Роберт Блох

Психо II

Цю книжку присвячено
Стеллі Лоб Блох
із довічною любов’ю

1

Норман Бейтс дивився з вікна бібліотеки, намагаючись не бачити ґрат.

Просто не помічай їх — оце й був секрет успіху. Коли не помічаєш чогось, це блаженство. Але блаженства не було, такі фокуси не спрацьовують за ґратами лікарні. Колись це була належна штату лікарня для психічнохворих злочинців, але ж тепер ми живемо за більш освіченої доби, тож лікарню вже так не називають. А втім, на вікнах однаково є ґрати, а він і далі сидить за ґратами й дивиться надвір.

«Камінні мури — це ще не тюрма, залізні ґрати — аж ніяк не клітка», — сказав поет Ричард Лавлейс ще в XVII сторіччі, отже, дуже давно. Та й Норман сидить тут дуже давно: не триста років, але здавалося, ніби сплинули сторіччя.

Та все ж, якщо він мав сидіти, бібліотека, мабуть, — найкраще місце, а праця бібліотекарем — нетяжкий обов’язок. Дуже мало пацієнтів цікавилися книжками, тож Норман мав доволі часу, щоб читати самому. Саме так він натрапив на Ричарда Лавлейса і на всіх інших авторів: сидячи день у день у прохолодній сутіні бібліотеки, де ніхто не заважав. Начальство, знаючи, що йому властиве чуття відповідальності, навіть дало йому окремий стіл, засвідчивши цим свою довіру.

Норман був удячний за це. Але в миті, коли сяяло сонце, а на вулицях за вікном виспівували птахи, розумів, що Лавлейс брехун. Птахи вільні, а Норман у клітці.

Він ніколи не казав про це лікарю Клейборну, бо не хотів бентежити його, але не міг не мати таких почуттів. Це ж так несправедливо, так нечесно!

Хоч би які події трапились, які привели його сюди, — хоч би що, як розповідали йому, трапилося, — це все сталося дуже давно. Дуже давно в іншій країні, а хвойда мертва. Тепер знав, що він — Норман Бейтс, а не його мати. Він уже не був божевільним.

Звичайно, в наші дні вже немає божевільних. Нікого, хоч би що він скоїв, не назвуть маніяком, лише скажуть, що в нього психічний розлад. Але хто б не мав психічного розладу, якби його замкнули в клітці з гуртом безумців? Клейборн не називав їх так, але Норман одразу бачив, божевільна людина чи ні, а за довгі роки він бачив багато божевільних. Звичайно їх називали пришелепкуватими. Але ж нині останнє слово належить телебаченню, а там казяться шаленці, диваки та мудаки. Що сказав би естрадний комік у ток-шоу про гру з неповною колодою карт?

Що ж, ця колода повна, дарма що всі карти були проти Нормана. А він був не згоден із цією гумористичною термінологією, вжитою для опису тяжкої хвороби. Дивно, як кожен намагається приховати правду нісенітницями. Як-от розмовні еквіваленти смерті: спочити, відійти, задерти бороду, дати дуба, ґиґнути. Легенький мазок, щоб розвіяти важкий страх.

А що зі словами? «Палиці й каміння потрощать мої кістки, а слова ніколи не зашкодять мені». Ще одна цитата, але не з Ричарда Лавлейса. Так полюбляла казати мати, коли Норман був маленький. Але тепер вона мертва, а він і досі живий. Живий і в клітці. Він знає про це, дивиться правді у вічі, отже, психічно нормальний.

Якби цей факт усвідомили, його б судили за вбивство, довели б його провину й ув’язнили б. У в’язниці він просидів би кілька років, щонайбільше сім або вісім. Натомість стверджують, ніби він психопат, хоча це неправда; божевільні вони, бо замикають хвору людину довічно, а вбивць випускають на свободу.

Норман підвівся й підійшов до вікна. Коли притулився до шибки, ґрати вже не обмежували поле зору. Тепер він мав змогу побачити територію лікарні, що цього недільного пополудня іскрилася під яскравим весняним сонцем. Пташині співи долинали тепер виразніше, заспокоювали, видавалися мелодійнішими. Сонце і співи перебували в гармонії, справжня музика сфер.

Коли Нормана привезли в цю лікарню, не було ні сонячного сяєва, ні співів, тільки морок і крики. Морок у душі, місці, де можна ховатися від дійсності, а крики — голоси демонів, які нишпорили там, погрожували і звинувачували. Але лікар Клейборн дібрав спосіб дійти серед мороку до Нормана й прогнати демонів. Його голос — голос психічного здоров’я — угамував крики. Норману знадобився довгий час, щоб вийти зі своєї криївки й дослухатися до голосу розуму, голосу, який повідомляв, що він не мати, що він — як вони кажуть? — своя власна особа. Особа, яка чинила зло іншим людям, але ніколи не чинила його свідомо. Отже, не може бути ні провини, ні осуду. Зрозуміти це означає зцілитися, визнати, що ти вилікувався.

Норман вилікувався. Немає гамівної сорочки, немає оббитої матами кімнати, не дають седативних препаратів. Як бібліотекар він мав доступ до книжок, які завжди любив, а телебачення відкривало ще одне вікно у світ — вікно без ґрат. Життя тут було затишним, а до самотності він звик ще давно.

Але в такі дні, як сьогодні, Норман бачив, що йому бракує контактів з іншими людьми. Справжніми людьми з плоті та крові, а не героями книжок чи образами на екрані. Крім лікаря Клейборна, решта лікарів, медсестри і санітари були минущими постатями. А цей лікар тепер уже виконав своє завдання і присвячував більшість часу іншим пацієнтам.

Норман не міг. Тепер, знову ставши собою, він не міг спілкуватися з божевільними. Їхній буркіт, кривляння, нестямні жести непокоїли його, тож він віддавав перевагу самотності, а не їхньому товариству. Це було єдине, чого не міг змінити Клейборн, хоч обидва, безперечно, докладали ревних зусиль. Саме лікар Клейборн спонукав Нормана взяти участь в аматорській театральній програмі в лікарні, і якийсь час то був цікавий виклик. Принаймні на сцені, де вогні рампи відгороджували від публіки, Норман почувався в безпеці. Там він контролював ситуацію, за своїм бажанням спонукаючи глядачів сміятися або плакати. Найбільшу втіху відчув, коли грав головну роль у п’єсі «Чарлі і його тітка», грав цю роль у жіночому вбранні, і то так добре, що глядачі вітали його вигуками й оплесками, проте всякчас усвідомлював, що це тільки вистава, прикидання, вигадка.

Саме ці слова згодом сказав лікар Клейборн, і тільки тоді Норман усвідомив, що виставу давали навмисне, це було продумане випробування його здатності функціонувати. «Ви повинні пишатися собою», — сказав Клейборн Норману.

Але було щось, чого Клейборн не помічав і про що Норман не розповідав йому. А саме: момент страху, що з’явився наприкінці, якраз перед тим, як викрили маскування героя. Момент, коли, дурнувато всміхаючись, вигинаючись, кокетуючи розметаними локонами, Норман розчинився в ролі. Момент, коли він справді був тіткою Чарлі, — з тим винятком, що віяло в його руці було вже не віялом, а ножем. А тітка стала справжньою живою літньою жінкою, як і рідна мати.

Момент страху — чи істини?

Норман не знав. І не хотів знати. Лише хотів назавжди відмовитися від аматорської театральної гри.

А тепер, дивлячись у вікно, він помітив, що сонячне сяєво швидко поступається хмаровинню, на обрії показалися темні хмари, дерева навколо паркінгу зашелестіли, здригнувшись від пориву вітру. Замість пташиного щебету чулося безладне тріпотіння крилець, птахи спурхнули з розгойданого гілля, метнулися навтьоки й розчинилися в дедалі темнішому небі.

Але не хмари, щораз ближчі й чорніші, налякали птахів. Вони втекли, бо на паркінг почали заїздити автомобілі. З них повиходили водії й пасажири і рушили до входу в лікарню, як і щонеділі пополудні, коли пускали відвідувачів.

«— Ой, мамо, глянь на того кумедного чоловіка!

— А тут, хлопче, не слід такого казати! Пам’ятай, що я наказувала: не підживлюй безумства».

Норман похитав головою: так думати не годиться. Ці відвідувачі — друзі, родичі, які приїхали, дбаючи про своїх близьких.

Але не про Нормана.

Кілька років тому приїздили журналісти, але лікар Клейборн не дозволяв Норману зустрічатися з ними, і то навіть тоді, коли позбавив його безумства. А тепер ніхто не приїздив.

Більшість людей, яких знав Норман, померли. Мати, дівчина Крейн і той детектив, Арбоґаст. Тепер він самотній і лише дививсь, як приїздять чужі люди. Кілька чоловіків, трохи дітей, а здебільшого жінки. Дружини, кохані, сестри, матері привозили подарунки і несли свою любов.

Норман похмуро поглядав на відвідувачів. Вони нічого не означали для нього, нічого не принесли йому. Тільки птахів сполошили. Це жорстоко, Норман завжди любив, щоб навколо були птахи, навіть ті, опудала яких набивав багато років тому, коли цікавився таксидермією. Для Нормана то було не хобі, він справді любив птахів. «Наче святий Франциск Ассизький».

Дивно. Що спонукало його думати про це?

Глянувши знову вниз, Норман побачив відповідь. Унизу були великі птахи, які рухалися від фургончика на паркінгу, що зупинився неподалік від в’їзних воріт. Примружившись, він навіть прочитав літери на боковині фургончика: «Священний орден смиренних сестер милосердя».

Тепер ті птахи видніли майже безпосередньо під ногами Нормана. Два великі чорно-білі пінгвіни ступали перевальцем по доріжці до входу. Мабуть, прийшли аж із Південного полюсу, щоб тільки побачити його.

Але ж це божевільна думка.

А Норман уже не божевільний.

2

Пінгвіни зайшли до лікарні й підійшли до столика прийняття у вестибюлі. Невисокий пінгвін в окулярах, що йшов попереду, був сестрою Купертиною, а високий і молодший — сестрою Барбарою.

Але сестра Барбара не думала, що вона пінгвін. Просто тепер вона взагалі не думала про себе. Її думки зосереджувалися на людях, які перебували в лікарні, на бідолашних, нещасних людях.

Їй треба пам’ятати, що вони саме такі, не піднаглядні, а люди, здебільшого десь такі, як і вона. Це була одна з тез, на яких наголошували під час вивчення психології, і, безперечно, це основоположна заповідь релігійного напучення. «Я тут тільки завдяки ласці Господній». А якщо ласка Господа привела її до цих людей, вона має нести його слово і його втіху.

Але сестра Барбара була змушена визнати, що тим часом сама вона не зовсім утішена. Зрештою, вона новенька в ордені й раніше ще ніколи не виконувала милосердної місії, не кажучи вже про ту, яка привела б її до притулку для божевільних.

Спільну подорож запропонувала сестра Купертина, і то з очевидної причини: їй був потрібний водій. Сестра Купертина багато років їздила сюди щомісяця з сестрою Лореттою, але та черниця тепер захворіла на грип. Така крихітна і така тендітна жіночка, — нехай Господь дасть їй швидке одужання!

Сестра Барбара перебирала чотки, дякуючи Господу за свою витривалість. Така велика, здорова дівчина — як завжди казала мати. «Така велика, здорова дівчина, як ти, не повинна мати жодного клопоту, щоб знайти собі пристойного чоловіка після моєї смерті». Але ж у словах матері озивалася незмірна доброта. Велика, здорова дівчина була звичайною бридулею, якій бракувало симпатичного обличчя, фігури і навіть елементарної жіночності, потрібної, щоб привабити бодай одного чоловіка, байдуже, з пристойними намірами чи непристойними. Тож після смерті матері дівчина була сама, аж поки не почула заклик. Потім раптом відкрився шлях, Барбара відповіла на заклик, стала послушницею, знайшла своє покликання. Спасибі Господу за це.

І спасибі Господу за сестру Купертину, котра, з безмежною впевненістю привітавшись із дрібною черговою за столом, представила її, поки вони чекають директора у вестибюлі. Ось вона вже бачить його. Він йшов коридором у легенькому пальті й з валізкою в лівій руці.

Лікар Стейнер був невисоким лисим чоловіком із кущавими бакенбардами, які компенсували його краніальну алопецію, і випнутим черевом, яке відвертало увагу від його низенького зросту. Але хто така сестра Барбара, щоб судити його або снувати здогади про його мотиви? Та й психологію вона вивчала не як головний предмет і покинула університет на останньому курсі, після смерті матері, а тепер усі ці інтелектуальні забавки слід відкласти назавжди.

Насправді лікар Стейнер виявився досить милим. Як професіонал вочевидь помітив її сором’язливість і докладав усіх зусиль, щоб черниця почувалася невимушено.

Але якраз другий чоловік, ще один лікар, що йшов до них услід за Стейнером із його кабінету, справді домігся успіху в цьому завданні. Тільки-но побачивши його, сестра Барбара відчула, що позбулася внутрішньої напруги.

— Ви ж знаєте лікаря Клейборна? — звернувся Стейнер до сестри Купертини, і та ствердно кивнула головою.

— А це сестра Барбара, — обернувся до неї Стейнер і показав руками в бік високого кучерявого молодика. — Сестро, я був би радий, якби ви познайомилися з лікарем Клейборном, моїм партнером.

Високий чоловік подав руку. Його долоня була тепла, як і усмішка.

— Такого, як лікар Клейборн, не часто можна зустріти, — промовив Стейнер. — Справжній психіатр і не єврей.

— Ви забуваєте Юнґа, — всміхнувся Клейборн.

— Я забуваю багато речей. — Стейнер глянув на дзиґарі на стіні за столом чергової і споважнів на обличчі: — Тепер я вже мав би бути на півдорозі до аеропорту.

Стейнер обернувся, переклав валізку в праву руку:

— Вам доведеться вибачити мені, — мовив він. — Завтра вранці в мене зустріч із Радою штату, а рейс о четвертій тридцять — єдиний звідси до завтрашнього полудня. Тож, із вашого дозволу, я лишаю вас із лікарем Клейборном. Тепер він тут за старшого.

— Авжеж, — енергійно мотнула головою сестра Купертина, — негайно їдьте туди.

Глянувши на молодика, Стейнер попрямував до виходу. Лікар Клейборн пішов із ним, і на мить обидва зупинилися перед дверима. Стейнер тихим голосом щось швидко сказав компаньйону, потім кивнув головою і вийшов.

Лікар Клейборн повернувся й підійшов до черниць.

— Вибачте, що змусив вас чекати, — всміхнувся він.

— Не вибачайтеся. — Голос сестри Купертини був лагідний, але сестра Барбара помітила, як на її чолі під маскувальною оправою окулярів із грубими скельцями раптом прорізалися зморшки. — Можливо, ми краще відкладемо наш візит до наступного разу. Вам, напевне, тут не бракує клопоту й без того, щоб піклуватися про нас.

— Та ні, жодного клопоту. — Лікар Клейборн сягнув рукою в кишеню піджака й дістав блокнотик. — Ось список пацієнтів, про яких ви запитували по телефону. — Відірвав верхній аркушик і подав старшій черниці.

Зморшка на лобі зникла, коли вона придивлялася до прізвищ, написаних на білому прямокутнику.

— Такера, Гофмана і Шоу я знаю, — проказала вона. — А хто такий Зандер?

— Прибув недавно. Гіпотетичний діагноз — інволюційна меланхолія.

— Хоч би що це означало.

На чолі сестри Купертини знову прорізалася зморшка, а в голосі почулась особлива нотка. Але тут уже озвалася сестра Барбара.

— Тяжка депресія, — пояснила вона. — Чуття провини, тривога, соматична занепокоєність...

Відчувши на собі раптовий погляд лікаря Клейборна, Барбара затнулася. Її компаньйонка всміхнулася лікареві, немов вибачаючись:

— Сестра Барбара вивчала психологію в університеті.

— І я б сказав, що дуже непогано.

Сестра Барбара відчула, що зашарілася:

— Насправді ні, просто я завжди цікавилася тим, що трапляється з людьми, є так багато проблем...

— І дуже мало відповідей на них, — кивнув головою Клейборн. — Ось чому я тут.

Вуста сестри Купертини заціпились, натомість молодша черниця бажала, щоб вона сама тримала свій рот на замку. Адже не годиться отак хизуватися перед старшою черницею.

Барбара запитувала себе, чи вміє лікар Клейборн читати мову тіла. Та це вже не мало значення, бо сестра Купертина тепер вербалізувала її.

— Ось чому і я тут, — промовила вона. — Може, я не дуже багато знаю про психологію, але інколи думаю, що кілька добрих слів можуть дати більшу користь, ніж усі вигадливі балачки.

— Саме так, — всміхнувся лікар, і від цієї усмішки на чолі в Купертини знову проступила зморшка. — Я ціную це, і знаю, що наші пацієнти цінують це ще дужче. Інколи який-небудь відвідувач ззовні може за кілька годин більше зробити для їхнього духу, ніж ми здатні досягти за місяці аналізу. Ось чому я б хотів, щоб ви побачили містера Зандера після того, як зазирнете сьогодні до своїх регулярних підопічних. Наскільки ми змогли дізнатися, в нього немає живих родичів. Я можу, якщо хочете, дати вам копію його історії хвороби.

— У цьому немає потреби, — знову всміхнулася сестра Купертина, великою мірою відновивши своє звичайне поводження людини, яка хоче брати на себе відповідальність за все. — Ми просто порозмовляємо, і він розповість мені все про себе. Де його можна знайти?

— Четвертий поверх, вісімнадцята палата, якраз навпроти палати Такера, — пояснив лікар Клейборн. — Попросіть медсестру на поверсі, щоб провела вас.

— Дякую. — Голова в каптурі повернулася: — Ходімо, сестро.

Сестра Барбара вагалася. Вона знала, що хоче сказати, бо подумки всю дорогу повторювала слова в машині. Але чи слід їй іти на ризик знову образити сестру Купертину?

Що ж, тепер або ніколи.

— Хочу спитати: чи ви не заперечуватимете, якщо я лишуся з лікарем Клейборном? Є кілька запитань щодо програми терапії, які я хотіла б з’ясувати з ним...

Ось вона, застережлива зморшка. Сестра Купертина миттю відрубала:

— Ми справді вже не повинні набридати більше. Можливо, потім, коли лікар буде не такий заклопотаний.

— Будь ласка, — кивнув головою Клейборн. — Ми завжди нічого не ставимо в своєму графіку під час годин відвідин. Із вашого дозволу, я був би радий відповісти на питання сестри.

— Дуже мило з вашого боку, — мовила сестра Купертина. — Але ви певні...

— Зроблю це із задоволенням, — урвав черницю лікар Клейборн. — А тепер не хвилюйтесь. Якщо сестра не знайде вас нагорі, ви знову побачите її у вестибюлі о п’ятій годині.

— Дуже добре, — відвернулася сестра Купертина, але тільки тоді, коли її очі за грубими скельцями послали вогненний сигнал товаришці: «Після зустрічі о п’ятій годині відбудеться лекція на тему обов’язку і послуху старшим».

Рішучість сестри Барбари на мить захиталася, але голос лікаря Клейборна поклав край її ваганням:

— Гаразд, сестро. Ви не проти, якщо я трохи ознайомлю вас із нашою клінікою? Чи ви хочете одразу взятися до справ?

— До справ?

— Ви ламаєте правила, — всміхнувся лікар Клейборн. — Лише кваліфікованому психіатрові дозволено відповідати запитанням на запитання.

— Вибачте. — Сестра Барбара простежила, як старша черниця зайшла в ліфт трохи далі у вестибюлі, й обернулася до лікаря з усмішкою полегкості.

— Не вибачайтеся. Просто запитайте про те, що весь час хотіли запитати мене.

— Звідки ви знаєте?

— Це просто вчене припущення. — Усмішка поширшала. — Ще один привілей, властивий кваліфікованим психіатрам. — Махнув рукою. — Ходімо.

Знову мить вагання. Чи слід? Чи можна? Сестра Барбара набрала в груди повітря:

— У вас є пацієнт на ймення Норман Бейтс?

— Ви знаєте про нього? — Усмішка згасла. — Більшість людей не знають, і я радий повідомити про це.

— Радий?

— Це мовне кліше, — стенув плечима лікар Клейборн. — Ні, якщо бути чесним. Норман — радше особливий випадок у моїй книжці. І це вже не кліше.

— Ви написали книжку про нього?

— Планую написати, коли-небудь. Я збираю матеріал, відколи перебрав його лікування від лікаря Стейнера.

Обоє тепер вийшли з вестибюля, і лікар Клейборн, розмовляючи з черницею, повів її по правому коридору. Проминаючи скляні стіни зони для побачень, Барбара помітила родинну групу: матір, батька і хлопчика-підлітка, можливо, брата, які зібралися навколо світлокосої дівчини в інвалідному візку. Та спокійно сиділа з блідим обличчям, усміхаючись під час розмови своїм рідним, і цілком могла б видаватися пацієнткою, що одужує, в звичайній лікарні. Але ж ця лікарня незвичайна. Сестра Барбара нагадала собі, що бліде усміхнене обличчя приховує темну, не усміхнену таємницю.

Барбара, поки вони йшли по коридору, знов озвалася до Клейборна:

— Яке лікування — електрошоком?

Клейборн похитав головою:

— Такою була рекомендація Стейнера, коли я взявся за цей випадок. Я не погодився. Яка необхідність, якщо пацієнт уже пасивний аж до кататонії? Проблема полягала у виведенні Нормана з амнезійної втечі, а не в збільшенні його дистанціювання.

— Тож ви знайшли інші способи, щоб вилікувати його.

— Нормана неможливо вилікувати — у клінічному і навіть у юридичному значенні цього слова. Але ми позбавили його симптомів. Добрі старомодні методи гіпнотичної регресії без наркосинтезу і без жодних найкоротших шляхів. Просто повільне відповзання, запитання і відповіді. Звичайно, в останні роки ми багато дізналися про розлади, які зумовлюють множинну особистість, і про дисоціативну реакцію.

