на її ім’я. З неї вона мала добрий заробіток, і, хоча більшу його частину виплачувала родині, що доглядала за господарством замість неї, жила досить заможно. Консідайн почав свататися до неї. Либонь, це було нелегко: адже після того, як чоловік покинув її саму з дитиною, місіс Бейтс зненавиділа весь чоловічий рід. Доктор Штайнер каже, що це, серед іншого, й спричинило її ставлення до Нормана. Але зараз ми говоримо про Консідайна. Отже, він таки вмовив її вийти за нього, і підкинув ідею продати ферму, а на отримані гроші збудувати мотель — у ті часи старе шосе пролягало зовсім неподалік, і вести там справу було надзвичайно вигідно. Норман не мав нічого проти мотелю. Усе пройшло чудово, і перші три місяці вони з матір’ю керували ним спільно. І лише тоді, й тільки тоді, вона розповіла йому, що планує вийти за Консідайна.

— І через це він звихнувся? — спитала Ліла.

Сем розчавив цигарку в попільничці. Чудовий привід відвернутися.

— Не зовсім, якщо вірити припущенню доктора Штайнера. Новину повідомили за дещо делікатних обставин — по тому, як Норман застав їх з Консідайном у ліжку. Зараз вже неможливо сказати, чи цей шок дався взнаки негайно, а чи згодом. Але про те, що було далі, відомо напевне: Норман отруїв матір і Консідайна стрихніном — додав щурячу отруту в каву. Дочекався якогось сімейного свята, коли накрили великий стіл. Кава була з коньяком, тому вони нічого не помітили.

— Який жах! — вирвалося в Ліли.

— Судячи з того, що я чув, це був дійсно жах. Наскільки я зрозумів, стрихнін спричиняє сильні конвульсії, але не втрату свідомості. М’язи грудної клітки стискаються, і жертва помирає від задушення, — притомною. Норман бачив усе на власні очі — й не зніс потрясіння.

Доктор Штайнер вважає, що почалося все в той момент, коли Норман сів складати передсмертну записку. Він ретельно продумав, що напише, і бездоганно підробив материн почерк. Навіть переконливу причину вигадав: щось про вагітність і Консідайнову неспроможність одружитися з його матір’ю, бо він мав сім’ю десь на західному узбережжі, де жив під іншим іменем. За словами доктора Штайнера, самі лишень формулювання тієї записки мусили б викликати підозри, що тут щось нечисто. Але ніхто нічого не помітив — як і того, що сталося з Норманом, коли він скінчив писати і подзвонив шерифу.

Помітили лише, що від потрясіння він впав у істерику. Але ніхто не зрозумів, що, пишучи ту записку, він змінився. Усе скінчилось; він не зміг знести втрати матері й хотів її повернути. Поки він її почерком писав послання, адресоване самому собі, його мислення у прямому сенсі змінилося, і Норман — або ж якась його частина — перетворився на власну матір. Доктор Штайнер каже, що таке відбувається частіше, ніж ми можемо собі уявити, а надто з такими нестабільними особистостями, як Норман. Він впав у глибоку скорботу. Реакція була настільки сильна, що ніхто й не подумав, що це могло бути не самогубство. Консідайна й місіс Бейтс поховали ще до того, як Нормана виписали з лікарні.

— І тоді він викопав її тіло? — спохмурнівши, спитала Ліла.

— Так, приблизно тоді, за кілька місяців. А оскільки цікавився таксидермією, то й знав, що робити далі, — відповів Сем.

— Але я не розумію. Якщо він вважав себе власною матір’ю, для чого тоді...

— Все не так просто. Штайнер каже, що особистість Нормана зробилась множинною і розщепилася щонайменше на три іпостасі. Першою був Норман — хлопчик, який безмежно любить свою маму і ненавидить будь-що і будь-кого, хто стає поміж ними. Друга — Норма, матір, яка не могла померти. Третю іпостась можна назвати Нормалом. Це дорослий Норман Бейтс, котрий живе звичайним життям і приховує від світу існування інших двох особистостей. Звичайно, всі ці три особистості не повністю розмежовані, й кожна має в собі елементи інших. Доктор Штайнер зве їх усіх грішною трійцею.

Однак дорослий Норман Бейтс навчився вміло контролювати їх, тому його й виписали з лікарні. Але, повернувшись до мотелю, він відчув напругу. Найбільше на нього, дорослого, тиснуло почуття провини за материну смерть. Зберегти її спальню в недоторканості виявилося недостатньо: йому потрібна була її фізична присутність — для створення ілюзії, що вона жива, і придушення почуття провини. Тож він повернув її з могили — у прямому сенсі — й дав їй нове життя. Вночі вкладав у ліжко, а вдень одягав і заносив до будинку. Звичайно, він ретельно приховував це від усіх. Напевне, Арбоґаст побачив її у вікні, однак доказів, що її міг бачити хтось іще, не існує.

— Отже, весь жах коївся не в будинку, а в Нормановій голові, — виснувала Ліла.

— Штайнер каже, що це повинно було нагадувати черевомовця та його ляльку. Мати і малий Норман регулярно розмовляли, а дорослий Норман Бейтс усе це раціоналізував. Він вправно вдавав із себе здорового, — але ніхто не знає, скільки всього він знав насправді. Він цікавився окультизмом і метафізикою. Ймовірно, що в спіритизм він вірив не менше, ніж у таксидермію. Крім того, він не міг відкинути або знищити ті, інші, частини своєї особистості, не зруйнувавши при цьому себе. Тож жив трьома життями водночас.