— Як я розумію, ви кажете, що Норман уже не вважає, ніби він — його мати.

— Норман це Норман. Думаю, він і визнає себе за такого. Як ви пригадуєте, коли його материнська особистість брала гору, він коїв убивства як трансвестит. Тепер він це усвідомлює, навіть якщо досі не має усвідомленої пам’яті про такі епізоди. Матеріал випливав під час гіпнотичних сенсів, після них ми обговорювали все, але він ніколи насправді не пам’ятав його. Він просто більше не заперечує дійсності. Пережив катарсис.

— Але без розрядки.

— Саме так. — Лікар Клейборн пильно глянув на Барбару: — Ви таки ревно вивчали підручники, правда?

— Так, — кивнула сестра Барбара. — А який прогноз?

— Я вже казав вам. Ми припинили інтенсивний аналіз, бо немає сенсу сподіватися якихось дальших великих проривів. Але він функціонує тепер без обмежень і седативних препаратів. Звичайно, ми не ризикуємо дозволяти йому гуляти по території. Я доручив йому тут завідувати бібліотекою, тож він завдяки цьому має принаймні певний ступінь свободи, поєднаної з відповідальністю. Більшість свого часу він читає.

— Здається, він живе як самітник.

— Так, я розумію це. Але ми не можемо зробити для нього дуже багато. Він не має родичів, не має особистих друзів. А згодом, з огляду на надмірно велику кількість пацієнтів, я не мав змоги присвячувати йому багато часу під час звичайних обходів.

Сестра Барбара намацала рукою чотки і знову набрала повні груди повітря:

— А можна побачити його?

Лікар Клейборн зупинився й глянув на неї:

— Навіщо?

Барбара змусила себе витримати погляд:

— Ви ж кажете, він дуже самотній. Хіба це не достатня причина?

— Повірте мені, — похитав головою лікар, — я можу зрозуміти ваше співчуття...

— Не тільки воно. Це наше покликання, причина, чому сестра Купертина і я тут. Щоб допомагати безпорадним, заприязнитися з тими, хто не має друзів.

— І, можливо, навернути їх до вашої віри?

— Ви не схвалюєте релігії? — запитала Барбара.

Клейборн стенув плечима:

— Мої погляди не мають значення. Але я не можу йти на ризик непокоїти моїх пацієнтів.

— Пацієнтів? — Слова, непрохані, раптом вихопилися. — Якби ви самі мали бодай дрібку співчуття, ви б не думали про Нормана Бейтса як про пацієнта! Він людина — бідолашна, самотня, приголомшена людина, яка навіть не розуміє причини, чому її замкнули тут. Він лише знає, що про нього ніхто не дбає.

— Я дбаю.

— Ви? Тоді дайте йому шанс усвідомити, що й інші дбають про нього.

— Гаразд, — лагідно зітхнув лікар Клейборн, — я поведу вас до нього.

— Дякую. — Поки він вів Барбару вздовж коридору, а потім по бічному коридору, її голос полагіднішав: — Лікарю...

— Що?

— Вибачте, що я так напалася на вас.

— Не вибачайтеся. — Голос Клейборна теж полагіднішав, коли він відповідав, і тут, у пітьмі коридору, лікар раптом видався виснаженим і знесиленим. — Інколи допомагає, коли тебе трохи налають. Знову починає циркулювати адреналін.

Клейборн усміхнувся, зупинившись перед двостулковими дверима на далекому краї коридору:

— Ось ми й дійшли. Бібліотека.

Сестра Барбара втретє за день наповнила легені повітрям, або принаймні намагалася. Повітря було вогким, задушливим, абсолютно нерухомим, тільки десь відчувався якийсь рух, глуха ритмічна і така могутня пульсація, що Барбарі на мить запаморочилася голова. Черниця мимоволі стала намацувати намистинки чоток і саме тоді з’ясувала причину того відчуття. У грудях гупало її серце.

— З вами все гаразд? — швидко глянув на неї лікар Клейборн.

— Звичайно.

У душі сестра Барбара аж ніяк не була дуже впевнена. Чому вона наполягає? Чи справді її спонукає співчуття, чи це просто дурнуваті гордощі, — гордощі, які з’являються перед падінням?

— Нема чого непокоїтись, — лагідно мовив Клейборн. — Я йду з вами.

Гупання вщухло.

Лікар Клейборн повернув ручку, і двері відчинилися.

Обоє опинилися в павутинні.

Адже це павутиння, сказала собі Барбара, полиці, радіально тягнучись від центра кімнати, скидалися на окремі павутинки.

Лікар і черниця пішли по одному з затінених проходів із полицями обабіч і вийшли потім на відкритий простір. Там, під тьмяним світлом єдиної флуоресцентної лампи на столі, був центр павутиння.

З-за столу піднялася постать павука.

Серце Барбари знову загупало. Понад цим звуком долинув ледь чутний голос лікаря Клейборна:

— Сестро Барбаро, це Норман Бейтс.

3

Якусь мить, побачивши, як до кімнати заходить пінгвін, Норман думав, що він, можливо, зрештою, справді божевільний.

Але ця мить минула. Сестра Барбара не була птахом, а лікар Клейборн не прийшов набридати з приводу його психічного здоров’я чи нездоров’я. Це був суто товариський візит.

«Товариський візит. Як грають роль господаря перед відвідувачами в божевільні?»

— Будь ласка, сідайте.

Здається, це очевидні слова, які треба казати. Але, тільки-но гості сіли за стіл, настала незручна тиша. Норман раптом, і то на свій превеликий подив, зрозумів, що його відвідувачі збентежені та знають, як почати розмову, не більше, ніж він.

Що ж, завжди є тема погоди.

Норман глянув у вікно:

— Куди поділося сонячне сяйво? У повітрі, здається, пахне дощем.

— Типовий весняний день, ви знаєте, як воно, — підхопив лікар Клейборн. Черниця мовчала.

«Кінець метеозведення. Можливо, вона все-таки пінгвін. Що ти кажеш своїм пернатим друзям?»

Сестра Барбара дивилася на розгорнуту книжку на столі перед Норманом:

— Сподіваюся, ми не завадили вам?

— Аж ніяк. Я просто збавляю час, — відповів Норман, згорнувши книжку й відсунувши вбік.

— Можна запитати, що ви читаєте?

— Біографію Морено.

— Румунського психолога?

Запитання сестри Барбари змусило Нормана притьмом глянути на неї:

— Ви знаєте про нього?

— Так, звичайно. Хіба не він запропонував метод психо-
драми?

«Отже, вона справді не пінгвін». Норман усміхнувся й кивнув головою:

— Авжеж. Але тепер, звичайно, це вже давнина.

— Норман має слушність, — швиденько похопився й лікар Клейборн. — Ми більш-менш відмовилися від цього підходу в груповій терапії. Хоч і досі заохочуємо грати свої фантазії на вербальному рівні.

— Навіть спонукаючи пацієнтів виходити на сцену і корчити з себе дурня, — додав Норман.

— Тепер це вже теж давнина, — всміхнувся Клейборн, хоча Норман відчув його занепокоєність. — Але я досі думаю, що ви чудово грали, й хотів би, щоб ви лишились у складі театрального гуртка.

— Боюсь, я не розумію, про що йдеться, — приголомшено дивилася на обох чоловіків сестра Барбара.

— Ми говоримо про тутешню аматорську театральну програму, — пояснив Норман. — Я підозрюю, що це належне лікарю Клейборну вдосконалення теорій Морено. Хай там як, він присилував мене грати роль, але це не спрацювало. — Норман нахилився вперед: — Як...

— Вибачте, — раптом хтось урвав слова Нормана, і він спохмурнів. До кімнати зайшла медсестра, власне, медбрат, Отіс, новенький із третього поверху. Підійшов до лікаря Клейборна, той глянув на нього:

— Слухаю, Отісе.

— Є міжміський дзвінок лікарю Стейнеру.

— Лікар Стейнер виїхав із міста. Повернеться лиш у вівторок уранці.

— Я так і сказав. Але той чоловік хоче розмовляти з вами. Каже, це дуже важливо.

— Ну, завжди так, — зітхнув лікар Клейборн. — Він хоч назвався?

— Містер Дрісколл.

— Ніколи не чув про нього.

— Каже, що він продюсер у якійсь студії в Голлівуді. Саме звідти й телефонує.

Лікар Клейборн відсунув стільця назад:

— Гаразд, я відповім. — Підводячись, усміхнувся сестрі Барбарі: — Можливо, він хоче, щоб ми поставили для нього психодраму. — Підійшов до черниці, що сиділа, ладнаючись допомогти їй підвестися: — Вибачте, я мушу зробити перерву.

— Невже таки мусите? — запитала сестра Барбара. — Хіба я не можу почекати, поки ви повернетесь?

Норман знову став відчувати напругу. Щось підказало йому мовчати, але він зосередився на думці: «Нехай лишиться, я хочу розмовляти з нею».

— Як хочете.

Лікар Клейборн пішов з Отісом між полиць до дверей. На порозі зупинивсь і озирнувся:

— Я недовго.

Сестра Барбара всміхнулася, а Норман кутиком ока стежив за обома чоловіками. Лікар Клейборн шепнув щось Отісу, той кивнув головою й вийшов услід за ним у коридор. Якийсь час Норман бачив їхні тіні на далекій стіні коридору, потім одна тінь пішла геть, а друга лишилася. Отіс стояв на сторожі за дверима.

Увагу Нормана привернуло ледь чутне клацання. Черниця перебирала чотки. «Захисна ковдра, — сказав він собі. — Але вона захотіла лишитися. Чому?»

Норман нахилився вперед:

— Сестро, звідки ви знаєте про психодраму?

— Університетський курс, — відповіла Барбара лагідним голосом, що заглушив клацання.

— Розумію, — теж лагідно мовив Норман. — Саме там ви й дізналися про мене?

Клацання припинилося. Тепер уся увага черниці зосередилася на Нормані. Він узяв гору. Вперше за довгі роки він керував, контролював ситуацію. Яке чудове відчуття — мати змогу сидіти і змушувати когось іншого корчитись і змінюватися! Дебелу, незграбну, неоковирну жінку, що ховається під подобою пінгвіна.

Норман раптом піймав себе на тому, що якраз і думає про тіло, яке ховається під тією сутаною. Теплу плоть, що пульсує. Його духовні очі простежили її контури, рухаючись від випнутих спраглих грудей до заокругленого живота й трикутника під ним. Черниці голять собі голову, а як щодо волосні на лобку? Чи вона теж поголила його?

— Так, — проказала сестра Барбара.

Норман кліпнув очима. Невже вона читає думки? Потім збагнув, що черниця лише відповіла на його висловлене запитання.

— Що вони там пишуть про мене?

Сестра Барбара збентежено зайорзала на стільці:

— Насправді то була примітка, лише кілька рядків в одному з наших підручників.

— Тож я вже приклад у підручниках, правда?

— Будь ласка, я не хотіла засмутити вас...

— Тоді що ви маєте на увазі?

«Дивно спостерігати людину, яка намагається викрутитись. Усі ці довгі роки тільки він викручувався і ще досі не викрутився, не викрутиться ніколи. Не покине цього клятого місця!»

Норман заховався за усмішку:

— Чому ви прийшли сюди? Невже зоопарк у неділю не працює?

Отакої, знову клацає своїми клятими намистинками. Кляті намистинки, кляте місце. Чи те кляте місце справді поголене?

— Я думала, ми могли б порозмовляти, — глянула на нього сестра Барбара. — Бачите, натрапивши на ваше прізвище в тому підручнику, я прочитала кілька газетних статей. Прочитане зацікавило мене.

— Зацікавило? — голос Нормана не гармоніював із його усмішкою. — Ви були приголомшені, правда? Приголомшені, перелякані, сповнені огиди, це ж так?

Сестра Барбара майже шепотіла:

— Тієї пори справді відчула це все. Думала про вас як про монстра, страховисько, що скрадається в пітьмі з ножем. Багато місяців по тому я не могла викинути вас із голови, зі своїх сновидь. А тепер уже ні. Усе змінилося.

— Як?

— Важко пояснити. Але, коли вдягла намітку, щось сталося зі мною. Послушництво — це медитація, дослідження потаємних думок, потаємних гріхів. Думаю, певною мірою це мов аналіз.

— Психіатрія не вірить у гріх.

— Але вірить у відповідальність. Так само й моя віра. Мало-помалу я стала визнавати правду. Ви не усвідомлювали, що коїли, тож як можна вважати, що ви відповідаєте за скоєне? Це я грішила, коли судила, не намагаючись зрозуміти. А почувши, що ми сьогодні приїдемо сюди, я знала, що повинна побачити вас, навіть якщо тільки як акт каяття.

— Ви просите мене, щоб я простив вам? — Норман похитав головою. — Будьте чесні. Вас привела сюди цікавість. Ви прийшли побачити монстра, хіба не так? Гаразд, придивіться добре і скажіть мені, який я.

Сестра Барбара підняла очі й довго дивилася на Нормана в сяєві флуоресцентної лампи.

— Я бачу шпакувате волосся, зморшки на чолі, сліди страждань. Не страждань, заподіяних іншим, а страждань, накликаних на себе. Ви не монстр, — виснувала Барбара, — просто людина.

— Ви лестите мені.

— Що ви маєте на увазі?

— Ніхто ніколи не казав мені, що я людина, — відповів Норман. — Навіть рідна мати. Вона вважала, що я слабкий, жінкуватий. І всі діти під час ігор називали мене мамчиним мазунчиком... — Норман замовк, немов задихнувся.

— Ігор? — Сестра Барбара знову дивилася на нього.  — Будь ласка, розкажіть мені. Я хочу знати.

«Вона хоче. Вона справді хоче!»

Норман відновив дар мови:

— Я був хоровитою дитиною. Ходив в окулярах, бо без них не міг читати, зняв їх лише кілька років тому. Завжди був невправний у спорті. Після школи ми на майданчику грали в бейсбол, старші хлопці були капітанами й по черзі вибирали дітей для своїх команд. Мене завжди вибирали останнім... — Норман знову затнувся. — Але вам цього не зрозуміти.

Очі сестри Барбари вже не сходили з його обличчя, але тепер вона не дивилася. Кивнула головою, її обличчя полагіднішало.

— Таке траплялося й зі мною, — призналася вона.

— З вами?

— Так. — Її ліва рука потяглася до чоток, і тепер вона, усміхаючись, глянула на неї. — Розумієте, я, як кажуть, бейсболіст-шульга. Дівчата, як ви знаєте, теж грають у бейсбол. Я добре подавала м’яч. Мене вибирали першою.

— Але ж це пряма протилежність того, що траплялося зі мною.

— Протилежність, але те саме, — зітхнула сестра Барбара. — Вас трактували як мамчиного мазунчика. А до мене ставились як до хлопчакуватого дівчиська. Я була перша, і це ображало мене не менше, ніж вас те, що ви були останнім.

Повітря тхнуло затхлістю і вогкістю, крізь вікно заповзали тіні, відокремлюючись від пітьми надворі, й громадилися навколо освітленого лампою простору.

— Можливо, це була частина моєї проблеми, — сказав Норман. — Знаєте, що відбувалося зі мною: я ставав трансвеститом. Вам пощастило. Принаймні ви уникнули втрати ідентичності, втрати статі.

— Невже? — Сестра Барбара випустила чотки. — Черниця безстатева. Статі немає. І немає справжньої ідентичності. Адже забирають навіть дане вам ім’я. — Усміхнулася. — Я не шкодую про це. Але, якщо зупинитись і подумати, ви і я дуже однакові всередині. Ми споріднені душі.

На мить Норман майже повірив черниці. Хотів вірити, хотів визнати їхню подібність. Але у флуоресцентній плямі на підлозі бачив тінь, яка поділяла їх: тінь віконних ґрат.

— Є одна відмінність, — промовив він. — Ви прийшли сюди, бо хотіли. А якщо людина хоче, вона діє на основі свободи своєї волі.

— Свободи волі не існує, — похитала головою сестра Барбара. — Є тільки воля Господня. Господь послав мене сюди. Я прийшла і дію тільки за його вибором. Тож людині лишається тільки служити божественній меті.

Сестра Барбара замовкла, бо кімнату осяяло бліде світло. Норман шукав його джерело в раптовій пітьмі за вікном. Потім ґрати струснув грім.

— Таке враження, що надворі буря. — Глянувши на сестру Барбару, Норман спохмурнів: — Що сталося?

Відповідь на це запитання була аж занадто очевидною. У світлі лампи обличчя черниці видавалося смертельно блідим, її очі заплющилися, рука судомно схопила чотки. Не лишилося й натяку на духовну впевненість, не було навіть сліду хлопчакуватої бравади. Грубі, майже чоловічі риси обличчя розгладилися, показавши прихований страх.

Норман мерщій підвівся й підійшов до вікна. Придивився до похмурих небес над лікарнею. Ще одна блискавка спалахнула над паркінгом, і на мить над машинами і фургончиком черниць утворився своєрідний німб. Норман закрився шторами від зеленуватого світіння, потім відвернувся, коли грім знову гаркнув свою погрозу.

— Уже краще? — запитав він.

— Дякую. — Рука сестри Барбари відпустила чотки, щось клацнуло.

«Намистинки». Норман глянув на них.

Уся ця химерія про психологічну прозірливість, усі нісенітниці про Господню волю пощезли з ударом грому. Тут є лише перелякана жінка, яка боїться власної тіні.

А тіні тепер були всюди навколо них. Громадились у кутках, підповзали між примарних полиць, які тяглися до далеких дверей. Глянувши в ті відчинені двері, Норман побачив, що коридор за ними пустий, тінь медичного брата зникла. Норман, звичайно, знав причину. Коли шаленіла буря, завжди був клопіт із недоумками. Певне, Господь послав Отіса заспокоювати його підопічних нагорі.

Норман обернувся до сестри Барбари і знову почув клацання.

— Ви певні, що з вами все гаразд? — запитав він.

— Звичайно, — відповіла черниця, але в її пальцях клацали намистинки, а в голосі вчувався трепет. Боїться грому і блискавки, зрештою, це тільки безборонна жінка.

Норман раптом, на свій превеликий подив, відчув, як у штанах щось заворушилося. Він боровся з цим єдиним способом, який знав, — словами, що видавались ядучими, виходячи з його вуст:

— Просто пам’ятайте, що ви сказали мені. Якщо Господь послав вас сюди, тоді він послав і бурю.

Сестра Барбара глянула вгору, намистинки чоток захитались, зацокали:

— Ви не повинні казати такого. Невже ви не вірите в Господню волю?

За стінами знову проревів грім, луплячи по черепу Нормана, б’ючись у його мозку. Потім за шторами спалахнула блискавка, освітивши геть усе. «Господня воля. Він молився, і його молитви почули».

— Так, — сказав Норман, — я вірю.

Черниця підвелася:

— Я краще піду тепер. Сестра Купертина може непокоїтись.

— Нема чого непокоїтись, — заперечив Норман. А подумки додав: «Був дощ тієї ночі багато років тому, коли все й почалося. А тепер воно підходить знову. Дощ із небес. Нехай здійсниться воля Господня».

Гуркнув грім, потім по зовнішній стіні заштореної кімнати став періщити дощ. Але Норман не чув його.

Чув лише тихесенький цокіт чоток сестри Барбари, йдучи вслід за нею серед тіней поміж полиць.

4

Сестра Купертина не мала нагоди відвідати нового пацієнта в 418-й палаті. Вона ще сиділа в палаті Такера, коли наскочила буря, а як вийшла від нього, вже барабанив дощ.

Черниця якомога швидше пробралася крізь безладдя в коридорі, де штовхалися збуджені пацієнти, повертаючись до відкритих палат у супроводі друзів і родичів. Санітари й чергові медсестри пробігали повз, реагуючи на зойки, які долинали з замкнених палат у кінці коридору. Коли черниця підійшла до дверей ліфта на четвертому поверсі, там уже товклася стривожена й нетерпляча юрба.

Приїхав ліфт, відвідувачі стали напихатися в нього, сестра Купертина ринула вперед. Але в кабіні вже було повно пасажирів. Двері, брязнувши, зачинилися, вона й пів десятка інших людей лишилися на майданчику.

Ніхто навіть не намагався подбати для черниці про місце в ліфті, і ніхто з тих, хто не вліз у кабінку, не звертав на неї найменшої уваги. «Немає вже поваги, ані найменшої. Свята Маріє, прости їм, що за світ настає тепер?»

Губи сестри Купертини склалися докупи, коли вона перебирала на чотках приклади негідного ставлення, якого зазнала тут. Старий містер Такер, перебуваючи в схильному до заперечень гуморі, відкинув її пропозицію помолитися спільно, а на її докори відповів лайкою. Певною мірою, звичайно, цього й треба було сподіватися від чоловіка в його стані. Проте годі пробачити поведінку сестри Барбари, її відмова піднятися нагору — відвертий непослух. Мабуть, як повернуться в монастир, годилося б сказати кілька слів про її поведінку матінці абатисі.

Коли приїхав ліфт, знову вдарив грім. Цього разу сестра Купертина зайшла мало не першою. Але поквапність аж ніяк не прискорила її руху, бо спуск уривався на третьому поверсі, потім на другому, в кабінку напихалося дедалі більше пасажирів, які поспішали до машин. Невеличку сестру Купертину жорстко затисли в металевому корсеті лівого заднього кутка ліфта. Коли двері у вестибюлі ковзнули вбік, вона була змушена чекати, поки вийде решта пасажирів. Відчувала під сутаною, як тече і лоскоче піт, скельця її окулярів затуманилися від розпашілих тіл у напханій ущерть кабінці.

Скинувши окуляри, сестра Купертина протерла скельця рукавом, і її мало не збило з ніг подружжя, що похапцем пробиралося до виходу з лікарні. Запустивши дужки окулярів під каптур і за вуха, черниця оглянула вестибюль. На той час у зоні прийняття було лише кілька людей, але сестри Барбари вона ніде не бачила.

Сестра Купертина глянула на дзиґарі позаду столу чергової. «Десять хвилин на шосту». Надворі вже темна ніч, дощ ллє, як із ринви. «Свята Мати Божа, вони змокнуть, поки дійдуть до фургона. Де ж дівчина?»

Підійшла до столу, чергова підняла на неї очі:

— Чим можу допомогти?

Сестра Купертина спромоглася на усмішку:

— Я шукаю...

Грім перекрив її запитання і частину відповіді чергової:

— ...бачила, як вона вийшла хвилину тому.

— Вийшла? Ви впевнені?

— Так, сестро. — Дівчина за столом, здається, занепокоїлася: — Щось негаразд?

— Ні, дякую.

Сестра Купертина обернулася й пішла до виходу. «Згрішила». Звичайно, свята брехня: адже це не обходить ту дівчину і немає сенсу бентежити її. Але щось надто вже негаразд, якщо стався такий відвертий акт непослуху. Матінка абатиса, безперечно, ще сьогодні ввечері має почути про це все.

Але ж як довго ще чекати! Ще буде випробування під час тяжкої поїздки назад серед страхітливої бурі. Сестра Купертина зупинилася на хвилинку і глянула крізь шибку скляних дверей, спостерігаючи гнані вітром бурхливі потоки води надворі. Пучки світла автомобільних фар прорізали пітьму з різних боків, машини чимшвидше виїздили з паркінгу. Спалах блискавки на мить висвітив контури фургончика, який досі стояв майже коло виїзду. «Слава Богу за невелику ласку!» І слава Богу за захист сутани.

Сестра Купертина відчинила двері й вийшла надвір, вода хлюпотіла навколо її важких черевиків, а по каптуру ляпотів дощ. Десь посередині майданчика важкі краплі затуманили скельця окулярів, майже все перед очима розпливалося.

Смикнувши окуляри, щоб протерти скельця, сестра Купертина підвернула ногу й відчула гострий біль. Заточившись, зойкнула, але біль, на щастя, вщух, і вона відновила рівновагу. Тільки тоді помітила, що окуляри випорснули з пальців.

Сестра Купертина безпорадно глянула вниз, намагаючись помітити їх у покритій водою чорноті. Марно, окулярів немає. Слава Богу, в монастирі є друга пара на заміну. Краще не перейматись, а вибратися з-під дощу.

Тепер, коли черниця сліпо глянула вперед, вітер уже завив, шарпаючи її мокрі рукави і спідниці, що аж ляскали по тілу.

Раптом туман перед очима прорізала блискавка, а понад завиванням вітру до неї долинув гуркіт заведеного двигуна.

Глянувши вперед, сестра Купертина побачила, що фургончик попереду рушає з місця. «Що це, невже сестра Барбара надумала їхати без неї?»

— Зачекайте! — бігла вона, аж зашпортуючись, до запалених фар. — Зачекайте мене!

Сестра Купертина тяжко сапала, добігши до борту фургончика і схопивши ручку, машина загальмувала й зупинилася. Дверцята мотнулися вперед, і вона вмостилася на пасажирське сидіння.

Двигун заревів, фургончик рушив до брами. Ще не повернув на шосе, як сестра Купертина вже виголошувала тираду, про яку, як знала, згодом пошкодує:

— Сестро, де ви були? Чому не чекали у вестибюлі? Хіба ви не могли бодай трохи зглянутись на мене? Якщо вийшли самі, то принаймні мали б під’їхати до входу й зачекати мене.

— Вибачте...

Відповідь товаришки заглушив гуркіт грому. Але це не мало значення, бо сестра Купертина ще не закінчила:

— Гляньте на мене — я мокра, як хлющ! Ще й окуляри загубила на паркінгу. Справді, це... ох, пильнуйте!

Фургончик понесло впоперек шосе до глибокого кювету, сестра Барбара ледве встигла повернути кермо, щоб уникнути лиха.

— Будь ласка, дивіться, куди їдете...

Сестра Купертина урвала себе, раптом збагнувши, що тепер не пора для вислову дальших нарікань. Відвертання уваги може бути небезпечним, коли їхати під такою зливою.

Сестра Купертина замовкла, вдивляючись уперед, поки двірники на лобовому склі ритмічно совались, відкриваючи розпливчастий фрагмент дороги попереду. Сестра Барбара глянула на неї, але нічого не сказала, в пітьмі годі було побачити її реакцію. За мить відвернулася, зосередившись на потребі рівно вести автомобіль на слизькому асфальті. По даху тарабанив дощ.

Сестра Купертина дивилась уперед, туманно добачаючи кілька дерев, гілля яких гнулося під вітром. Одразу після них відходила бічна дорога, тягнучись по лісистій місцевості. Фургончик уповільнився й повернув ліворуч у ще глибшу пітьму на тій дорозі.

— Не туди! — крикнула сестра Купертина, перекрикуючи шаленство бурі, але сестра Барбара їхала далі, фургончик посувався мов у тунелі переплетених дерев. Сестра Купертина смикнула товаришку за рукав: — Ви чуєте мене? Ви не там повернули!

Цього разу сестра Барбара кивнула головою й зупинила машину на узбіччі вузької дороги, вимкнула правою рукою запалення. Потім нахилилася вперед, опустивши ліву руку між ногами на підлогу фургончика.

Якусь мить сестрі Купертині здавалося, ніби туманна зігнута постать поруч із нею нагадує якогось птаха — хижого птаха. Але тільки мить.

Постать випросталася й обернулась, якраз сяйнула блискавка. У її спалаху сестра Купертина побачила перекошене обличчя під каптуром, піднята вгору рука тримала лискучу монтажну лапку для шин і махнула нею вперед.

Грому черниця вже не почула.

5

«Помпувати, помпувати». У задній частині фургончика вдосталь місця. Місця, щоб здерти одяг, який усе приховує, і розсунути безживні ноги. Можливо, друга — сестра Барбара — голила те місце, але ця була неголена. Насправді він жадав ту другу — від миті, коли йшов за нею між полиць до дверей, але ж там не мав часу. Не мав часу навіть глянути, все треба було робити дуже швидко. Ця стара, але тепер є час, а якщо заплющити очі, то обличчя й не видно.

Мало значення відчуття. «Помпувати. Помпувати життя в мертву. Поза матінки абатиси.

Матінки?»

Це був інцест. Але Норман знав, що сестра Купертина — не його мати. «Чи вона?» Із заплющеними очима він не бачив її обличчя. «Помпувати». Тепер сильніше, швидше. «Мамо, о Господи, Господи, Господи...»

Норман відкотився на бік, сів. Зіпрів, і досі сапав, але тепер, слава Богу, скінчилося. Бог послав йому черниць, щоб визволити його від зла. «Христова наречена стала тепер його нареченою. Або ж була нею. Це все давня історія — Норман Завойовник».

Норман тихенько хихикав у пітьмі, незграбно поправляючи незнайомі елементи своєї сутани. Чудове маскування. Він ошукав сестру Купертину. Ошукав їх усіх, вийшовши в чернечому вбранні. Але ж на той час він уже мав досвід перебування в такій ролі. «Увесь світ — сцена... і людина за своє життя грає багато ролей». Він грав роль жінки, а тепер грав роль чоловіка. Мати завжди називала його мазунчиком, можливо, думала, що в нього кабака не встане. Що ж, вона тепер знає краще, правда, мамо? «Мати Божа...»

Хихикання Нормана заглушив гуркіт грому, повернувши його до повного усвідомлення миті. А коли знову спалахнула блискавка, Норман не міг не побачити химерно простерту постать коло себе. Відвернувши очі, швиденько опустив чорну спідницю на голу безсоромність стегон і ніг.

У цьому вже немає потреби. Треба лише якомога швидше позбутися тіла. Але як?

Норман глянув понад сидінням у лобове скло, по якому стікали цівки дощу. Між дорогою і лісом тягнувся вузький кювет. Тіло можна заховати там, накидавши зверху хмизу, але ненадовго. Хтось неодмінно проїде тут і побачить. Хіба що він викопає могилу...

Норман обернувся, чекаючи, поки наступна блискавка дасть змогу побачити, що є в задній частині фургончика. Саме там він знайшов монтажну лапку. А от лопати не побачив, було б нерозумно сподіватися, що черниці возитимуть лопату. А він, безперечно, не може копати в тому болоті голіруч.

Здивувавшись, Норман раптом усвідомив, що тремтить, і то не тільки від холоду. «Тут мав би бути інший спосіб. О Господи, тут мав би бути...»

Норман пішов уперед до кабіни фургончика, і щось брязнуло коло нього. Сягнув рукою вниз і намацав металеву каністру. В ній щось хлюпало, коли підняв її, важкеньку, до рівня очей і глянув на етикетку. Але ніс ще раніше підказав йому те, що годилося знати.

«Бензин». П’ятилітрова каністра про всяк випадок.

Гаразд, він владнає свою проблему. «Спалити тіло, спалити і фургончик. Приховати всі сліди».

Досконале рішення. «Шукайте і знайдете». Норман став мацати рукою по дошках підлоги, шукаючи пакетика з сірниками.

Зненацька він знову затремтів. Адже не знаходив пакетика з сірниками. Не було й коробки сірників. Їх не було ніде. А чого б вони мали бути тут? За звичайних обставин сірники такі ж непотрібні, як і лопата. Хіба що, звісно, їх зберігають у скриньці на всякі дрібнички...

Норман знову переліз на водійське сидіння і шарпнув за невелике прямокутне вічко на дошці для приладів. Воно впало вперед, показуючи, що всередині. Рукою перемацав геть усе: пуста коробочка від серветок, дорожня карта, маленька викрутка, реєстраційний талон автомобіля в пластиковому футлярчику, ліхтарик у формі фалоса. А сірників немає.

«Навіть сірники тут проти. Ти повинен натрапити на гідного противника».

Заціпенівши, Норман дослухався до голосів, що затиналися, галасували, бурмотіли.

Голос, що бурмотів, належав йому. «Допоможіть мені... будь ласка, хто-небудь, допоможіть мені!»

Галас був відлунням голосу лікаря Клейборна. «Розслабтеся. Просто пам’ятайте, що я не можу зробити всього для вас. Згодом, у далекій перспективі, вам треба буде навчитися самому допомагати собі».

Бурмотіння взагалі не було голосом, просто дощ ляпотів над головою по даху фургончика.

А лікар Клейборн мав слушність. У далекій перспективі йому доведеться допомагати собі самому. Але про які перспективи можна думати під час такої бурі? Він змушений сидіти в машині. Єдиний спосіб, яким можна допомогти собі тепер, — припинити тремтіти. Завдання, яке стоїть перед ним, потребує міцних нервів і твердих рук.

Норман згадав, що бачив позаду ковдру, яка прикривала запасне колесо в правому кутку. Обернувся і пробрався до темного кутка, тиснучись до борту, коли проминав об’єкт, що лежав на підлозі, — об’єкт-Матір, об’єкт-Сестру, — який з пітьми мовчки дивився вгору. Дивно, що тепер йому була нестерпна думка торкнутися його чи навіть глянути на нього.

Але на мить таки побачив його, коли спалахнула блискавка, сформувавши німб навколо огидної голови. «Мати Божа!»

Заплющивши очі, Норман схопив ковдру, стягнув її з колеса й несамовито швидко розстелив. Коли розплющив очі, нерухомий пагорб був накритий. Ретельно попідгинав краї, потім оглянув результати своїх зусиль. Тепер годі було б сказати, що там унизу. Ніхто не вгадає. А якщо ніхто не намагатиметься...

Норман намацав рукою монтажну лапку там, де кинув її, одразу за сидінням. Узяв її з собою, коли знову заліз у кабіну, й поклав той важкий і довгий шматок металу під ноги. Принаймні матиме в разі потреби бодай цей засіб захисту.

Але такої потреби не буде, ні, якщо засвідчить обережність. Руки Нормана тепер не тремтіли, він міг вести машину. Оце й треба робити тепер. Їхати, забратися звідси.

Повернув ключ запалення, двигун відповів. Обережно вивів машину з узбіччя на дорогу, рухаючись між дерев, потім повз них до чистої смуги. Сам акт водіння заспокоював його. Контроль над фургончиком означав, що він контролює себе. А контролюючи себе, він контролює й майбутнє. Лишилося тільки спланувати його.

Десь дорогою він натрапить на крамницю або автозаправку, там і добуде сірники.

Але тут, на цій бічній дорозі, шансів знайти який-небудь заклад край дороги небагато. Найкраще виїхати на головне шосе. Норман побачив попереду підхоже місце, розвернувся й поїхав назад до повороту.

Опинившись на шосе, відчув полегкість. Краща дорога, кращі можливості попереду. Принаймні так він думав, аж поки широкий рукав сутани став тертися об кермо. Глянув на свій одяг і спохмурнів.

У лікарні він став для нього спасінням. Ніхто не придивлявся до нього, поки він чимдуж пробирався крізь штовханину людей у вестибюлі до пітьми надворі.

Але тепер цей одяг став прокляттям. Норман не міг сподіватися, що зайде до сільської крамниці непоміченим, бо тут навіть сама сестра Барбара була б об’єктом цікавості. Заїзд на автозаправку не менш небезпечний.

У голові Нормана сформувалася картина. Недільний вечір, дощ, ніхто не їздить, немає роботи, якийсь недорослий помічник сидить у павільйоні разом із батьком, читає комікс або слухає радіо, а потім невдоволено кривиться, коли звук клаксона викликає його на дощ. «Господи Ісусе, черниця! І не хоче бензину, запитує сірники. На кий біс черниці сірники? Тут діється щось дивне. Агов, тату, мабуть, краще, щоб ти подивився, що за...»

Картина згасла, і Норман знову глянув на рукав. Не панікуй. Просто думай, їдь далі. Але куди? Куди можна податися в такому уборі?

«Іди в черниці».

Так казав Гамлет.

Але Гамлет був божевільним.

«У цьому й полягає божевілля». А який інший шлях лишається? Якщо скинути сутану, це не вихід, бо обов’язкова синя лікарняна піжама викаже його всюди, де він з’явиться. Тож вибір такий: або пацієнт-утікач, або істота в сутані. Йому потрібні сірники, так, але ще потрібніший звичайний одяг. «Який одяг, така й людина».

Грім гуркав, струшував, глузував. Голос Бога. Але Бог не глузував би з нього, не тепер, не по тому, як безпечно провів його через сьогоднішні пригоди. «Бог подбає». Бог пошле йому знак.

І тут спалахнула блискавка. Лише на мить, але достатню, щоб Норман побачив попереду скулену під самотнім деревом край шосе постать, яка тримала в руках шматок картону, де незграбними великими літерами було написане слово.

Господь послав Норману знак, і на знаку стояло слово «Фейрвел».

6

Лікар Адам Клейборн не усвідомлював, який він утомлений, аж поки не дійшов до кабінету Стейнера й не сів у фотель за столом. То був директорський фотель з оббитими шкірою бильцями і спинкою, з добре натоптаним надміру великим сидінням, призначеним приймати добре натоптані надмірні сідниці. Фотель могутніх.

Виснаженість лікаря вмить поступилася роздратуванню, коли він порівняв цей комфорт із гострими, обмежувальними контурами дешевих пластикових і фанерних меблів, які стояли в його тісному кабінетику далі по коридору. Не диво, що він виснажений, працюючи по дві зміни, тоді як Стейнер сидить і віддає накази у м’якому фотелі або їздить на зустрічі з роздутими рахунками про витрати.

Клейборн зітхнув, простер руку до слухавки, що лежала на столі. Годі себе жаліти.

— Алло, це лікар Клейборн. Вибачте, що змусив вас чекати.

— Усе гаразд. — Голос на тому краї лінії був глибокий і звучав досить гучно, щоб його можна було чути на тлі стереомузики. — Це Марті Дрісколл, компанія «Enterprise Productions». Я телефоную з приводу кінострічки.

— Кінострічки?

— Фільму. Хіба Стейнер не розповідав вам?

— Боюся, що ні.

— Дивно. Я розмовляв із ним у четвер і пояснив усю справу. А пакет уже отримали?

— Який пакет?

— Я послав його рекомендованим, спеціальна доставка. У п’ятницю вранці. — Почулося тихеньке клацання, і стереомузика, яка супроводила голос, замовкла. — Він уже мав би отримати його.

Клейборн кивнув головою, а потім схаменувся. Чому люди кивають головою, коли розмовляють із кимсь по телефону? Такого можна було б сподіватися тільки від пацієнта. Можливо, психоз — річ заразна. «Не треба бути божевільним, щоб працювати тут, але це допомагає».

— Я не знаю нічого ні про який пакунок, — мовив він. І додав: — Стривайте.

Розмовляючи, Клейборн помітив на далекому краї столу великий бурий пакунок у дротяному кошику. Дістав його і прочитав друковану зворотну адресу у верхньому лівому кутку:

— Ваш пакунок прибув. Він тут, на його столі.

— Він розкрив його?

Клейборн придивився до прорізаного пакунка:

— Так.

— Тож чому затримка? Він обіцяв зателефонувати мені, тільки-но прочитає скрипт.

Гуркіт грому конкурував із розмовою, тож Клейборн не мав певності, що почув:

— Чи були б ви ласкаві повторити? У нас тут буря.

— Тобто сценарій. — Голос Дрісколла гув гучніше, засвідчивши нетерпіння. — Він має бути там. Зазирніть і подивіться.

Клейборн перевернув конверт, і папери з нього каскадом випали на стіл: три глянцеві фотографії двадцять на двадцять п’ять і грубенький рукопис з аркушами, скріпленими разом ледериновою палітуркою. Глянув на друковану назву на картці, приклеєній у центрі обкладинки.

— «Безумна леді», — прочитав Клейборн.

— Це він. Вам подобається назва?

— Не дуже.

— Стейнеру теж. — У голосі Дрісколла відчувався толерантний подив. — Не хвилюйтесь, ми не прикуті до цієї назви довіку. Може, ви та Еймс зійдетеся разом і придумаєте щось краще.

— Еймс?

— Рой Еймс. Мій автор. Я б хотів послати його на кілька днів, щоб він зустрівся з вами. Щоб він, так би мовити, відчув ситуацію — раптом десь помилився в деталях. Я знаю, Бейтс досі несповна розуму, але, можливо, якби він порозмовляв із ним...

— Щось я не збагну. Ви маєте на увазі Нормана Бейтса?

— Так. Психа.

— Але що він має спільного з...

— Не турбуйтесь, — реготнув Дрісколл. — Я забув, що ви не читали сценарію. Ми робимо фільм на основі справи Бейтса.

Клейборн поклав на стіл ледеринову палітурку. «Безумна леді». Мовчки дивився на рукопис. Що він казав сестрі Барбарі про психодраму? «Не треба бути божевільним, щоб працювати тут, але це допомагає».

— Лікарю!.. Ви тут?

— Так.

— Тож кажіть що-небудь. Як ви до цього ставитесь?

— Ви хочете почути мою професійну думку?

— Атож, саме так.

— Тоді слухайте уважно. Як психіатр-практик, я думаю, що ви з’їхали з глузду.

Регіт Дрісколла був гучніший за його голос, аж поки лікар Клейборн озвався знову:

— Я серйозно. Ви не можете знімати фільм про Нормана Бейтса.

— Не хвилюйтесь, юридичний відділ усе перевірив. Уся капуста в публічному доступі, як і про Бостонського Душителя і Чарлі Менсона...

— Це інший випадок.

Але Дрісколл не слухав:

— Повірте мені. Ми приголомшимо їх. Випустимо наприкінці осені, ефект буде незвичайний.

— Ви пропонуєте створити дешеву сенсацію.

— Хай йому грець, дешеву! Та тут потечуть грубі гроші. Нас фінансуватимуть мінімум на одинадцять із половиною.

— Я не про фінанси.

— Звичайно. Це мій клопіт.

— А мій — добробут моїх пацієнтів.

— Припиніть непокоїтись. Ми, як і ви, теж не хочемо спартачити. Ось чому я послав сценарій: щоб дати вам нагоду виловити якісь помилки...

— Якщо ви запитуєте мене, то весь цей задум — помилка.

— Ну ж бо, лікарю, ви ж навіть сценарію не читали! — лунав у слухавці гучний голос. — Чому б вам його не переглянути — зробіть нам обом таку ласку! Лише пам’ятайте: якщо будуть якісь зміни, ми маємо отримати їх найпізніше за тиждень від понеділка, щоб мати трохи часу для прочитання і репетицій. Я прошу вас лише про невеличку співпрацю. А якщо, на вашу думку, Еймсу необхідно приїхати на кілька днів, просто скажіть мені.

— А лікар Стейнер згоден із цим?

— Він казав, що зв’яжеться зі мною, тільки-но прочитає сценарій. Тож, якщо ви попросите його зателефонувати мені, коли він повернеться...

— Неодмінно.

— Дякую. — Музика зазвучала знову, означаючи кінець розмови. — Був радий познайомитися з вами, — мовив Дрісколл. — Доброго дня вам.

Клейборн поклав слухавку й відкинувся на спинку. «Доброго дня вам». Якусь мить уявляв собі добрий день Марті Дрісколла, що телефонує йому, мабуть, із телефону коло басейна в районі Бель-Ер у Лос-Анджелесі, ніжиться на осонні серед звуків у форматі «Dolby».

А тут сонце не світить, є тільки розбурхана пітьма і немає жодних інших звуків, крім грому і дощу.

Подумав про Стейнера, що самовдоволено вмостився на сидінні першого класу в літаку. Чому він не згадав про сценарій? Невже не усвідомлював наслідків? Як він міг навіть думати про підтримку проєкту, який загрожує гідності його професії, позбавляє гідності його пацієнта? Стейнер не переймався тим, як почувався б Норман, бо дбав лише про велику конференцію в Сент-Луїсі. А тутешні події не мали значення. Але шоу-бізнес саме такий: зірка забирає всі поклони, а гравці з команди підтримки виконують усю роботу.

Клейборн похитав головою. «Упередження. Ти просто з біса тяжко втомився, щоб бути логічним. Насправді ти не знаєш, що думає Стейнер. І не читав сценарію...»