— І йому вдавалося успішно приховувати все це, доки...

Сем не відповів, тому Ліла закінчила за нього:

— Доки не з’явилася Мері. Щось сталося, і він її вбив.

— Її вбила матір, — відповів Сем. — Твою сестру вбила Норма. Як усе було насправді — невідомо, але Штайнер каже, що в кризовій ситуації гору завжди брала Норма. Бейтс випивав, потім відключався, і на сцену виходила вона. Він вбирався в її одяг, а коли все закінчувалось, замітав сліди. В цій ситуації він щиро вірив, що убивця — вона, а сам він мусить її захищати.

— То Штайнер переконаний, що він божевільний?

— Він віддає перевагу терміну «психопат». Боюся, що так. Він рекомендуватиме залишити Бейтса в лікарні, швидше за все — довічно.

— І ніякого суду не буде?

— Власне, я прийшов сюди, щоб сказати тобі це. Ні, суду не буде.

Сем глибоко зітхнув.

— Мені дуже прикро. Я зрозумію, що ти зараз відчуваєш.

— Знаєш, а я навіть рада, — перегодом сказала Ліла. — Так навіть краще. Дивно, як воно відбувається у реальному житті. Ми навіть не підозрювали правди, лише ходили довкола навпомацки; чинили правильно, керуючись хибними мотивами. А зараз я навіть не можу ненавидіти Бейтса за те, що він скоїв. Він настраждався в своєму житті більше від будь-кого з нас. В якомусь сенсі я навіть розумію, що всі ми не такі нормальні, якими хочемо здаватися.

Сем підвівся, і вона провела його до дверей:

— Хай там як, а це вже позаду. Я спробую забути все, що сталося.

— Все? — перепитав Сем, дивлячись убік.

— Гаразд, майже все, — сказала вона, також відводячи погляд.

І на цьому був кінець.

Чи то пак, майже кінець.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

Справжній кінець прийшов непомітно.

Він настав у маленькій заґратованій кімнатці, заповненій голосами — чоловічим, жіночим і дитячим.

Голоси спершу лунали гучно, перекрикували один одного; проте нині, якимось дивовижним чином, це скінчилося.

Зараз звідтіля лунав лише один голос. Так і мало бути, — бо в кімнаті перебувала лише одна людина. Вона була одна, одна-єдина.

І вона це знала.

Вона це знала і раділа, що так і є насправді.

Набагато краще усвідомлювати, хто ти. Знати, що в тебе є сила, впевненість, безпека.

Минуле вона сприймала, як поганий сон. І так воно й було насправді. Це був поганий сон зі страшними мареннями.

У тому сні їй наснився неслухняний хлопчисько, який вбив її коханого і намагався отруїти її щурячою отрутою. В тому сні були харчання, хапання повітря ротом, здавлена горлянка і посинілі обличчя. Був там і цвинтар серед ночі, шурхіт землі, відсапування, занози від кришки труни, а тоді — момент істини, погляд на те, що лежить усередині. Але те, що лежало там, не було мертве. Це вона знає напевне. Натомість мертвим був той бридкий хлопчисько — так йому і треба.

Був у тому страшному сні й чоловік — справжній покидьок, убивця. Він підглядав у шпарину за дівчиною, пив, читав брудні книжки та вірив у всіляку божевільну маячню. Та найгірше — це він був відповідальний за смерть двох ні в чому не винних людей: молодої дівчини з гарним бюстом і чоловіка в сірому, крислатому капелюсі. Вона знала про все і пам’ятала всі подробиці. Бо вона була там і бачила все на власні очі. От тільки, окрім як мовчки спостерігати, вдіяти нічого не могла.

Той покидьок убив їх, а тоді намагався звалити провину на неї.

«Їх убила мама», казав він. Та вона знає, що це брехня.

Як вона могла когось убити, коли просто дивилася, коли не могла навіть поворухнутися, бо мусила вдавати опудало — безневинне опудало, яке просто собі існує й не здатне завдати нікому ані найменшої шкоди?

Вона знала, що покидьку ніхто не повірить. Нарешті й він помер. Пузатий покидьок і малий нахаба обидва мертві — чи то вони їй просто наснилися? Хвала Богу, нарешті той сон можна забути навіки.

Лишилась тільки вона. Справжня.

Усвідомлювати себе і знати, що ти існуєш — хіба не це ознака того, що ти не божевільна?

Однак, про всяк випадок, краще й надалі вдавати з себе опудало і не ворушитися. Ніколи. Краще сидіти собі тут, у цій кімнатці, довіку.

Якщо вона сидітиме тут непорушно, її ніхто не покарає.

Якщо вона сидітиме тут непорушно, усі зрозуміють, що вона нормальна, нормальна, нормальна.

Вона сиділа там уже довгенько, коли крізь ґрати до кімнати залетіла муха і сіла їй на руку.

Якби хотіла, вона б легко її прибила.

Але вона цього не робитиме.

Вона її не вбиватиме.

Аби ж тільки хтось бачив її в цю мить. Що, як не це доводить, що вона — саме та людина, якою є насправді?

Вона ж бо й мухи не скривдить...