Він відсунув сценарій убік, глянув на фотографії, які лежали під ним. Зверху видніло глянцеве зображення голови і плечей глянцевого чоловіка з глянцевою усмішкою, якого одразу можна було впізнати. Пол Морґан, один із нинішнього набору зірок, що — як там кажуть про них? — забезпечують гарантований прибуток. Таж не хочуть вони, напевне, дати йому роль Нормана?

Це було єдине чоловіче фото, два інші показували голову дівчини, якої Клейборн не знав. Чи таки знав? Під усміхненим обличчям із наївними очима не було підпису, проте воно видавалося туманно знайомим.

Раптом він пригадав, де бачив це обличчя раніше: воно дивилося на нього з невиразних репродукцій, скопійованих зі старих газетних вирізок, вони становили частину теки з історією хвороби Нормана Бейтса.

Це Мері Крейн!

«Неможливо». Мері Крейн — жертва Нормана, він убив її в душовій кабінці.

Вони знайшли схожу на неї дівчину.

Дивлячись на обличчя на фотографіях, Клейборн мав відчуття, яке переживав тільки в сновиддях, коли йому щось загрожувало й переслідувало, щось грізне, чого він не міг роздивитися або ідентифікувати. Проте знав, що воно ганяється за ним, тож тікав, аж поки вже був ладен упасти, хоча порятунку не було. Потім, саме тоді, коли те щось підступало до нього, він прокидався.

А тепер він не спав, проте загроза однаково була тут. «Щось...»

— Лікарю Клейборне!

У дверях стояв Отіс і важко сапав.

Клейборн глянув на нього, випустивши фотографії на стільницю:

— Що там?

— Мерщій... у бібліотеці... щось сталося...

«Щось».

Клейборн поспішив, так само, як у сновиддях, але цього разу не тікав. Він біг до об’єкта. Збігав по сходах, не чекаючи ліфта, вслід за Отісом.

Гукнув йому, коли спустилися вниз:

— Що сталося?

— Не знаю, я не був там...

— Тобто ви лишили їх самих?

— Буря... Я мав перевірити відділ С, завести пацієнтів у палати, там більше ніхто не чергував. — Отіс сапав, а відлуння в сходовій шахті посилювало ті звуки. — Вони просто розмовляли, коли я пішов. Я був відсутній не довше п’ятьох хвилин, та, коли повернувся, він зник.

— Норман?

Отіс добіг до першого поверху, штовхнув двері, Клейборн метнувся вслід за ним у коридор.

— Я сказав черговій у вестибюлі оголосити тривогу на всіх поверхах. Ален відповідає за безпеку, він оглядає територію.

Клейборн, коли бігли до бібліотеки, теж уже сапав. Його кроки відлунювали в коридорі, а в голові гуготів голос: «Норман зник. Він утік. А ти тепер біжиш. Біжиш до чогось».

Біжиш. Крізь двері в затемнену кімнату, де серед похмурих полиць щось чекало.

Клейборн зупинився, глянув униз.

— Сестро Барбаро...

Але то була не сестра Барбара, вже ні. Там був просто об’єкт. Голий об’єкт, що лежав холодний і тихий, дивився сліпо на нього вибалушеними очима, які випиналися з маски.

Певне, то маска, бо ж тіло моторошно біле, натомість обличчя вгорі огидно червоне. Маска, сказав собі Клейборн. Що інше тут може бути?

Потім, нахилившись уперед, побачив відповідь, вдавлену в роздуту плоть: чотки, туго закручені навколо шиї сестри Барбари.

7

Бо Кілер стояв край дороги, напевне, майже пів години, мокнув під мерзенним дощем.

За весь цей час проїхали тільки дві машини, і обидві дамочки проминули його. Або надто вже, хай йому грець, поспішали, або надто боялись зупинятися.

Гаразд, можливо, волосся, борода і крислатий капелюх відлякують. Можливо, вони уявляли собі, що він якийсь мудак, можливо, куртка навівала їм тривогу, скажімо, думали, ніби він із велосипедного клубу.

Дурня, якби справді так було, він не мокнув би тут під дощем без коліс! А колись таки міг бути в клубі. Два роки тому він подав заявку до клубу «Angels» у Талсі, але не мав власного велосипеда. Вибач, хлопче, іди геть.

Що ж, немає проблем. Він вивчив план центру продажу компанії «Honda» й вирішив залізти туди в День праці, коли всі поїдуть на вікенд, — вищий клас. Замок на тильних дверях був легкою роботою, а всередині він приглянув собі найбільший велосипед з-поміж усіх, чорти б його забрали! Супер, із подвійним приводом, з усією додатковою комплектацією, змащений і готовий їхати. Як він у біса міг подумати про мовчазну систему тривоги? Та охоронці вдерлися, наставили на нього пістолет, крикнули «стій!», і він мов прикипів до підлоги. Ті вошиві паскуди схопили його, злам і проникнення, правопорушення другого ступеня, два роки в тюрязі, не відкрутився.

Чоловік здригнувся і знову заховався під дерево, намагаючись не замочити картон із написом. Квола надія серед такої бурі. Якби мав бодай трохи грошенят, сів би на автобус. Коли вчора його випустили, в руки йому тицьнули квиток.

Продаж того квитка був великою помилкою, зате він отримав жадане: шість сигарет із марихуаною і ночівлю в негрюка, якого надибав на автовокзалі. А сьогодні, посварившись із ним, думав, ніби легко прокладе собі шлях. Перший старт, пощастило з буровою установкою, водій сказав, що їде якраз через Фейрвел і висадить його просто перед дверима Джекової хижі. Але потім наскочила клята буря, і водій виставив його. «Вибач, друже, не пощастило, я залягаю просто тут, у Рок-Сентрі, поки вщухне вітер».

Отже, кінець. Він опинився на шосе, під дощем, у майже безпорадній ситуації, тільки з цим клятим картоном на патику.

Але ж йому треба добутися до Фейрвела ще сьогодні, до того, як давній приятель Джек рушить на узбережжя, як він писав йому минулого місяця. Джек винен йому трохи грошей, може, й візьме його з собою в подорож. Бо Кілер певен на всі сто, що має взяти: адже більше немає нікого, хто пройнявся б бодай дрібкою співчуття до лиха, яке сталося з ним, більше нема куди йти. Тим паче з пачкою недопалків і тридцятьма сімома центами в кишені.

Вітер тепер дув такий несамовитий, що дощ лив мало не горизонтально, тож дерево не дуже й захищало. Чоловік хапав дрижаки й тримав напис перед обличчям, наче щит. Та тут можна втопитися серед цієї пустки. Як знадобилася б зараз парасолька!

Та де там! Йому, власне, потрібні гроші. Сам подумай, Фейрвел — негодяще місце, та й давній друзяка Джек теж не кращий. А якби він мав гроші, чималенько грошви, щоб мати реальний шматок хліба і свої колеса...

Щось мигнуло з правого боку. Не блискавка, бо світить ненастанно. По шосе їхав автомобіль.

Кілер ступив наперед від дерева, тримаючи плакат. Коли фари наблизились, примружився, щоб добачити контури автомобіля.

«Стоп. Стоп, хай йому...»

Спрацювало. Фургончик зупинився, і Бо пішов до дверей. Водій дивився на нього з далекого краю затемненої кабіни:

— Вас підвезти?

«Що ти в біса, придурку, собі думаєш, що я просто стовбичу тут?» Але Бо не збирався казати цих слів. «Дій спокійно».

— Ви їдете у Фейрвел?

— Атож.

Бо жбурнув плакат у кювет і заліз у кабіну, хряпнув дверцятами, коли фургончик уже рушив. Як добре всередині з увімкненим опаленням, коли тепло й сухо. Кілер відхилився на спинку, потім глянув на водія.

Якусь хвилину мав враження, ніби йому ввижається. Хто в біса водить фургон, насунувши на голову великий чорний каптур, десь такий, як у фільмах про Дракулу?

Потім у голові йому свінуло: це ж камилавка, чи як її там називають, таке він бачив. Водій — черниця.

Бо Кілер аж ніяк не належав до народжених знову у Христі диваків, за таке лайно він не продавався, але здавалося, ніби хтось почув його молитви. «Черниця веде фургон. Його власні колеса!» У голові Бо миттю закрутилися інші колеса. Якби ж він тільки зметикував, як це влаштувати. «Дій спокійно. Пливи за течією».

Фургончик мчав по шосе. Постать у каптурі глянула на Бо, але на секунду, не досить, щоб він роздивився в пітьмі обличчя черниці. Він усміхнувся їй — про випадок, якщо їй не подобається його зовнішній вигляд.

Черниця здебільшого дивилася на дорогу, але Бо знав, що кутиком ока спостерігає і його. І раптом вона заговорила до нього якимсь хрипким голосом, наче була застуджена:

— Ви живете у Фейрвелі?

— Ні, сестро. — «Дій спокійно». — Просто треба заїхати. У мене там друзі.

— Тож ви знаєте місто?

— Певною мірою. А ви звідти?

— Я виросла там неподалік, — кивнула головою черниця. — Але не їздила туди багато років.

— Думаю, якщо ви в монастирі, там не дуже пускають вас гуляти.

Черниця немов захихикала — кумедно чути, як сміється духовна особа.

— Таки правда.

— Що ж, ви небагато втратили. Б’юсь об заклад, Фейрвел такий самий, як ви покинули його.

Дощ періщив без упину, тож черниця пильно дивилася на дорогу попереду.

— Кажете, у вас є друзі в місті?

— Так.

— Цікаво, а ви часом не знаєте містера Луміса, га? Сема Луміса?

— Здається, наче я чув це ім’я, — відповів Бо. — Це той, що має крамницю з металевими виробами?

— Отже, він і досі там?

— Як я й казав вам, — кивнув головою Бо. — Майже нічого не змінилося.

Натомість багато змінилося просто тут і тепер. Увесь час, поки вони розмовляли, Бо намагався виробити план дій. І раптом, коли ця стара сука поставила останнє запитання, натрапив на відповідь.

«Сем Луміс». Хай йому біс, він таки чув про нього. Це той йолоп, що кілька років тому був замішаний у справу про тяжке вбивство, коли схопили якогось збоченця, котрий вбивав у старому мотелі. Мотелі Бейтса десь у глушині на дорозі місцевого значення. Мотель спалили, але дорога й досі там. Навряд чи хто їздить по ній, бо ж поряд автомагістраль, і немає сумніву, що ніхто не їде по ній сьогодні ввечері.

Як довго вони їдуть? Якщо він добре пам’ятає, невдовзі має бути поворот. Кілер примружився, дивлячись у лобове скло, але лив такий густий дощ, що двірники не встигали протерти воду і все було темним. Гримнуло, потім блискавка освітила шматок дороги попереду, і цієї миті Бо вистачило, він побачив те, що видивлявся. «Дій спокійно».

— Сестро...

— Що?

— Ви бачите розгалуження попереду? Якщо повернути праворуч, там коротший шлях до міста.

— Дякую.

Чи то йому щось причулося, чи то вона знову хихоче? Ні, звучить наче кашель.

— Ви застудилися?

— Та ні, зі мною все гаразд, — похитала головою черниця.

Тобі краще вірити в це. Бабега чимала, майже така завбільшки, як і він, але Бо знав, що впорається. Один добрий удар, якраз достатній, щоб вирубати її й кинути край дороги. Потім сісти за кермо, махнути рукою на Фейрвел, рвонути на Рейвенсвуд, через кордон штату. «Пливи за течією».

Машина тепер підскакувала на дорозі місцевого значення, потрапляючи в пітьмі у великі вибоїни. Якийсь час Бо думав, що черниця дорікатиме йому за це, але вона мовчала. Буря потихеньку вщухала, дощ, можливо, скоро припиниться.

Тепер уся штука в тому, щоб спонукати черницю зупинитися. Попереду дерева, чудово й темно, супер. Треба вже братися до дій.

Кілер розтулив вуста, і тепер уже його голос звучав так, наче він застудився. Пересохла горлянка стала мов ватяна, і Бо подумки підбадьорював себе: «Пливи за течією, хай тобі грець!»

Поліз у кишеню піджака й дістав із пачки недопалок. Запитав:

— Ви не проти, якщо я закурю?

Черниця притьмом повернула голову в його бік, наче він мовив щось блюзнірське, але в кабіні було досить світла, щоб побачити, що вона всміхається.

— Ви маєте сірники? — запитала вона.

«Господи, яке дурне запитання!» Замість відповідати, Бо дістав і показав їх. Потім кивнув головою.

— Може, ви поїдете трохи тихіше, щоб я запалив?..

— Звичайно.

Черниця з’їхала на узбіччя й зупинилася коло дерев. Чудово!

Кілер загаявся на секунду, впевнюючись, що прорахував усі свої дії. Спершу запалити недопалок, потім швидко тицьнути його їй в обличчя. Вона відсахнеться, підійме руки, і саме тоді він дістане її — бух! — просто в пузо. Потім, коли її руки опустяться, добряче вліпити їй у щелепу. «Схопити і викинути».

Узявши недопалок у губи, Бо черкнув сірника, склав долоні навколо полум’я. Коли сірник загорівся, втратив черницю в тому сяйві, але тільки на мить чи дві.

Якраз досить для черниці, щоб нахилитися вперед і взяти предмет, який лежав у неї під ногами...

8

Клейборн утратив відчуття часу.

Здавалося, знадобилася вічність, щоб приїхав дорожній патруль, а коли поліція нарешті заїхала на лікарняний паркінг, дощ ущух.

У машині було троє осіб. Водій лишився за кермом, а двоє інших вийшли й пішли до входу, де чекав Клейборн.

Представлялись недовго. Сивий огрядний чоловік із товстою шиєю був капітан Беннінґ, а худий — поліцаєм на прізвище Новотни. Клейборн зловив себе на тому, що дивується тій відмінності: чому огрядні — завжди племінні вожді, натомість астеніки — прості індіанці?

Але Беннінґ аж ніяк не видавався нездатним. Він стріляв запитаннями в Клейборна ще до того, як зайшли у вестибюль, звелів Новотни лишитися там і вислухати свідчення Клари за столом чергової.

Беннінґ і Клейборн пішли просто до ліфта.

— Вибачте за затримку, — сказав Беннінґ, коли опустилася кабінка. — Ви чули про автомобільну катастрофу?

— Яку автомобільну катастрофу?

— Міжміський автобус компанії «Greyhound» зіткнувся лоб у лоб із великим напівпричепом і перекинувся, одразу за Монтроузом. Поки що семеро загиблих, зо два десятки інших пасажирів поранені. Там тепер зібралися майже всі сили округу: шериф зі своїми людьми, швидкі допомоги, наші люди. До того ж є проблема з електропостачанням, через бурю в багатьох місцях його не стало. Вам ще пощастило, що ви взагалі додзвонилися до нас. Чортів розгардіяш!

Клейборн слухав, киваючи головою з належними інтервалами, але, власне, пускав усі слова капітана повз вуха. Адже переймався тільки тим, що було просто тут, у бібліотеці. Саме там знову посипалися запитання.

За наказом Клейборна, Отіс накрив тіло простирадлом, проте в кімнаті більше нічого не торкалися. Беннінґ тепер розпитував їх обох, записуючи відповіді в блокнот. Десь посередині розмови послав Отіса по Алена, а коли охоронець з’явився, знову почалося з’ясування обставин.

Так, територію обшукали, геть усе, зокрема й складські приміщення і квартири працівників. За вказівкою Клейборна тихо, але ретельно перевірили саму лікарню: палати пацієнтів, туалети, кухню, пральню, навіть комірчини прибиральників.

— Марнування часу, — виснував Беннінґ, згортаючи блокнот. — Ваш тип одягнув сутану жертви і вийшов просто через парадні двері. Є шанс, що пішов прямо до фургончика, в якому приїхали черниці.

— Але сестра Купертина теж пішла, — зауважив Клейборн. — Невже вона не впізнала б його?

— Капітане...

Беннінґ обернувся, бо в двері зайшов ще один чоловік у мундирі. То був водій, поліцай, що лишався в патрульній машині, і Беннінґ пішов уздовж полиць до місця, де чекав підлеглий.

— Що сталося? — запитав він.

Відповідь поліцая була нечутна. Натомість слова Беннінґа, коли він озвався, лунали гучно й виразно.

— Господи Ісусе! — вигукнув він.

Клейборн пішов до нього між полиць:

— Що сталося?

— Фургончик, — спохмурнів Беннінґ. — Щойно якийсь торговець побачив його, коли їхав по дорозі місцевого значення. Мав телефон у машині й одразу викликав пожежну команду...

— Пожежну команду? Що сталося?

Беннінґ сунув блокнот у кишеню:

— Коли з’ясую, я повідомлю вам.

«Пожежна команда». До Клейборна знову повернулося відчуття, мов у сновидді, як-от тоді, коли Отіс погукав його до бібліотеки, кошмарне відчуття, ніби його щось чекає. Тепер немає сенсу тікати, рано чи пізно доведеться постати перед ним. Лише тоді можна буде прокинутися.

— А я можу поїхати з вами? — запитав Клейборн. — Моя машина надворі.

— Гаразд, якщо хочете їхати. — Беннінґ пішов до дверей. — Раптом загубите мене — це місцева дорога А...

— Не хвилюйтесь, не загублю, — запевнив Клейборн.

Але таки загубив.

Поки давав настанови Отісу наглядати за всім і застеріг, щоб персонал мовчав про те, що сталося, патрульна машина Беннінґа вже виїздила з автостоянки.

Обидва його підлеглі лишилися, щоб далі збирати свідчення і викликати санітарну машину для тіла сестри Барбари. Але Беннінґ і сам добре водив машину, задні габаритні вогні якої світилися вже далеко попереду, коли Клейборн виїхав на шосе.

Він додав газу, дивлячись, як голка спідометра доходить до 110 км. Марно, машина попереду їхала на швидкості 140 км, а то й більше, Клейборн не міг сподіватися, що дорівняється до такої швидкості на мокрому асфальті.

За мить патрульна машина заїхала за поворот і зникла остаточно. Клейборн зменшив швидкість до 100 км, але навіть тоді потребував цілковитої зосередженості, щоб машину не занесло. У результаті пропустив розгалуження і був змушений повертатися, коли зрозумів свою помилку. А повернувши на дорогу місцевого значення, вже не потребував проводу.

На дорозі промите дощем нічне повітря було холодним і свіжим. Але відчувався ядучий сморід, змішаний із нудотним солодкавим духом, і в світлі фар попереду Клейборн побачив їхнє джерело.

Він сподівався побачити пожежні ваговози, але на узбіччі стояли лише дві легкові машини, світячи фарами на третю.

Клейборн упізнав фургончик, або ж те, що лишилося від нього. Лобового скла не було, в обгорілій стелі кабіни видніла діра; відчинені дверцята звисали на оплавлених завісах. Задня стіна кабіни вигоріла повністю, капот відскочив уперед, показуючи мішанину розплавленого металу, з якого ще досі курилися димки, змішуючись із запахом бензинових випарів. Під згорілими колесами лежав шар битого скла і незрозумілих решток.

Зіпершись на багажник своєї машини, торговець гучно блював у кювет. Патрульна машина на другому краї дороги була пуста, але Клейборн, коли зупинився і вийшов, побачив Беннінґа, що відвертався від кабіни фургончика. Капітан глянув угору, його обличчя у світлі фар видавалося мертвотно-блідим.

— Бензобак вибухнув, — повідомив він.

— Нещасний випадок?

— Не можу сказати. Може бути підпал. Пожежна команда має з’ясувати, якщо коли-небудь дістанеться сюди, — відповів Беннінґ і, спохмурнівши, придивлявся до дороги.

Повітря було отруйним, шлунок Клейборна мов вивертало.

— Яка ваша версія? — запитав він.

— Десь щось негаразд. Фургончик стояв, коли це трапилося, бо й досі на гальмах. Пожежа, як видається, почалася спереду. Як на мене, вони мали б встигнути вийти ще до вибуху бензобака.

— Вони? — напружився Клейборн.

Він пішов до відкритої кабіни, але Беннінґ, поклавши руку на плече, стримав його.

— Нема сенсу дивитись, — кивнув головою в бік торговця, що блював по той бік дороги. — Присягаюсь, тепер він шкодує про це.

— Мені треба знати.

— Гаразд, лікарю. — Беннінґ, відступивши, понурив голову: — Не кажіть, що я не попереджав вас.

Клейборн нахилився вперед, зазираючи в кабіну. Шкіра на сидіннях згоріла, пластик на дошці приладів розплавився. Нудотний солодкавий запах тут був сильніший, майже поглинав усе інше. Тепер він побачив його джерело.

Упоперек основи підлоги внизу лежала обгоріла кольорова грудка з двома куксами на кожному боці. У цій сморідній масі насилу можна було впізнати людський торс, а заокруглений виступ угорі був лише обгорілою чорною кулею, на якій вигоріли всі сліди рис обличчя. Без очей, без носа, без решток шкіри і волосся, а там, де був рот, видніла тільки роззявлена без’язика діра, скривлена в мовчазному крику.

Клейборн відвернувся, задихаючись від смороду та видовища, і глянув за сидіння в глиб фургона.

У затінку лежала ще одна грудка, її позбавлена кінцівок маса вкрилася скоринкою, наче яловичина в барбекю. Голови не було, вибух бензобака, напевне, розтрощив череп. Тільки одна анатомічна деталь давала змогу ідентифікувати рештки як жінку: обгоріла порожнина піхви. Там один клапоть шкіри відгорнувся, розкривши пляму рожевої плоті під собою.

Клейборн відійшов від кабіни, глибоко дихаючи. Усвідомлюючи, що Беннінґ придивляється до нього, докладав зусиль, щоб контролювати риси свого обличчя і голос:

— Маєте слушність, немає потреби. Вам знадобиться докладна автопсія.

— Це забере трохи часу, — сказав Беннінґ. — Судмедексперт матиме повні руки роботи після автобусної катастрофи в Монтроузі. Але я маю приблизне уявлення, що тут сталося. — Провів двома пальцями по сивуватому заросту на підборідді. — Як я думаю, сестру Купертину оглушили або вбили і прибрали з очей, запхнувши в задню частину фургона. Потім треба було знайти місце поодаль від головної траси і...

— Стривайте, — спохмурнів Клейборн. — Спершу ви казали, що не знаєте, це нещасний випадок чи ні, а тепер кажете, що сталося вбивство.

— Я ніколи не мав сумніву в цьому, — пояснив Беннінґ. — Тіло в задній частині якраз і свідчить про вбивство. Якби сестра Купертина не була мертва чи принаймні непритомна, то сиділа б спереду, намагаючись вискочити з кабіни, коли почалася пожежа.

— Але ми досі не знаємо, що спричинило вибух фургона, — зауважив Клейборн.

Торговець, мовчазний і пригнічений, ходив коло Беннінґа, що придивився до тіней під ногами й підібрав почорнілий металевий циліндр.

— Ось де відповідь, — мовив він. — Бензинову каністру ми знайшли на дорозі, тоді як ви шукали всередині. Справді, це підпал. Ідея полягала в тому, щоб облити тіло і машину, і нехай вогонь подбає про всі докази. — Беннінґ кивнув головою: — Але щось у цьому процесі пішло не так, і він опинився в пастці в кабіні.

— Він?

— Ваш пацієнт. Норман Бейтс.

«Опинився в пастці. Той об’єкт спереду у фургоні — Норман. Звичайно, це мав бути він».

— Ні!

— Що ви маєте на увазі?

Клейборн дивився на Беннінґа й не відповідав. Адже відповіді не було, тільки переконаність, народжена роками професійного досвіду, роками праці з пацієнтом.

Торговець приголомшено глянув на Клейборна, а Беннінґ похитав головою:

— Лікарю, це має сенс. Ми знаємо, що Бейтс поїхав у фургоні, а сестра Купертина, напевне, поїхала разом із ним. Ви це уявляєте собі? Спершу вона не впізнала його в чернечому вбранні, а коли впізнала, було вже запізно, він побив її і, як я й казав, приїхав сюди. А потім, коли вилив бензин, бух! Що ще могло б трапитися?

— Не знаю, — зітхнув Клейборн. — Не знаю.

— Повірте мені на слово. Бейтс мертвий...

Решту його слів заглушило виття. Усі троє підвели голови й побачили його джерело: на дорозі попереду спалахували і крутились вогні. Скрегіт гальм повідомив про гуркітливе прибуття пожежної машини. Зупинилася, фари освітлювали сцену.

Обернувшись, Беннінґ пішов до пожежної машини, торговець тягся слідом. Клейборн вагався, дивлячись, як люди у костюмах пожежників виходять із машини і йдуть до спаленого авто. Голомозий капітан пожежників стояв коло своєї машини, коли Беннінґ і торговець підійшли до нього, почалася розмова.

Відтепер тут буде багато розмов, безкінечні балачки, бо ж вони — єдине, до чого може братися кожен. Приїде санітарна машина й забере обгорілі грудки плоті, але балачки триватимуть далі, непотрібні й беззмістовні. Це все тепер не мало значення, тож Клейборну немає потреби слухати їх знову. Він дав свої свідчення, його присутність не потрібна. «Лиши трупи судмедексперту. Ти просто невинний свідок».

Клейборн пішов до своєї машини й сів за кермо. Ніхто не помітив і ніхто не намагався зупинити його, коли він поїхав, повертаючись до головного шосе.

Мало-помалу запах і звуки розвіялися, але картина лишилася, постаючи перед очима ще яскравіше, ніж саме шосе: картина почорнілих скручених торсів, обвуглених людей на сцені злочину.

«Лиши ті трупи. Ти невинний свідок».

Але трупи не зникали, були десь глибоко всередині, і наполягання на невинності вщухло.

Адже Норман мертвий.

Норман мертвий, і Клейборн винен. Винен у хибному судженні, коли дозволив Норману і сестрі Барбарі зустрітися. Винен у недбальстві, що лишив їх самих. А водночас опосередковано винен і в смерті сестри Купертини. А передусім винен у тому, що зазнав невдачі з Норманом. Його професійні помилки в діагнозі та прогнозі — ось де справжні злочини.

Клейборн виїхав на шосе й повертався майже на автопілоті. Свіже повітря допомогло очистити легені й прояснити голову.

Тепер він міг постати перед фактами. Тепер він нарешті зрозумів своє заперечення реальності Норманової смерті. Адже певною мірою не Норман загинув там позаду в охопленому полум’ям фургоні, а сам Клейборн. Це його уявлення про себе згоріло так, що й упізнати годі: його плани, надії, мрії луснули, життя пішло з димом.

Тепер уже не буде книжки, не буде наукової, але витончено самовдоволеної розповіді про повернення розуму начебто незціленному психопату, і то без використання електрошоку, психохірургії, транквілізаторів. Такою, він знав, усякчас була його мета: написати книжку, зробити собі ім’я та репутацію, вийти з тіні Стейнера, покинути безперспективну роботу й зайняти гідну посаду. Він у лікарні був не меншим в’язнем, ніж Норман, а якби все йшло так, як слід, вони обидва могли б бути вільні.

А він підійшов близько, дуже близько. Близько до успіху, близько до самого Нормана. Вони ж так довго працювали разом, він знав того чоловіка або думав, ніби знає. Як він міг так помилитися?

«Зарозумілість».

Гординя, віра у вищість науки, всеосяжність інтелекту. Це стало фатальною помилкою.

Інколи краще довіряти внутрішньому чуттю, як-от тоді, коли він мало не вигукнув, що Норман не помер.

Клейборн раптом усвідомив, що це чуття не зникло.

«А якщо це правда?»

Звичайно, таке твердження не мало сенсу, але те, що сталося з фургоном, теж не має сенсу. Беннінґ перескочив до висновків, він теж мав свою зарозумілість, потребував легкої відповіді. З якої речі Норман розлив би навколо бензин і запалив його, не вийшовши спершу з фургона? Байдуже, що там могло бути ще, Норман не був ані схильним до самогубства, ані дурним.

Тут мала бути інша відповідь. А що, коли був ще хтось — третя людина?

— Але хто?

Ця гіпотеза теж не має сенсу. Ніщо не має сенсу, крім чуття, яке ятрить душу. Якщо це не просто видавання бажаного за дійсне, це чуття озивається знову і знову. «Норман живий, живий, живий...»

Клейборн блимав очима, спонукаючи себе цілковито зосередитися на дорозі попереду. І тоді, саме цієї миті, зауважив, що в кюветі ліворуч від дороги щось лежить. Помітивши, загальмував і зупинився.

Вийшов із машини й перетнув шосе, щоб придивитися. Можливо, очі підвели його. Але, піднявши причеплений до саморобного держака мокрий картон із написом, уже знав, що не помилився. Літери й досі були добре помітні.

«Фейрвел».

Клейборн стояв і дивився на напис, і раптом усе стало на свої місця. Він глянув на узбіччя шосе, туди, де знайшов плакат.

Фургон міг зупинитися тут і підібрати людину, яка подорожувала автостопом.

Якщо так, мають бути сліди шин на землі. Клейборн зупинився і пильно придивився, але бачив тільки калюжу води. Звичайно, дощ, напевне, змив сліди. Але це не має значення, ніщо не має значення, крім правди. «Довіряй своїм інстинктам. Тут, зрештою, була третя людина».

А якщо була третя людина, тоді можливе все. Супутника могли заманити до місця, де мали знищити фургон, а там ударили по голові й лишили в полум’ї, спершу забравши його одяг. Адже Норман...

Клейборн підібрав плакат і поніс до машини. Обережно поклав на заднє сидіння і запустив двигун. Разом із двигуном запрацювали й думки.

Автомобіль розвернувся на 180 градусів. До Фейрвела треба їхати по шосе назад, проминути розгалуження. Саме туди прямував би Норман, покинувши фургон у вогні. Чоловік, здатний у маніакальному стані вбити невинних незнайомих людей, безперечно не вагатиметься перед убивством відомих йому ворогів.

«Сем Луміс і Ліла, його дружина, живуть у Фейрвелі».

Попереду видніло розгалуження. Якусь мить Клейборн вагався: чи слід повернути й застерегти Беннінґа? Але це означало балачки, ще більше балачок, а він уже знав, яка реакція буде, якщо розповісти йому про свої підозри.

«Гаразд, але де ваш доказ? Ви маєте тільки напис на плакаті, знайденому в кюветі. На основі цього ви сподіваєтесь, ніби я повірю в усю розповідь, що Норман убив свого пасажира й запхав його тіло у фургон. Навіть якщо він учинив так, звідки ви знаєте, що він пішов за Лумісами? Ви, може, психотерапевт, але це не робить вас читачем думок. Послухайте, лікарю, ви втомлені. Чому б вам не повернутися до лікарні й трохи відпочити, лишіть поліційну роботу нам».

Голос Беннінґа. Голос зарозумілості.

Клейборн похитав головою. Він справді почувався втомленим, цілковито виснаженим, це таки правда. І він не читач думок. Як він міг би переконати Беннінґа, що справді знає, знає напевне, про що думає Норман?

Аж ніяк. І немає часу.

Машина проминула розгалуження, набираючи швидкість, коли Клейборн, раптом вирішивши, натиснув на педаль газу.

Порівнявшись із дорожнім знаком попереду, прочитав, не уповільнившись, напис: «Фейрвел — 12 миль».

Машина неслася далі.

Тепер чуття було сильнішим, ніж будь-коли, — чуття, ніби він рухається до якоїсь моторошної мети в сновидді.

Але це було не сновиддя.

І не було часу.

9

Норман ішов по вулиці, і вона була мертва.

Буря вбила вулицю; буря й недільна ніч. Кожне містечко має свою Мейн-стріт, головну вулицю, а коли в неділю сідає сонце, з’являється смерть. Крамниці зачиняють, паркінги пустують, а якщо десь і жевріє життя, то відступає до осель, ховається за опущеними жалюзі.

Саме там і мають бути Сем і Ліла: ховаються в одному з будинків. Сем, що має крамницю господарчих товарів, і Ліла, його дружина. Вона сестра Мері Крейн і приїхала сюди, шукаючи Мері після її зникнення. Прийшла до Сема, знаючи, що сестра і він кохали одне одного.

Ніхто б не знав, що трапилось, якби не втрутилися вони. Мері Крейн і детектив, який намагався знайти її, обоє вже мертві, тож і Сем та Ліла теж мали б зійти в могилу. Натомість приїхали в мотель Бейтса і знайшли Нормана, потім саме його і поховали: живцем у психлікарні на всі ці довгі роки.

Це ув’язнення було ще гіршим покаранням, ніж смерть, — покаранням за злочини, яких він ніколи не коїв. Їх скоїла Мама, взявши собі його розум і тіло й використавши їх для вбивства. Він невинний, це визнали всі. Якби був винен, його б судили.

Але суду не було, тільки довгі роки покарання, а Сем і Ліла тішилися свободою. «Отож вони взяли шлюб і жили потім у щасті».

Дотепер.

Сьогодні те щастя скінчиться. Не тому, що він божевільний — він знову психічно здоровий, і він, а не Мама, стане месником. Дякувати Богові за це.

Ні, не Богові. Дякувати лікарю Клейборну. Він був Спасителем, урятував його від божевілля. Якби не лікар Клейборн, Нормана б тут не було.

А можливо, й не мало б бути, бо лікар Клейборн не схвалив би. Усі ці роки він розмовляв із ним, допомагав йому знову знайти себе, позбутися Мами, позбутися страху й ненависті, — дивовижна людина, як багато доброти і турботи, як багато симпатії! Якби все склалося б по-іншому, можливо, й сам Норман став би лікарем.

Але по-іншому не склалося. Та й не могло б скластися, поки не здійсниться правосуддя. Правосуддя, а не помста. Лікар Клейборн, безперечно, має зрозуміти це.

А правосуддя не буде, поки Сем і Ліла живі. Це єдині люди, які затаврували й засудили його своїми свідченнями, але хто вони, щоб ухвалювати вирок? Ліла віддала своє гаряче тіло, щоб задовольняти хтивість коханця мертвої сестри. А Сем живе з крові невинних, продає у своїй крамниці гвинтівки й ножі: мисливські рушниці, щоб убивати невинних тварин, і ножі, щоб різати їх. Він убивця, різник, гендляр смертю — чому ніхто не бачить цього?

Лікар Клейборн ніколи б не зрозумів, а Норман зрозумів. Ті, хто живе мечем, і згинути мають від меча. Сьогодні.

Але Мейн-стріт безлюдна, будинки обабіч неї темні. Сем і Ліла ховаються від нього, ховаються за темними шторами. Де, в якому домі? Таж не може він ходити і стукати в кожні двері. Як знайти їх?

Норман зупинився на розі, насупився. Ніхто не бачить, як він стоїть тут під вуличним ліхтарем, але не можна бути непоміченим завжди. Він утікач, його шукатимуть. Якщо він хоче діяти, це має бути тепер. Часу немає...

Аж тут він помітив у затінку телефонну будку коло темної бензозаправки. Звичайно, ось де відповідь. Зазирни в телефонний довідник.

Норман пішов повз покинуті бензоколонки й зайшов у скляний кубик. Стояв там, дивлячись на іржавий ланцюг, що бовтався з вільним кінцем коло телефону.

Телефонного довідника немає. Треба подзвонити оператору й отримати інформацію.

Норман потягся до слухавки, потім відсмикнув руку. Не можна дзвонити. Ніхто не запитує адреси: навіть якщо йому назвуть її, оператор запам’ятає. У таких містечках, як це, кожен цікавиться чужими. Тільки-но він покладе слухавку, оператор, напевне, зателефонує Сему та Лілі й розповість, що хтось шукає їх. Це буде мертвий номер.

«Мертвий». Він не мертвий і не буде мертвим, якщо тільки буде обережним. Але треба діяти швидко. Немає часу...

Норман вийшов із будки, проминув освітлене місце під ліхтарем, ковзнув повз таверну. Її вікна були темні, закон забороняв таким закладам працювати в неділю. Вікна на вулиці не світилися, крім, правда, одного.

Попереду світилася вітрина. Норман не бачив її виразно, аж поки пройшов уперед, а потім глянув на вивіску на тому боці вулиці.

«Крамниця господарчих товарів Луміса».

Світло у вікні, але ж тільки задля вітрини. Значення мало інше світло: трохи вище, тьмяний відблиск із затильної кімнати.

Усередині хтось є.

Норман почав іти через вулицю, потім уповільнив ходу.

Тепер обережно, зупинись і думай. Будь обачний. Треба рухатися далі, перейти на перехресті й повернутися вздовж протилежного боку, де стоїть крамниця, про випадок, якщо хто-небудь гляне на вулицю. Будь у затінку. «Геть з очей, геть із голови».

Норман кивнув сам собі й спокійно пішов далі. Тільки зайшовши в затінок на вузькому тротуарі між крамницею і сусіднім будинком, тихо захихотів. Мусив засміятися, бо давня приказка виявилась неправдою. Коли він обійшов будинок, підступив до затильних дверей і погрався з засувом, його справді ніхто не бачив.

Але ж голови і розуму він не позбувся.

10

Ліла Луміс була вдома, коли це сталося, сиділа в затемненій вітальні й дивилась якесь безглузде ігрове шоу по телевізору. Цю програму вона обрала не з власної волі — через бурю антена ловила погано, а П’ятий канал був єдиним, чий сигнал надходив виразно. Принаймні шоу відвертало її увагу від шаленства бурі надворі.

Ліла всоте дивувалася тому, що дивиться. Гра була безглузда, а запитання, які ставили учасникам, — ще безглуздіші. «А тепер ми йдемо до великого джекпоту! Десять тисяч доларів готівкою, новісінький “Ford Galaxie» і сповнена радощів, повністю оплачена відпустка для двох у прекрасному готелі “Hilton» в Акапулько... Яке було дівоче прізвище Джекі Онассіс?»

— Мінні Шварц, — пробурмотіла Ліла. Потім, схаменувшись, усміхнулася власній дурості. Розмовляти з екраном узагалі не мало сенсу, але останнім часом вона взяла собі такий звичай. Але була не єдина, інші люди, здається, теж відповідають ведучим телепрограм, гостям на ток-шоу й анонімним ідіотам, які викрикують рекламні оголошення на тлі невидного небесного хору, що підносить янгольські голоси, вихваляючи якісь рідкі добрива. Ще кілька років такого, і кожен зрештою розмовлятиме сам із собою.

Ліла вже хотіла підвестися й піти на кухню, як настав час вечірніх новин. Знову сіла і з насолодою слухала. Нормальний голос і риси коментатора пропонували бажану полегкість після вдаваної істерії ведучого ігрового шоу і галасливих відповідей усміхнених учасників гри.

Більшість повідомлень були пов’язані з недавньою бурею, головною новиною була моторошна автобусна катастрофа в Монтроузі. На щастя для душевного спокою Ліли, не було прямих репортажів з місця подій, хоча коментатор пообіцяв фільм об одинадцятій. Подумки відзначила, що не дивитиметься; можливо, це дитяча риса, але вона просто не могла терпіти видовища смерті або страждань.

Ліла похитала головою, відкинувши цю самокритику. Це не тільки дитяча реакція, з-поміж усіх людей вона мала безперечне право на такі почуття після всього, що трапилося. Звичайно, це сталося багато років тому, давня історія, і вона не була присутня, коли той маніяк убив її сестру й детектива. Але бачила, як Норман Бейтс наступав на неї з ножем у руці, і страх лишився. Інколи він повертався у сновиддях, Ліла здригалася і кричала, аж поки Сем обіймав її й заспокоював. «Сонечко, все гаразд». Потім запалював світло коло ліжка: «Бачиш? Немає нікого. Тобі приснився кошмар».

Навіть тепер Ліла бажала, щоб Сем був тут. Уже по сьомій, а він і досі в крамниці, працює над цифрами. Він, звичайно, мусив, бо наближався термін сплати квартальних податків, а неділя пополудні — найкраща пора для бухгалтерських книг. Але ці пізні посиденьки поклали край сподіванням на пристойну вечерю, не було сенсу навіть думати про вихід із дому згодом увечері.

Хай там як, після цієї бурі їм навряд чи хотілося б виходити куди-небудь. І все ж буря тепер, слава Богу, вщухла, а повідомлення про завдані збитки і знеструмлення по країні насправді не обходили її. Ліла слухала тільки наполовину, аж тут диктор заговорив про загальну тривогу: сьогодні пополудні з лікарні штату втік пацієнт, спершу вбивши відвідувачку.

«Влада вважає, що він утік у фургоні, який належав жертві — членкині чернечого ордену «Смиренні сестри милосердя». Цей пацієнт, Норман Бейтс, досі на волі».

«Норман Бейтс».

Ліла заціпеніла.

«Убивство. Утік. Досі на волі».

Ліла не ворушилася, не бачила, не чула. Тепер усе заціпеніло, так само як у сновиддях. Але ж вона не спала. А Норман...

Якимсь чином Ліла знову спромоглася активізувати своє зовнішнє сприйняття й уважно слухала, як диктор подав іншу новину: «Цього пополудня блискавка уразила оранжерею «Вайленд» у Рок-Сентері, збитки оцінюють у...»

«Що це?» Опанована панікою, Ліла пропустила решту повідомлення про Нормана. Хай йому грець, вона мала право на паніку, цілковите право. А якби цей невіглас, що читає новини, мав бодай трохи мізків, він би теж запанікував. «Це не просто ще одна новина. Норман на волі!»

Ліла знову розмовляла з телевізором, розмовляла з собою. Тоді як мала б розмовляти з Семом.

Підвелася, підійшла до телевізора, вимкнула. Потім, ідучи в пітьмі через кімнату, обернулася, щоб увімкнути лампи, але вчасно зупинилася.

Ніякого світла. А що, як він тут?

Але як він може бути тут? Навіть якщо Норман знає, де вона живе, немає реальних підстав думати, що він прийде сюди. От тільки такі люди, як Норман, не керуються розумом чи реальністю.

Ліла ще стояла коло лампи, коли почула звук.

Миттю ставши пильною, нашорошила вуха, але тепер чула тільки тишу. «Просто нерви. Вигадую собі всяке».

Потім здригнулася, знову почувши звук: приглушений скрегіт.

Кроки?

Ліла не могла назвати звук, тільки визначила його джерело. Скреготіло десь надворі.

Ось, знову, потім тиша. Тиша і пітьма. Не чула, не бачила. Ліла пробралася до переднього вікна. Тремтячою рукою посунула штору в один бік. Повільно, лише на дюйм, досить, щоб визирнути і глянути...

Нічого.

Тротуар, моріжок, вулиця за ним уночі безлюдні.

А потім звук почувся знову, коли дерево коло будинку хитнулось під вітром, і його верхнє гілля потерлося об стріху.

Нормана тут немає.

Ліла не усвідомлювала, що затамувала віддих, аж поки видихнула з раптовою полегкістю. «Бачиш, це була твоя уява. Чого б Норман хотів зашкодити тобі? Ти не його ворог. Він не прийшов би сюди».

Потім, коли відпустила штору, полегкість поступилася усвідомленню:

«Звичайно, Норман не тут. У нього в голові інший ворог. Норман прийшов би по Сема».

Ліла знову тремтіла, коли дійшла до краю столу й намацала телефон. Перебуваючи в пітьмі, змусила себе зосередитись і відраховувала невидні цифри, набираючи на диску номер крамниці.

Потім чекала гудка, але його не було, чула тільки гул. Сигнал, що зайнято? Ні, тон не такий. А що там казали в новинах про знеструмлення?

Коли Ліла поклала слухавку, скрегіт почувся знову. Тепер, хоч і знала його джерело, знову затамувала віддих. Може, цього разу почує ще один звук — автомобільного двигуна. Машина Сема їде по вулиці, повертає на під’їзну алею...

Тиша.

Якщо Сем у крамниці слухає радіо, він, певне, чув якийсь випуск новин і приїхав би додому до неї. Але машини немає, тож він не слухав, нічого не знає.

Ліла глянула на годинник: світні стрілки на циферблаті показали, що вже восьма година.

Восьма година. Навіть якщо він не чув нічого, мав би тепер уже бути вдома. Хіба що...

Не було потреби йти за цією думкою далі. Треба пройти через кімнату на кухню, взяти сумочку на столі, понести до затильних дверей. Потім визирнути крізь наполовину скляні двері на доріжку, пересвідчитися, що там ніхто не стоїть.

Доріжка була безлюдна. Ліла повільно відчинила кухонні двері й вийшла надвір. Нічний вітер обвіяв її обличчя, коли вона обернулась і оглядала заднє подвір’я, бічний моріжок, шматок доріжки, що вела на вулицю. Ніде нікого.

Цупко тримаючи сумочку, Ліла зачинила двері й пішла по доріжці, дивлячись на темний контур сусіднього будинку. Може, годилося б сказати Демпстерам, щоб Тед повіз її до крамниці. Потім Ліла згадала, що сусіди виїхали, казали, наче їм треба провідати в кінці тижня заміжню доньку в Рейвенсвуді. А сусіди навпроти поїхали вранці відпочивати на озеро.

Ліла вийшла на вулицю, зупинившись, щоб глянути на тротуар, який веде праворуч. Там нічого не ворушилося, крім тіней під деревами. А в тінях...

«Не панікуй. Просто дивись, не спіши, треба пройти лише три квартали».

Ліла й далі казала собі ці слова, знову і знову, але, незважаючи на все, поспішала. Тіні виявились просто тінями, а ніч була мовчазна, Ліла не чула нічого, крім зітхань вітру і дедалі швидшого цокоту своїх підборів по мокрому бетону тротуару.

Потім, повернувши на Мейн-стріт, побачила фари машини, яка їхала з лівого боку.

«Сем?»

Ліла зупинилася, ладна махнути рукою, але повз неї промчав не їхній багатомісний автомобіль, обличчя водія було незнайомим. Можливо, однаково треба було махнути рукою, але тепер уже надто пізно, машина завернула за ріг, поїхавши праворуч. Мейн-стріт знову спустіла.

Ліла пішла вперед. Ще один квартал. Тепер вона підступала до крамниці, дивлячись уперед, щоб побачити освітлене вікно.

Але світло не горіло.

Ліла уповільнила ходу, дивлячись крізь шибку на темну крамницю за нею.

«Не панікуй. Можливо, він тільки-но зачинив крамницю, вийшов через затильні двері до машини».

Ліла пішла далі по тротуару вздовж бічної стіни крамниці, рухалася повільно, обережно. Пройшла лише кілька метрів, як побачила їхню машину, що стояла в провулку коло виходу з затильних дверей. Дверцята зачинені, місце водія пусте. Сем не виходив.

Тож чому ніде не світиться?

Може, він заснув. А може...

Тепер до Ліли дійшла ота інша думка, яку вона намагалася прогнати з голови. Про Семів візит до лікаря Ровена минулого місяця, медичний висновок, електрокардіограму. «Нічого серйозного, просто легенький шум, не хвилюйтесь». Але лікарі не знають усього, половина їхніх висновків хибна. А що, як у Сема стався інфаркт? «Не панікуй».

Ліла обережно йшла по тротуару. Ішла тихо, і тільки тиша вітала її, коли вона зайшла за ріг, щоб підійти до затильних дверей. Жалюзі на вікнах обабіч дверей опущені, двері зачинені. Торкнувшись ручки, пересвідчилася, що двері замкнені.

У сумочці лежав ключ, але Ліла не стала діставати його. Зі свого моторошного досвіду багато років тому вона вивчила один урок. Дій безпечно, не ризикуй, коли сама. Якщо з Семом справді щось сталося, вона вже нічого не зможе вдіяти, якщо не подбає про допомогу. «Не панікуй».

Ліла обернулася, пройшла повз пусту машину далі по провулку, зупиняючись, щоб оглянути його в обох напрямах. Не долинало жодного звуку, серед ночі ніщо не ворушилося.

Задоволена, Ліла пішла по провулку праворуч, вийшовши на бічну вулицю на далекому краї. По той бік вулиці на площі стояв будинок суду. Ліла пішла до нього, рухаючись повз мокрі пусті лави і гранітний обеліск військового меморіалу. Будинок був темний, але з боку флігеля двері були відчинені, в коридорі за ними світилося.

Зайшовши, Ліла піднялася сходами й пішла по коридору. Ідучи, мала відчуття, — як же його називають? — déjà vu, тобто вже баченого, щось на кшталт цього, коли здається, ніби таке вже траплялося давніше.

Потім Ліла поправила себе. Це пам’ять, а не відчуття. Таке справді траплялося давніше, багато років тому, коли вона і Сем шукали вбивцю її сестри. Вони приходили сюди в неділю вранці до шерифа Чемберса, і клерк, — таж як його звали? — Пітерсон, старигань Пітерсон, сказав, що шериф у церкві. Чемберс і Пітерсон уже відійшли у вічність, тепер вона сама, але схожість теперішнього приходу з попереднім приголомшувала. Переступивши поріг кабінету на далекому краї коридору, Ліла прискорила ходу.

За столом сиділа Ірен Ґроувсміт, давня знайома, і читала журнал. Відклала його вбік, дивлячись совиними очима поверх окулярів, упізнала відвідувачку й кивнула головою:

— Ліло!

— Привіт, Ірен. Шериф Інґстром тут?

— Запитуйте, скільки завгодно. — За грубими скельцями очі Ірен звузилися до кислого несхвалення. — Вийшов звідси понад три години тому. Поїхав до Монтроуза через ту автобусну катастрофу. Ви чули про неї? Пообіцяв повернутися найпізніше о сьомій годині, і ось, скоро вже дев’ята. Аварійний зв’язок не працює, телефони теж не працюють. Тепер начебто ремонтують лінії.

— Тож немає ніякого способу зв’язатися з шерифом?

— Я щойно сказала вам. — Ірен замовкла, зняла окуляри і прочистила горло: — Вибачте? У чому проблема?

«Ти, стара бабего, натякаєш на час». Ліла сховала цю фразу за символічною усмішкою й похитала головою.

— Я трохи непокоюся за Сема. Увесь пополудень він був у крамниці й не прийшов додому на вечерю. Я щойно проходила там, і машина досі стоїть надворі, проте двері замкнені й усі вогні погашені.

— А ви маєте ключ?

— Так. Але мені не подобається ідея йти туди самій. — Ліла вагалася, думаючи, чи слід багато розкривати. Одне слово Ірен — і завтра вранці знатиме все місто. Але байдуже, бо значення тепер мав тільки Сем. Якщо з ним щось трапилося... — Було повідомлення в новинах, — мовила вона. — Розповіли про пацієнта, який утік сьогодні пополудні з лікарні штату.

— Нормана Бейтса?

Лілі забило дух:

— Ви чули про нього?

Ірен кивнула головою:

— Пів години тому сюди забігав Чак Мервін, шукав шерифа. Він працює в пожежній команді. Ви знаєте сина Дейва Мервіна? Високий смаглявий хлопець із негодящими зубами...

— Так, знаю. Що сталося?

— Що ж, пожежна машина приїхала якраз звідти, вони хотіли доповісти шерифу, перш ніж знову їхати в Монтроуз. Не могли зв’язатися з ним.

— Приїхала звідки?

— Я записала. — Ірен дістала з-під журналу блокнот. — Ось тут. — Опустила окуляри і глянула вниз: — Чак сказав, що вони знайшли фургон, у якому втік той божевільний. На місцевій дорозі А, одразу за містом. Там, здається, вибухнув бензин, усередині два тіла. Одне з них — жінки, черниці, яка відвідувала лікарню, принаймні так вони думають. Друге тіло — Нормана Бейтса.

— Він мертвий?

— Згорів дощенту. Чак казав, що за всі п’ять років, відколи працює в пожежній команді, ніколи не бачив такого страхіття.

— Слава Богу!

Ірен швидко глянула на Лілу:

— Як це все пов’язане з Семом?

— Ніяк, — похитала головою Ліла. — Слухайте, я піду тепер до крамниці. Але, коли повернеться шериф, чи були б ви такі ласкаві попросити його зайти туди. Якщо нашої машини там не буде, це означатиме, що ми поїхали додому і все гаразд. Просто попросіть зазирнути.

— Гаразд. Я запишу.

Ірен ще писала в блокноті, як Ліла вже пішла. Цього разу не було потреби рухатися повільно; вулиця й далі безлюдна, але ніч уже не повнилася страху.

Ліла тепер непокоїлася тільки за Сема. Клята кардіограма...

«Не панікуй. Він міг заснути».

Незважаючи на цю думку, Ліла мимоволі поспішала, коли знову завернула в провулок. Наполовину сподівалася, що їхньої машини вже не буде, але, побачивши, що вона й досі стоїть коло затильних дверей крамниці, прискорила ходу.

До темних дверей Ліла підійшла вже з ключем у руках. Цупко затиснувши його, вставила в замкову шпарину, що немов тікала. Метал зустрівся з металом, ручка повернулася.

Ліла зайшла й одразу зупинилася, намагаючись пригадати, де вимикач. На якій він стіні, праворуч чи ліворуч? Дивно, що вона не може пригадати такої простої речі.

Рука намацала стіну праворуч, знайшла й натиснула вимикач, але нічого не сталося. Може, перегоріла лампочка? «Перегоріла. А Норман згорів, — нагадала вона собі. — Не панікуй».

Може, на вітрині й тут світла немає через знеструмлення? Ліла змусила себе чекати, поки зір адаптується до пітьми. Призвичаївшись, оглянула кімнату. Під далекою стіною стояли шафи з картотеками, обабіч височіли полиці, центр кімнати займали стіл і стілець. На стільниці громадилися журнали обліку й карточки, а стілець був пустий. Сем не лишив би папери в безладді, тож, напевне, пішов у саму крамницю.

Ліла пройшла повз стіл до дверей, які вели в крамницю. Пітьма там була густіша, і вона стала на порозі, дивлячись на тіні перед собою.

— Семе?

Тіні мовчали.

— Семе!

«Господи!.. Щось сталося... його серце...»

Ліла рушила вперед, обминула край заднього прилавка і побачила його там.

Сем лежав горілиць на підлозі й дивився на неї.

Ліла дивилася на чоловіка. Вона мала слушність, це серце.

А потім помітила місце, куди вдарив ніж, лишивши в грудях розверсту діру, що пухирилася.

Якусь мить Ліла думала, що Сем не помер. Таж не може бути, вона чула дихання.

І тут з-за прилавка позаду неї вийшла тінь. Ліла обернулася, а ніж опустився вниз.

Униз.

Униз...

11

Коли Клейборн під’їжджав до крамниці господарчих товарів, там уже стояла машина шерифа. Побачивши її, натиснув на гальма й пішов до відчиненого освітленого входу.

— Зачекайте, будь ласка.

Клейборн став, бо в дверях його зупинив невеличкий чоловік. Лікар майже автоматично вмить професійно оцінив незнайомця: тонке землисте обличчя, ріденьке каштанове волосся, очі такої самої барви, охайно підстрижені вусики. Одягнений у темний діловий костюм, білу сорочку й похмуру сіру краватку — типовий недільний костюм типового містечкового торговця, тож Клейборн, відзначивши це, раптом відчув полегкість і всміхнувся.

— Сем Луміс? — запитав він.

Чоловічок похитав головою:

— Мілт Інґстром. Окружний шериф.

Полегкість, яку відчув Клейборн, розвіялася, а його очі опустилися. Лише тоді й помітив недобачене раніше: лискучі туфлі з гострими носаками, що стирчали з-під консервативно закасаних холош.

Саме стільки для гострої психологічної оцінки. І саме стільки для відродженої надії.

Клейборн підвів голову, глянув у вічі шерифу, знаючи, що має запитати, і боячись відповіді:

— А де містер Луміс? Із ним щось сталося?

Безвиразні очі не здригнулися:

— Якщо ви не заперечуєте, запитання ставитиму я. Для початку ви, скажімо, повідомите, хто ви і що тут робите.

Клейборн відчув, як ноги йому зсудомило, і змінив позу, щоб краще розподілити тягар утоми. Як довго він уже не мав нагоди відпочити? Повернувши з шосе й заїжджаючи в місто, Клейборн зловив себе на тому, що задрімав за кермом: завелика напруга брала свою плату. Тепер йому хотілося тільки сісти й розслабитися.

— Довго пояснювати, — мовив Клейборн. — Хіба не можна просто зайти всередину і...

— Таж кажіть, — спохмурнів шериф. — Я не маю тут стояти цілу ніч.

На той час, коли Клейборн назвався й розповів Інґстрому, що сталося в лікарні й по дорозі, він уже мало не падав. На відміну від Беннінґа, шериф нічого не записував, але не було сумніву, що ретельно всотує все почуте. Зрештою він кивнув головою, показуючи, що блокнот його пам’яті згорнуто.

— Мабуть, вам краще зайти всередину, — сказав Інґстром. — Тут сталося лихо.

Круто розвернувшись, шериф пішов у крамницю, не давши Клейборну часу сказати що-небудь. Але, йдучи вслід за Інґстромом по проходу, таки встиг запитати:

— Луміс помер?

Шериф зупинився перед заднім прилавком і показав на підлогу ліворуч від себе:

— Ви лікар. Думаю, ви скажете мені.

Клейборн підступив, стежачи очима за дугою, яку зобразили пальці шерифа.

Клейборн довго мовчав, усвідомлюючи, що шериф придивляється до нього, холодні очі мов просвердлювали йому спину. «Дрібний садист — він насолоджується цим! Чого він сподівається від мене: що я виблюю, як той торговець коло фургона? Я лікар. Я бачив насильну смерть і раніше».

Та й Сема Луміса він бачив раніше. Саме це насправді й непокоїло його: знайомість спотворених рис трупа. Потім до нього прийшло усвідомлення: адже в історії хвороби були вирізки, газетні вирізки з фотографіями людей, причетних до справи Нормана.

«Справа Нормана». Клейборн змусив себе глянути вгору й зустрітися очима з поглядом Інґстрома. Очима він не міг дорівнятися до його знеособленої холодності, але доклав усіх зусиль, щоб передати її своїм голосом.

— Розріз досить великий, — виснував він. — Вочевидь зроблений ножем з украй широким лезом. З огляду на кількість крові я б сказав, що пробито, а може, й перерізано аорту. Хочете, щоб я обстежив труп?

Шериф похитав головою:

— Моя людина вже їде з окружного управління, або ж їхатиме, коли повернеться з того завалу в Монтроузі. Сьогодні мені бракує рук, я не можу навіть підняти додаткового заступника. — Інґстром обернувся й пішов за задній прилавок. — Поки ми чекаємо, тут є ще дещо, на що ви, може, хотіли б подивитися.

Клейборн, ідучи з іншого боку, теж обійшов ріжок прилавка, потім глянув униз.

Шериф помилявся. Клейборн не хотів дивитися на порубаний і страхітливий об’єкт, простертий під краєм прилавка, скупаний у крові з десятка ран, роззявлених, наче червоні вуста, на білій плоті.

Не було сенсу впізнавати труп, який бачив перед собою, але знав ще до того, як Інґстром заговорив:

— Ліла Луміс. Семова дружина.

Клейборн відвернувся, мимоволі відчувши нудоту, наче студент-медик на першому розтині. Коли до нього повернувся дар мови, зміг лише пробурмотіти:

— Отже, він убив їх обох.

— Він?

— Норман Бейтс. Пацієнт, про якого я розповідав вам.

— Може, й так.

— Тепер уже немає сумніву. Я знав, що маю слушність: він пішов просто сюди, тільки-но спаливши фургон. Пригадуєте, я казав про пасажира, якого він, певне, підібрав по дорозі?

— Підібрав? Мені здається, ви перескакуєте до досить важливого висновку.

— Я маю в своїй машині його плакат із написом, — обернувся Клейборн. — Ходімо, я покажу вам...

— Пізніше, — шериф підійшов до краю прилавка. — Я хочу, щоб ви побачили спершу це.

Клейборн підійшов до шерифа, і той показав йому висунуту шухляду касового апарата зверху на прилавку.

— Пуста, — мовив він. — Цього пополудня тут було дев’ятсот вісімдесят три долари, і вони зникли.

— Звідки ви знаєте суму?

— Знайшов оце на підлозі. — Інґстром дістав папірець із кишені піджака. — Заповнений бланк для внеску депозиту, щоб занести завтра вранці до банку.

— Отже, Норман забрав гроші.

— Хтось забрав, це безперечно. — Шериф обернувся. — Ходімо, тут є більше.

Сягнув рукою під прилавок зі скляним верхом і дістав невеличку підставку. На її поверхні з отворами видніла дюжина ножів різних розмірів із кістяними руків’ями, сталеві леза вилискували під світлом.

Ні, не дюжина, Клейборн швиденько порахував їх і поправив себе. Ножів одинадцять і пустий отвір на далекому краї.

Спостерігаючи, Інґстром кивнув головою:

— Одного немає. Зброї вбивці.

Крутнувся на підборах і зайшов у затильну кімнату, показавши на світильник над головою, коли Клейборн пішов услід за ним.

— Коли я прийшов сюди, шукаючи містера Луміса, затильні двері були незамкнені, а світло не горіло. Спершу подумав, що перегоріла лампа, а потім помітив її отут на столі. Закрутив на місце, і, як бачите, з нею все гаразд.

— Звичайно, — сказав Клейборн, дивлячись на стіл і стілець. — Норман пробрався в крамницю і вбив Луміса, коли той працював за столом. Потягнув тіло вперед, де б його не бачили, — гляньте, тут видно кров на підлозі. Потім повернувся, викрутив лампу і чекав місіс Луміс у крамниці.

— Звідки ви знаєте, що вона мала прийти?

— Норман, напевне, сподівався, що вона з’явиться, шукаючи чоловіка. Хіба ви не розумієте? Саме тому й прийшов сюди, бо хотів убити їх обох.

Інґстром стенув плечима.

— Думаю, слід почути й мою версію, — запропонував він. — Припустімо, це був злодій, звичайний злодій. Це міг бути хтось, хто живе неподалік, чи навіть той пасажир, що, як ви стверджуєте, згорів у фургоні. Але, хоч хто він є, цей зловмисник прагнув пограбувати крамницю. Можливо, спершу ходив до кількох інших і не зміг зайти. Потім побачив світло тут. Потягнув затильні двері, а вони незамкнені. Я згоден із вашими словами, що він прокрався непомітно. Оце й усе.

— А як щодо решти? Що там хибного?

— Хибне те, що ви не детектив. — Інґстром глянув на підлогу. — Тут, звичайно, є кров, але лише кілька краплин. Я б сказав, що вона стікала з ножа, коли вбивця забрав його з собою. Сема ткнули ножем не тоді, коли він сидів за столом, бо рана в грудях, а не на спині. Насправді злодій навіть не мав ножа, коли зайшов, а взяв його під прилавком у крамниці.

Клейборн спохмурнів:

— І все-таки я думаю...

— Пусте, дайте я закінчу. — Інґстром показав рукою на двері. — Я думаю, Сем, коли зайшов злодій, був спереду й вимикав світло в крамниці. Злодій прийшов по гроші, не для вбивства, хотів лише, щоб його не помітили, поки Сем вийде з крамниці. Тут, у затильній кімнаті, нема де сховатися, тож він пішов у крамницю, щоб заховатися в пітьмі за прилавком. Але потім щось не склалося, Сем або побачив, або почув його. Саме тоді злодій потягся рукою, схопив ніж і вдарив. Злодій узяв гроші з каси. Був уже готовий тікати затильними дверима, як у провулку показалася Ліла. Він замкнув двері, думаючи, що вона шарпне за ручку й піде геть. І тут його спіткала несподіванка: вона мала ключ. Він лише встиг викрутити лампочку над головою, щоб вона не могла ввімкнути світло. А коли зайшла, чекав із ножем спереду в пітьмі.

— Бачите її тіло? — мовив, спохмурнівши Клейборн. — Можливо, хтось, скоївши вбивство, в мить паніки вдарив би ще раз, щоб запобігти викриттю. Але ж не так. Її не просто вбили, а розтинали знову і знову, так само, як Норман убив її сестру в душі...

Клейборн урвав себе, розуміючи, що його слів не сприймають. Ніхто не повірить йому без доказу — добре обґрунтованого, неспростовного доказу.

— Не хвилюйтесь, — заспокоїв Інґстром. — Якщо Бейтс справді живий, він не може зайти далеко.

— Але тепер він має гроші.

— А ми маємо посвідчення особи, фотографії, докладний перебіг його життя. Він не може ховатися довго. Куди б він пішов?

Клейборн мовчав. Відповіді не було.

Потім, глянувши вниз на безладдя гросбухів і карток на столі, побачив скраю газету. Вона була почасти складена, наче її відсунули вбік, щоб викинути, але заголовок однієї статті вгорі на дві колонки був добре помітний:

«Голлівудський продюсер планує зняти фільм про справу Бейтса».

Клейборн тепер уже знав, куди рушить Норман.

12

Джен Гарпер вивчала свій макіяж у дзеркалі ванної кімнати й виснувала, що він досконалий. Потім висолопила язика своєму відображенню в дзеркалі.

«Гаразд, дівчинко. Покажемо шоу на гастролях».

Узявши зі столу сумочку, Джен обернулася й вийшла навшпиньки. Ця засторога насправді не була необхідною, бо в другій спальні по той бік ванної кімнати Конні й досі сопіла в ліжку. Товаришка Джен по квартирі буде, напевне, мертвою для світу аж до полудня й захоче бути мертвою, коли нарешті прокинеться з тяжким похміллям і докорами сумління за розваги та ігри минулої ночі.

Але, йдучи по коридору до вхідних дверей, Джен відчула дошкульні заздрощі. Конні не треба пнутися зі шкури перед дзеркалом, їй, коли прокинеться, досить стати під холодний душ і швиденько зачесатися, щоб мати пристойний вигляд. Їй не треба дбати про досконалий макіяж, не треба переживати через великий ніс і маленькі груди. Щоб узятися до цього бізнесу, треба мати маленький ніс і великі груди, і це відкриває шлях перед Конні.

Джен раптом відчула сором. Таж не можна звинувачувати Конні за її зовнішній вигляд; принаймні вона чесна і не намагається фальшувати його працею скальпеля над носом угорі й пінопластом на грудях. Вона робить найкраще, що може, з тим, що має, і це заслуговує похвали, а не паплюження.

Джен стрепенулася, коли вийшла й замкнула двері за собою. Конні дасть собі раду, а їй тепер треба продумати свої цілі. Ось чому вона витратила годину на макіяж, ось чому охайна маленька «Тойота» чекає її в гаражі. Щоразу, згадуючи про щомісячну оплату кредиту, Джен здригалася, але, відчиняючи дверцята і вдихаючи дивовижний запах нової машини, відчувала, як її несуть хвилі радощів.

«Тойота» не була розкішшю, а становила частину її спорядження, її образу. Запах нової шкіри не менш необхідний, ніж парфуми «Chanel», які порскала після душу, навіть якщо бензин тепер ставав дорожчим від парфумів. Якщо хочете дійти до вершини, не сідайте в автобус.

Завівши двигун, Джен обережно здала назад, потім виїхала на вулицю й повернула на схід по Малголленд-драйв. Уздовж звивистого шляху вряди-годи громадилися грона будинків, але здебільшого тяглися скелі й чагарники. Був понеділок, у ранковому тумані інколи можна було помітити ховрахів, койотів, бігунів та інші форми тваринного світу.

Нехтуючи їх, Джен глянула ліворуч на долину Сан-Фернандо. Бачила, як із жовтуватої плями туману здіймалися знімальні павільйони cтудії «Coronet Studios» посередині між «CBS Studio Center» і чорною вежею студії «Universal».

«Тойота» тепер знову повернула ліворуч і почала спускатися. Джен глибоко вдихнула, як і щоразу перед тим, як їхала серед смогу по серпантину. Ця клята речовина в’їдається просто в  хром «Тойоти», і тільки Господь знає, як вона шкодить людським легеням. Але, йдучи до вершини, інколи доводиться спускатися в провалля.

Перетнувши бульвар Вентура, Джен поїхала на північ до брами студії праворуч. Попереду їхав блискучий «Роллс-ройс», потім зупинився коло будки охоронця, але тільки на мить. Смугастий шлагбаум миттю піднявся вгору, коли чоловік у формі коло брами всміхнувся й махнув водієві рушати. «Роллс-ройс» заїхав на територію.

А тепер, коли Джен під’їхала до будки, шлагбаум опустився на місце. Охоронець глянув на неї.

— Джен Гарпер, — усміхнулася вона.

Вираз його обличчя — або ж брак того виразу — не змінився:

— Кого ви хочете побачити?

— Я працюю тут. Із групою Дрісколла.

— Хвилиночку, будь ласка.

Обернувшись, охоронець зайшов до будки і проглянув списки, пришпилені до полиці коло дверей. Знайшовши прізвище, кивнув головою:

— Гаразд. Краще скажіть їм, щоб дали вам стікер.

— Дякую. Я скажу.

Шлагбаум піднявся, і Джейн заїхала, сподіваючись, що її усмішка ще тримається. Того вахлака в «Роллс-ройсі» щиро вітають, а охоронець уже кілька тижнів не може запам’ятати навіть її прізвища.

«Спокійно, дівчинко. Коли-небудь, як заїздитимеш у цю браму, тобі простелять червоний килим аж до кабінету Дрісколла».

Джен саме проминала цей кабінет в адміністративній будівлі праворуч від себе, але не зупинилася. Усі місця на паркінгу були позначені охайно написаними табличками, які повідомляли: тільки для працівників. Отак діяла система: працівники мали паркувальні місця якнайближче до офісів; зірки, яких знімали, та режисер мали місця поряд зі знімальними павільйонами; продюсери високого рівня були власниками місць коло своїх штаб-квартир.

Але ж таблички можна стерти й написати нові прізвища. А з огляду на те, що діялось у кіноіндустрії, лише робітники, які пишуть таблички, мають у місті постійну роботу.

Джен стенула плечима й поїхала на паркінг у задній частині території студії, рухалася повз кур’єрів на велосипедах, літніх продюсерів на моторолерах, водіїв ваговозів та фургонів із декораціями й кіноапаратурою. «Тойота» проїхала по вузькому проходу між переносними гардеробними і трейлерами, потім зупинилася перед павільйоном, коли спалахнув і закрутився червоний вогник, повідомляючи, що саме тепер знімають, тож звуки вуличного руху можуть зашкодити.

Кіноіндустрія видавала свій продукт.

Колись на цих студійних вулицях не бракувало полисків гламуру: другорядних акторів в орієнтальних уборах, задуманих в арабських кошмарах; у піратському вбранні; бальних сукнях часів Французької імперії; кавалерійських мундирах конфедератів. Актори походжали в надміру пишному або колоритному вбранні, у високих капелюхах і з кісками, дівчата-хористки скидалися на ходячі веселки. Індіанські вожді в повному бойовому розфарбуванні та ковбойські зірки в білих костюмах і капелюхах «Stetson» змішувалися з провідними актрисами, що пишалися у витворах, спроєктованих у церебральному салоні в голові Едіт Гед.

Але картинне розмаїття костюмів було зметене хвилею економічних збитків. Сьогодні шейх у костюмі від Валентино буде приземкуватим, невисоким, вбраним по-діловому нафтовим спекулянтом у темних окулярах і брудних туфлях. Піратські кораблі потонули, бальні зали поступилися дискотекам, армію конфедератів розвіяло вітром. Фред Астер і Джинджер Роджерс назавжди повісили свої танцювальні туфлі. Індіанці, виходячи на стежку війни, беруть течки і йдуть на сенатські слухання, ковбої нічим не відрізняються від бородатих університетських студентів, а найзнаменитіші актриси грають у сценах у спальні, взагалі нічого не вдягаючи на себе. Їдучи сьогодні на студію, не шукайте гламуру, — шукайте місця на паркінгу.

Джен заїхала на задній паркінг, глянула на годинник: у неї ще п’ятнадцять хвилин. Але паркінг уже повний або майже повний.

Крутячись по майданчику, побачила місце на далекому краї й почала завертати, але раптом загальмувала, бо дверцята машини праворуч відчинилися і попереду з’явилася постать. Джен натиснула на клаксон:

— Гей, дивись!..

Постать обернулася, і Джен упізнала Роя Еймса.

Він махнув рукою й підійшов до дівчини, коли та зупинила машину.

— Вибачте, я не бачив, як ви їхали, — мовив він, відчинив дверцята й подав їй руку, коли вона підводилася.

Джен доклала зусиль, щоб не насупитись, але не могла притлумити думок. Що з цим типом? Навіть після тижнів знайомства вона однаково не могла звикнути до його звички допомагати їй. Звичайна ввічливість за нинішніх часів не дуже поширена, більшість чоловіків дають жінці самостійно вийти з машини, а досить високий відсоток глузуватиме, коли вона вийде з машини, показавши спершу зад.

Рой Еймс — проблемний випадок. Він навіть не скидався на більшість інших знайомих їй сценаристів. Почнімо з того, що дуже чепурився, був не те що вродливий, але дуже далекий від типів із кучмою волосся на голові та в окулярах у роговій оправі. У його гардеробі не було джинсів «Levi’s», і він вочевидь навчився сідати за друкарську машинку без чобіт. Вона ніколи не бачила, щоб він ціпенів або зволікав, а якщо мав якісь комплекси, то досить добре приховував їх.

«Приховує». Такі порядні типи звичайно щось приховують. Тож звідки він узявся, щó приховує своїми старомодними манерами й відкритою усмішкою?

«А звідки взялася ти?» Джен піймала себе на тому, що запитує, що негаразд із нею. Чому вона автоматично підозрює, замість поважати таку людину, як Рой? Підстав для цього немає, він, напевне, не менш чесний, ніж вона.

Обоє перетнули паркінг і пішли по вулиці, ухиляючись від агентів та клієнтів, які поспішали на ранкові понеділкові збори, від столярів, що мчали на знімальні майданчики, від кур’єрів, які розносили повідомлення, обходячи територію, — звичайна організаційна метушня.

— Я телефонував вам сьогодні, — мовив Рой. — Конні сказала, що ви вже поїхали.

— Який у неї був голос?

— Сердитий. Думаю, я розбудив її.

— Не переймайтеся, вона переживе цей удар. Я пережила.

Рой глянув на неї:

— Тож тоді ви вже знаєте.

— Знаю що?

— А ви не чули новин? Норман Бейтс утік.

— О Господи!

— Повідомляють, він знову вдався до шаленства вбивств. П’ять жертв. Упевненості немає, але він може бути на свободі.

Джен зупинилася:

— Тож ось чому Дрісколл хотів, щоб ми прийшли! Думаєте, вони збираються припинити роботу над фільмом?

— Можливо.

— Таж вони не можуть... — Джен поклала руку на руку Роя. — Нам треба не дати їм. Будь ласка, пообіцяйте допомогти.

Рой дивився на неї. Чому він нічого не каже?

Глибоко вдихнувши, Джен запропонувала свій найкращий аргумент:

— Я переживаю не тільки за свою роль. Вам теж потрібний фільм, цей сценарій — ваше майбутнє. Не викидайте його.

Очі Роя стали мов крижані. Раптом його обличчя скривилося, він підвищив голос:

— Що в біса з вами діється? Маніяк вирвався на свободу, вбив п’ятьох невинних людей, а вас непокоїть тільки вбивство цього клятого фільму?

Рой вивільнив руку так швидко, що якусь мить Джен думала, ніби він от-от ударить її. Натомість він обернувся й пішов геть, Джен була вражена і стривожена.

Зрештою, її припущення виявилось слушним. Щось ховалося за добрими манерами і приязною усмішкою, і тепер вона знала, що це.

Насильство.

Дивно, Джен не відчувала страху перед Роєм. Але після того, як перша приголомшеність зникла, емоція, яка лишилася, здивувала її. Вона відчула розчарування.

Хай йому біс, вона, напевно, переймалася Роєм більше, ніж усвідомлювала. Навіть тепер не мала сили цілковито відкинути його. Мабуть, є не такою непримиренною, як удає. Адже частина її єства справді реагувала на образ містера Доброго Хлопця.

Можливо, його гнів виправданий, а занепокоєність із приводу тих убивств щира. А якщо це так...

Джен похитала головою. Погляди Роя — його справа, але вона не може йти разом із ним. Вона працювала надто довго і важко, щоб змиритися з цим.

Усе своє життя, відколи ще була дівчинкою, Джен дивилася в дзеркало на своє подзьобане вуграми обличчя й запитувала себе, чи вона коли-небудь виросте і знайде кого-небудь, хто вважатиме, що вона гарна, кого-небудь, хто кохатиме її: вона працювала, щоб стати людиною, яка заслуговує уваги, на кшталт людей, бачених у кінофільмах і на телеекрані.

А тепер вона таки виросла, була на телебаченні, зніматиметься в кінострічках, і всі любитимуть її, не просто хтось один, а кожен. Джен збиралася досягти цього. Не тільки задля себе, це був її борг перед прищавим дівчиськом у дзеркалі, маленькою дівчинкою з великою мрією.

Дивлячись, як Рой зайшов в адміністративну будівлю, Джен рушила вперед із новою рішучістю. Усе насильство світу не накине їй тепер чуття провини. Співчуття жертвам, хоч хто вони є, не допоможе їм. Вони мертві, а вона жива, а те, що ти назвав «клятим фільмом», — це прорив, над яким вона працювала і якого чекала. Вона і маленька дівчинка.

Байдуже, що сталося, Джен не дасть їм зарубати фільм.

13

Аніта Кедзі однаково вправно володіла обома руками.

Вона сиділа в приймальні Дрісколла з журналами «Variety» і «Hollywood Reporter», які лежали на столі, й одночасно перегортала їхні сторінки, шукаючи статей, що могли б зацікавити її працедавця, та обводила їх червоним фломастером.

Джен уже спостерігала цей ритуал раніше і ніяк не спромагалася уявити собі, як міс Кедзі може читати обидва професійні журнали водночас. Але слід пам’ятати, що та жінка трохи дивна: будь-хто, хто став би працювати секретарем продюсера, мав бути дивним. Мабуть, вона трохи комаха. Хіба в деяких комах очі не функціонують незалежно, тож вони можуть дивитися у двох напрямах одразу?

Поправка: в трьох напрямах. Адже, не відриваючи погляду від сторінок перед собою, міс Кедзі проказала:

— Будь ласка, заходьте. Містер Дрісколл за мить зустрінеться з вами. Сьогодні вранці він трохи запізнюється.

Джен кивнула головою, проминула стіл і зайшла в двері за ним.

«Сьогодні вранці він трохи запізнюється».

Отже, що нового? За словами секретарок, продюсери завжди трохи запізнюються, наче дешеві годинники. Доречне порівняння, справді, бо завжди треба дивитися на їхні руки, а дехто з них узагалі не приділив би тобі часу.

Звичайно, є винятки з правила, люди, чий талант і добрий смак безперечні й необхідні. Кіноіндустрія не вижила б без них.

Але тепер кожен може назвати себе продюсером. Треба лише помістити кілька повідомлень у професійних виданнях, які оголошують про придбання прав на випуск майбутніх фільмів, найняти офісне приміщення, почепити своє прізвище на двері й чекати дівчаток, які заходитимуть і стелитимуться.

Марті Дрісколл, дякувати Господу, здається, не належав до такої категорії, ніколи не намагався підбивати клинці до неї, хоча, безперечно, мав разючу зовнішність.

Джен, зайшовши, оглядала кабінет, помітила гравюри Дом’є на стінах, надміру великі фотелі з прямими кутами перед величезним скляним кавовим столом, масивний рудувато-коричневий стіл із системою внутрішнього зв’язку, портретні фотографії в срібних рамах останньої дружини і двох усміхнених дітей.

Це все, безперечно, вражало, але не зовсім переконувало. Щось у кабінеті непокоїло Джен.

Наскільки вона знала Дрісколла, він не відрізнив би французьку гравюру від французької поштової листівки. Сучасний декор, хоч як ретельно спланований і дорогий, не відображував ніякого конкретного стилю, крім ранньодиректорського: трохи запізнюється, звичайно. А родинні портрети в дорогих рамах були стандартним устаткуванням; усе вмеблювання кабінету могло безпосередньо походити зі студійного відділу реквізиту, його просто занесли й поставили за одну ніч. А це означало, що його можна не менш швидко винести, коли Дрісколл утратить своє місце на паркінгу. Саме це й непокоїло Джен. Декор не сучасний, а лише тимчасове ошуканство.

Джен швидко відкинула цю думку. Дрісколл — не шахрай, має довгий послужний список як продюсер видатних картин. Принаймні йому приписували таке, саме це й мало значення. Він знав бізнес, знав, де є гроші, знав, де закопано тіла.

«Тіла». П’ять жертв, казав Рой. «Не думай про це».

Джен глянула через кімнату й побачила Роя, він уже сидів у кутку плечима до дверей. Не помітивши її тихої появи в кабінеті, він нахилився вперед і розмовляв із Полом Морґаном, її зоряним партнером у фільмі.

«Припини, — дорікнула вона собі. — Ти не зірка йому до пари, він буде на афіші».

Чом би й ні? Пол Морґан — майже установа. Він був як силует, стояв у профіль проти світла з вікна, мав вигляд мініатюрної моделі свого надміру великого екранного образу. Джен і досі дивувалася з того, що він погодився на таку нетрадиційну роль, як Норман Бейтс.

Але в такому разі й він, напевне, дивувався, що має її як партнера-жінку на головній ролі замість якоїсь відомої зірки. Можливо, саме тому нехтував її тепер, коли вона зайшла; треба подумати про це. Пол Морґан, відколи її призначили на роль, не сказав особисто їй навіть десятка слів.

Хоч яка причина, краще якось зарадити цій ситуації, і то швидко. Заговорити з ним, «погладити» його, дати йому зрозуміти, що це його сольний виступ, а вона тільки супровід.

Джен рушила до чоловіків, аж раптом зупинилася, відчувши дотик руки, яка обійняла її за стан. Цьому рухові товаришив нудотний запах.

Добре, що Джен уже мала усмішку на обличчі, адресовану Морґану, бо тепер могла віддати її Санто Відзіні. Не те що він не заслуговував усмішки сам по собі, зрештою, саме завдяки йому вона отримала роль. Але нелегко засвідчити радість, побачивши чоловіка з вусами, мов п’явки. Запах його напахченої присутності був нестерпним, а від його пальців, що мацали й повзли вниз до стегна, їй аж морозом сипнуло поза шкурою.

Джен швидко обернулася, далі всміхаючись і сподіваючись, що усмішка надолужить її втечу від його обіймів:

— Містере Відзіні...

— Санто. — П’явки, коли вуста під ними розійшлися, тепер повзали. — Будь ласка, тут немає потреби дотримуватися церемоній.

Джен кивнула. «Я, хлопче, зрозуміла твоє послання. Ти не хочеш, щоб я взагалі стояла на ногах, — просто лягла».

Але не сказала цих слів. На щастя, їй узагалі нічого не треба було казати, бо тепер усі розмови урвалися, з приймальні долинув голос Марті Дрісколла.

— Приймай мої дзвінки, — звелів він.

То була частина ритуалу, класичне звернення, яке означало, що от-от почнеться конференція, зустріч, церемонія.

Наступним етапом була поява самого Марті Дрісколла, що зайшов у кабінет. Гладкий, наполовину лисий продюсер мав тонку високу тінь, що ковзала за ним і зачинила двері, коли Дрісколл умостився на надміру великому стільці за великим столом. Тінь звали Джордж Ворд, його обличчя посіріло, а волосся посивіло за довгі роки служби як сірий кардинал Дрісколла. Тінь тепер ковзнула й зупинилася край столу, чекаючи сигналу.

Він пролунав, коли Марті Дрісколл нахилився вперед, його широкі плечі зігнулися під тягарем товстої шиї і важкої голови.

— Сідайте всі, — мовив він.

Рой Еймс і Пол Морґан сіли на диван навпроти столу. Відзіні обрав собі шезлонг праворуч, поряд із Джорджем Вордом, а Джен сіла на стілець ліворуч.

Тепер усі чекали, поки Дрісколл висловить традиційну вступну фразу: «Хтось хоче кави?» Натомість він сидів мовчки, такий собі Будда з тонзурою, й дивився на стільницю очима з обважнілими повіками. Міг думати про безкінечність або споглядати свій пуп, але Джен сумнівалася в цьому. З того, що вона знала про Дрісколла, він не був ані містиком, ані любителем споглядати пуп. Лише змушував її нервуватися, може, це й був його задум. Швидкий погляд на решту людей навколо столу сповістив Джен, що й ті почуваються незатишно, чекаючи, поки продюсер порушить тишу.

Зрештою він раптом підвів голову, зіниці його поширшали.

— Усі ви знаєте, що сталося вчора, — мовив Дрісколл. — Відтоді я трохи по-іншому став думати про кінострічку.

«По-іншому». Ця фраза відлунювала, і Джен напружилася, готуючись відповісти. «Він збирається припинити роботу. Рой мав слушність».

Озвався й Рой:

— Не тільки ви. Я щойно казав Полу те саме. Ми в халепі.

— А я цього не бачу, — поквапився сказати своє слово Пол Морґан. — Утеча Нормана Бейтса не має нічого спільного з нашою роботою. Поки сценарій дотримується фактів...

— Факти тепер змінилися, — похитав головою Рой.

— Тож ми змінимо сценарій, — одразу озвався Відзіні. — Трохи підправимо, може, кілька сторінок. У нас однаково ще є тиждень. Оскільки я знімаю сцени з Лумісами одну за одною, ми залучимо Стіва Гілла і дівчину Ґордон тільки наступного місяця, коли вони приїдуть із Нью-Йорка.

— Це що, нарада про сюжет? — нетерпляче махнув руками Рой. — Забудьте про сценарій! Поки Бейтс сидів у божевільні, ми не мали проблем. Наш сюжет був тільки казкою, давноминулою подією. Глядачам було б абсолютно байдуже, що це: факт чи вигадка. А тепер ми постали перед реальністю.

— Саме так, — кивнув головою Дрісколл, і Джен відчула, як у її шлунку формується грудка. Відчула страх. Адже ті слова означали, що фільм убито, що вона мертва, а всі її балачки про те, щоб не дати їм припинити роботу над фільмом, теж мертві.

— Таж ви не можете! — підвищила вона голос і сама підвелася, нехтуючи їхні раптом звернені погляди, нехтуючи все, крім чуття нагальності у своїй душі. — Ви не можете кинути тепер.

— Джен, будь ласка, — мовив Рой і попрямував до неї з неспокоєм в очах, щоб узяти її руку в свою. — Тепер не час для істерії...

— Тоді не будьте істеричним! — вирвала руку Джен, не звертаючи уваги на Роя й зосередившись на лисому чоловіку за столом. — Люди, що з вами? Ви поводитесь, як гурт старих бабів. Було б безумством припиняти роботу. Невже ви не бачите, що вам тепер дісталося? Ви сидите на золотій копальні й боїтеся копати!

Джен вагалася, коли Дрісколл прибрав руки зі стільниці, зводячи долоні докупи. Якусь мить думала, ніби він готується помолитись, а потім, коли пролунав звук, збагнула, що він аплодує.

— Браво! — кинув він. — Нарізай і в друк!

— Хай йому біс, це не смішно! — Джен відчула, як її обличчя червоніє, гнів виливається назовні. — Я не влаштовую спектакль. Я кажу вам правду. Якщо ви тільки замовкнете і подумаєте хвилинку, то збагнете рекламний потенціал...

Дрісколл замахав руками, щоб вона замовкла.

— Мовчіть, — сказав він. — Дайте мені шанс сказати, про що я думав. — Повернувся й тицьнув пухким пальцем у Джорджа Ворда: — Ось, скажи їй.

Сірий кардинал кивнув головою:

— Як сказав містер Дрісколл, у нього з’явилися інші думки про виробництво. Спершу ми були приголомшені повідомленнями; як і містер Еймс тут, думали, чи будуть у нас проблеми. А потім поміркували над тим, що ви кажете. Значення цих новин, рекламу. І дійшли того самого висновку. Втеча Нормана Бейтса — найкраще, що коли-небудь могло статися з «Безумною леді». Це тягне нас просто на перші сторінки газет, ми будемо головною темою у випусках новин по радіо й телебаченню по всій країні. Тут навіть годі сумніватися. Бейтс помер, але подія буде живою, тепер ці вбивства розслідуватимуть місяцями. Таку медійну подію, як ця, за гроші не купиш. Кожна згадка про ці події — безкоштовна реклама нашого фільму.

Грудка в шлунку Джен почала розсмоктуватися:

— Чи це означає, що ви рухаєтесь уперед?

— На всіх парах, — відповів Дрісколл. — Мерщій виготовляйте, розсилайте і всміхайтеся по дорозі до банку.

Джен відчула, як грудка зникає.

— Чудово! — всміхнувся Рою Пол Морґан. — Я ж казав вам, що нема чого непокоїтись.

— Де в біса немає! — обурився Рой і, нехтуючи Морґана, став перед столом, дивлячись на Дрісколла. — Ви забуваєте про сценарій. Те, що сталося вчора, вбиває наш кінець.

— Я не забуваю. — Дрісколл тицьнув пальцем перед собою: — Як каже Санто, ви маєте тиждень для змін. Якщо не закінчите до наступного понеділка, працюватимете й після дати початку. Ми будемо дотримуватися того графіку виробництва, який є, а нові сцени знімемо в останню чергу.

— Стривайте-стривайте, я не брав жодних зобов’язань...

— Ваш агент узяв. Я телефонував йому сьогодні вранці й уклав угоду.

Джен слухала й усміхалася. Грудка в її шлунку зникла.

— Не переймайтеся, — мовив Відзіні, йдучи повз Роя. — Це ж лише кілька сторінок. Я маю деякі ідеї. Подумайте про матеріал, із яким можна працювати тепер: нові вбивства і смерть Нормана.

Рой спохмурнів, але за хвилю мовив лагідним голосом:

— Лише одне, — докинув він. — А що спонукає вас бути такими впевненими, що Норман загинув?

14

— Звичайно, загинув! — Лікар Стейнер загасив сигарету об край попільнички на столі Клейборна. — Слухайте, Адаме, я знаю, як ви почуваєтесь...

— Невже?

— Ради Бога, не виправдовуйтесь! Ніхто не звинувачує вас у тому, що трапилося. Тож чому ви звинувачуєте себе?

Клейборн стенув плечима.

— Ідеться не про звинувачення, — заперечив він. — Я кажу про відповідальність.

— Гра слів. — Стейнер узяв нову сигарету. — Звинувачення, відповідальність — хіба не однаково? Ви хочете йти цим шляхом, але ж відповідав тоді Отіс, він лишив Бейтса самого з черницею. А як щодо Клари? Вона ж сиділа за столом чергової, коли Бейтс утік. Якщо й треба когось звинувачувати за його втечу, то їх обох.

— Але ж я був за старшого.

— А я той, хто поставив вас там. — Стейнер поліз у кишеню по сірники. — Якщо шукати остаточної відповідальності, вона зупиняється тут. — Запалив сигарету, поклав сірник у попільничку й випустив до стелі спіраль диму. — Коли я кажу, що знаю, як ви почуваєтесь, це не просто мовний зворот. Чому, по-вашому, я скасував свою зустріч і метнувся сюди, тільки-но почув звістку? В мене була така ж реакція, що й у вас: спершу шок, потім провина. Слава Богу, під час польоту я мав небагато часу, щоб думати. Певне, я й досі травмований тим, що сталося, ми всі травмовані, але це тільки природно за даних обставин. Але провина зникла.

— Не для мене.

Лікар Стейнер жестикулював сигаретою:

— Слухайте, ніхто не досконалий. Ми всі помиляємось. Хіба не це — ви і я — кажемо нашим пацієнтам під час аналізу? Ми не можемо все життя звинувачувати себе за чесні помилки. Учора була комедія помилок, або, якщо хочете, трагедія. Але суть у тому, що жоден із нас — Отіс, Клара, ви і я — не міг передбачити, що станеться. Єдине, чим нам можна дорікнути, й індивідуально, і колективно, — це браком непомильності.

— Тепер ви вдаєтеся до гри слів, — сказав Клейборн. — Непомильний я чи ні, вже не має значення. Я мав виконати роботу й зазнав невдачі.

— Зазнав невдачі. — Стейнер у задумі випускав дим. — Зазнав невдачі, роздер гетри і що скаже татусь, коли прийдеш додому? Адаме, киньте це, ви не дитина! А я не ваш батько.

— Господи, Ніку, якщо ви збираєтесь гратися зі мною в лікаря...

— Дайте мені закінчити. — Стейнер нахилився вперед, дивлячись крізь сірий німб диму. — Гаразд, тож ви винні. Але в чому? Ви тільки дали Отісу настанови наглядати за бібліотекою, поки поговорите по телефону. Оце і є міра вашої провини. Ви не могли знати, що Отіс піде, не могли знати, що Норман планує втечу. А далі ми маємо справу з твердими фактами. Саме Норман убив сестру Барбару і взяв фургон. Він був у фургоні, коли той вибухнув, його дії призвели до смерті сестри Купертини і смерті його самого...

— Таж оце й головне, — підвівся Клейборн. — Норман не загинув у фургоні. Він підібрав пасажира. Я знаю, бо знайшов плакат, на іншому шосе, далеко від того місця. Норман позбувся пасажира і сестри Купертини, підпалив фургон, потім пішов до Сема й Ліли Луміса у Фейрвел. Хіба Інґстром не розповів вам?

Стейнер кивнув головою:

— Так, я чув усе про вашу теорію, коли розмовляв із ним сьогодні вранці. Але дотримуймося фактів. Він переконаний, що Лумісів убив хтось інший — мерзенний злодій, можливо, навіть пасажир, про якого ви кажете...

— Переконаний? — перепитав Клейборн. — Але чим? Які його факти? Усі його слова — просто інша теорія. Гарна, зручна теорія, яка пояснює все. У такому разі смерть Лумісів можна вважати за чистий збіг... Що ж, я не вважаю, а переконаний: їх навмисне вбив єдиний чоловік у світі, який мав мотив. — Клейборн ходив по вузькому простору між стіною і своїм столом. — Якщо ви шукаєте вагомих доказів, подумайте над цим: Сема і Лілу Лумісів не просто вбили. Їх по-звірячому зарізали. Складіть докупи мотив і метод, і ви отримаєте ясну картину Нормана Бейтса за роботою.

Лікар Стейнер погасив свою другу сигарету:

— Усе з’ясується тільки тоді, коли буде повний звіт про розтин трупа. Інґстром розмовляв із Ріґсбі в офісі судмедексперта. Він сподівається дати нам свої висновки наприкінці тижня...

— Наприкінці тижня? — Клейборн зупинився й обернувся, спохмурнів. — Що з тими людьми? Ніку, я нічого не знаю про судово-медичні процедури, після університету навіть жодного разу не був присутній при розтині, але дайте мені три години з цим тілом, і я присягаюсь, що ми точно визначимо особу.

Стейнер кивнув головою:

— І Ріґсбі так би визначив, якби мав час. Але Інґстром казав, що там немов божевільня. — Збентежено всміхнувся. — Якщо ви пробачите мені цю Фройдову похибку.

— Ви маєте на увазі через автобусну катастрофу?

— Учора сім жертв, — зітхнув лікар Стейнер. — Двоє поранених померли протягом ночі. Отже, дев’ять. Загалом чотирнадцять, якщо додати п’ятьох, які стосуються нас.

— Мене цікавить тільки один, — уточнив Клейборн. — А Інґстром не може натиснути на Ріґсбі, щоб дав нам пріоритет?

— Він намагався. Але ви забуваєте, що окружний судмедексперт — виборна посада.

— Що це означає?

— Означає, що Інґстром — одна людина, а родини жертв — кілька десятків людей. Вони теж тиснуть, і всі вони виборці. Тож такі пріоритети Ріґсбі. — Лікар Стейнер дістав ще одну сигарету. — Не хотів би я тепер опинитися в його шкурі. Йому треба працювати день і ніч, тож поки добереться до нас, нам доведеться терпіти.

— Бо політика важливіша за вбивство? — Клейборн похитав головою. — Можливо, Інґстром і Ріґсбі можуть повірити в це, але не я. І я б ніколи не подумав, що повірите й ви.

— Я не вірю. — Стейнер підняв руку. — Погляньте — це вже третя за п’ятнадцять хвилин! — Каючись, він спохмурнів і кинув незапалену сигарету в попільничку, потім знову сів. — Повірте мені, я в не меншій напрузі, ніж ви. Але ми не маємо вибору. Нам треба налаштуватись і бути терплячими, аж поки прийде звістка.

— Поки Норман на свободі?

— Гаразд, — стенув плечима Стейнер. — Я таки не вірю, але нехай, припустімо, він і досі живий. Інґстром казав, що його відомство працює разом із капітаном Беннінґом. Вони шукають геть усюди, звернулися до населення, просять можливих свідків дати свідчення, збирають усі наявні докази. Але, поки не знайдуть щось конкретне, заборонити їм мати свої думки можна не більшою мірою, ніж зупинити тих у Голлівуді, щоб вони не знімали свого фільму...

Клейборн глянув, запитуючи очима, і Стейнер кивнув головою:

— Я забув згадати. Мені телефонував той продюсер, із яким ви розмовляли вчора.

— Марті Дрісколл?

— Зателефонував сьогодні вранці, одразу по тому, як я повернувся. Сказав, що чув новини, й хотів дізнатися більше подробиць про вчорашні події.

— І ви розповіли йому?

— Звичайно, ні, — спохмурнів Стейнер. — Я не маю наміру допомагати їм і ніколи не мав. Навіть не читав його сценарію, не хотів розмовляти з його автором. З огляду на обставини, моя порада полягала в необхідності повністю припинити працю над фільмом.

— Він погодився?

— Майже сказав мені, щоб я забирався під три чорти. Він гадає, що це все — велика реклама. Збираються знімати вже з наступного понеділка.

— Таж вони не можуть! — похитав головою Клейборн. — Ніку, нам треба щось робити.

— Звичайно. — Стейнер підвівся, відсунувши стілець назад. — Я йду працювати. А вам даю кілька днів вихідних, трохи відпочинете.

— Я не хочу...

— Байдуже, чого ви хочете — це те, чого ви потребуєте. Я на цьому тижні переберу ваших хворих на себе. Ви надто втомлені й надміру гостро реагуєте.

— Надміру гостро?

— Оця тривога через фільм. Коли придивитися до суті, то хіба не однаково, працюють вони далі чи ні? Ми не можемо зупинити їх.

— Може, й ні, — похнюпився Клейборн. — Але, якщо не ми, їх зупинить Норман.

15

Було помилкою казати Стейнеру бодай що-небудь.

Клейборн мав би знати про це тієї самої миті, коли Нік заговорив про надміру гострі реакції. Але Клейборн тоді не збагнув наслідків, заходився розповідати про газетну статтю, побачену в господарчій крамниці, про те, що Норман, можливо, теж бачив її, з чого він припустив, куди Норман подасться і що робитиме. Він, Клейборн, мав би усвідомити, що Стейнер не зрозуміє, але було вже запізно.

А тепер Клейборна запроторили до лікарні.

Поставили бозна-який діагноз, але не скажуть, не збираються казати йому. Медсестри й санітари ніколи не забувають звертатися до нього як до «доктора», всі дуже чемні, а водночас і дуже суворі.

Клейборн розумів цю потребу в суворості. Це необхідний елемент, професійна процедура, якої він і сам дотримувався, частина роботи, яку мав виконувати. А тепер цю роботу виконують над ним. Він не може погодитися з цим.

Клейборн не звик бути пацієнтом, не звик, щоб ним командували, трактували його як дитину. Щоб його обстежували, вивчали, обшукували, наче він злочинець. Кажуть, щоб він стояв тут, сидів тут, подають йому їжу на таці.

Крім того, були звуки. Солодкава, начебто заспокійлива музика з магнітофона, інколи її уривали гучні голоси, видаючи команди. І завжди гул, який не могла приховати музика, гул, що озивався вібрацією в голові, тиском, від якого дзвеніло у вухах. Навіть із заплющеними очима Клейборн не міг сховатися від гулу, можливості втекти не було.

Адже його прив’язали.

Саме дізнавшись, що не може ворушитись, Клейборн відчув справжню приголомшеність. «Його зв’язали!»

Клейборн затремтів. Змусив себе рвонутися вперед, тіло вигнулося, впершись у неподатливі ремені. Паски тримали його, були тверді, все тверде і суворе, немає виходу, нема як утекти. «Треба вирватися звідси, втекти...»

Клейборн розплющив очі й глянув униз.

На ремінь безпеки, застебнений на поясі.

«Заспокойся. Ти в літаку».

Клейборн відкинувся на спинку, усвідомлюючи, що всміхається, відчуваючи водночас і полегкість, і сором. Стейнер мав слушність: він надто втомлений, саме тому й заснув у літаку. Надміру гостра реакція виявилася в його кошмарі.

Його елементи видавались очевидними. Медсестри і санітари — це персонал авіакомпанії. У сновидді перевірка з боку служби безпеки аеропорту стала медичним оглядом. Приписи — прохання почекати посадки, сидіти й застебнути ремені — самі себе пояснювали. І, звичайно, йому подавали їжу на таці.

Музика з магнітофона і повідомлення пілота долинали з переговорного пристрою в кабіні. Тепер чувся тільки гул двигунів, коли літак почав довге зниження. Проте вібрація була досить реальна, Клейборн відчував тиск у вухах.

Відчував тиск, оце й усе. Але тепер не час думати про нього. Бо ж, «будь ласка, сидіть на своїх місцях, поки літак під’їде до терміналу», хоча Клейборн помітив, як усюди навколо нього пасажири тягнуться до багажних полиць над головою, дістають речі та з’юрмились у проході, гнані конкурентним прагненням вийти першими.

Настав час узяти портфель і рухатися до виходу, проминувши механічні усмішки та автоматичні «до побачення» спітнілих стюардес.

«Вітаємо вас у міжнародному аеропорту Лос-Анджелеса».

У верхньому вестибюлі аеропорту друзі й родичі зустрічали пасажирів, які прилетіли разом із Клейборном. На мить Клейборн зловив себе на тому, що дивиться на обличчя людей, які зібралися перед півколом ворітець прибуття і відправлення, потім збентежено всміхнувся. Кого в біса він тут видивляється? Норман не чекає його в терміналі, щоб привітатися, — якщо він узагалі де-небудь чекає. А що, як Стейнер мав слушність і це все — марний клопіт?

Є тільки один спосіб з’ясувати. Клейборн пішов уперед, пропихаючись крізь юрбу і спускаючись по ескалатору на нижній рівень. Далі пішов по нескінченному тунелю, що вів до зовнішнього вестибюля.

Символізм тих рухів годі було не помітити, то було наче відтворення пологів. Опинившись у тунелі, кожен повнився нетерпіння, прагнув дійти до виходу, вийти знову народженим у зовнішній світ.

Але справжні пологи — простий феномен проти того, що довелося витримати далі. Домовитись про оренду автомобіля, купити покажчик вулиць, знайти і зняти з конвеєра свій багаж — усе потребувало часу, обтяжливого терпіння, підвищеної дратливості.

Скільки минуло часу, відколи подорож перетворилася з насолоди в безкінечне випробування? Можливо, в нього низький поріг болю, а може, він просто страшенно втомився; хоч яка причина, Клейборн нарікав на регламентацію і скупчення людей, на тлуми, що патякали й метушились у багажних відділах. Жоден заспокійливий звук не міг приховати дискомфорт, породжений чи то переговорною системою, чи то спогадом про телевізійні рекламні ролики, які вихваляли насолоди польоту.

Політ, утеча — Клейборн хотів лише вибратися з аеропорту. Навіть коли дійшов до орендованого автомобіля, поклав сумку, зазирнув у карту для орієнтації, оглянув панель дошки приладів і рушив, була ще проблема, як виїхати з аеропорту. Посуваючись метр за метром у колоні машин, які мало не торкалися бамперами, інтерпретуючи всякчас плутані знаки над головою, борючись, щоб поміняти смуги, Клейборн зрештою добувся до бульвару Сенчурі й поїхав на схід до автостради на Сан-Дієґо. Там, виснажений викидними газами, помітив виїзд на північ і вивернув ліворуч між гуркотливим напівпричепом і нахиленим житловим автофургоном. Їзда по швидкісній смузі теж була не надто великою насолодою, але хоч мчав тепер у потрібному напрямі.

Або принаймні сподівався на це.

Сама механіка руху з постійною швидкістю, функціонування як знову більш-менш вільний агент справляла заспокійливий вплив. Клейборн уже досить заспокоївся, щоб об’єктивно оцінити ситуацію.

Насправді немає сенсу звинувачувати Стейнера, бо той підтримував його в усьому. Тільки-но збагнувши, що Клейборн твердо вирішив знайти утікача, Нік відкинув свій скептицизм й усіляко допомагав йому. Може, й не дав беззастережного благословення на подорож, але допоміг забронювати квитки, звелів Отісу відвезти Клейборна в аеропорт, пообіцяв бути в контакті й передати якомога швидше звіт про результати розтину та будь-яку іншу інформацію.

А найкраще — поклав край навмисне брутальному аналізу мотивів, можливо, тому, що знав: Клейборн виконуватиме роботу замість нього.

І він справді тепер виконував.

Кошмар у літаку — аналіз його елементів був досить легким, але неважливим. Справді важило значення, приховане за тими елементами.

Його сон про ув’язнення був сном про покарання. Ніхто не покарав його за те, що він дав Норману змогу втекти, тож він карав себе сам.

Теперішня подорож була ще одним виявом чуття провини. Клейборн сів у літак, і цей політ був утечею. Але ж він не може втекти від відповідальності.

Саме тут він не доходив згоди зі Стейнером. Клейборн відчував на собі тягар відповідальності. Якщо Норман з’явився тут, він має знайти його, і то швидко. Можливо, він не має переконливих доказів для підтримки своєї теорії, але Стейнер та Інґстром теж не мають їх для підтримки своєї версії. Принаймні тепер. А поки доказів ще немає, слід керуватися своїми інстинктами, переконаннями, професійною освітою.

Такими були професійні реакції Клейборна, але тут крилося і щось більше. Норман — не просто ще один пацієнт. Коли багато років бачиш когось день у день, чуєш його звіряння, вивчив його найглибші таємниці, даєш йому поради і провід у миті стресу, є тільки одне слово для опису цих стосунків. Норман — його друг.

«А друг у скруті...» До біса професійні реакції. Він тут, бо Норман потребує допомоги.

Клейборн повернув праворуч і через автомобільну розв’язку виїхав на автостраду Вентура. Придивившись до знаків над головою, повернув у Лорел-каньйон, проїхав пів милі на південь і повернув ліворуч на бульвар Вентура.

Студія «Coronet Studios» була десь за милю далі по бульвару й один квартал на північ. Але цієї миті немає потреби їхати безпосередньо туди. Просто тепер треба знайти місце, щоб зупинитися.

Клейборн їхав повільно й помітив, що вздовж бульвару є кілька мотелів, більшість їх містилися одразу за тротуаром, поряд із ветеринарними клініками, коктейль-барами і паркінгами. Бачене не приваблювало його, були байдужі басейни з підігрівом, кольорові телевізори. Він хотів місця, далекого від гамірної вулиці, від автомобільного гуркоту.

Потім помітив праворуч від себе «Дон-мотель».

Вивіска пошарпана негодою, як і скромна будівля у формі літери «Г» за нею, що стояла позаду поєднання внутрішнього двору і паркінгу. Басейну Клейборн не бачив, а коло входу в будівлю стояла навскіс лише одна машина, що свідчило, як сподівався він, про спокій і тишу.

Клейборн заїхав, вимкнув двигун, вийшов із машини. Ноги боліли, повідомляючи, поки йшов до дверей, про втому, очі мружились від проміння призахідного сонця. Відчинивши двері, ступив у бажану прохолоду темного приміщення.

Спершу нічого не бачив, потім очі адаптувалися, придивившись до невеликого вестибюля з убогим інтер’єром. За вичовганим кавовим столиком із металевою попільницею серед старих журналів громадилися стільці з пластиковими спинками. Під правою стіною стояла звичайна трійця торговельних автоматів, які пропонували втомленому подорожньому асортимент у вигляді газованої лимонної кислоти, залежаних солодких батончиків і сигарет за роздутими цінами. Ліворуч стояло бюрко для реєстрації, за ним — нікого. На стіні за ним серед вицвілих фотографій у рамках висіли дзиґарі, їхнє наполегливе цокання привернуло увагу Клейборна.

Глянув на циферблат і стрілки. «Чому ми персоніфікуємо Час? Тому що боїмося визнати, що наші життя вимірює абстрактна сила, яка ані знає, ані дбає про наш прихід у життя і наш відхід у смерть? Час — наш таємничий господар, надавши йому циферблат і стрілки, ми намагаємося зробити його нашим слугою».

Клейборн здригнувся. Досить, це тільки дзиґарі, а він просто втомлений. Дзиґарі показували шосту годину, хоча годинник на зап’ястку наполягав, що вже восьма. Клейборн припасував його до місцевого часу, але ж внутрішній хронометр функціонував без змін, організм потребував доброго нічного спочинку, щоб надолужити порушення біоритмів і втому.

Тож де власник?

Підійшовши до бюрка, Клейборн помітив металевий дзвоник, торкнувся його вказівним пальцем. Потім відступив назад, чекаючи, став роздивлятися фотографії на стіні. Дзиґарі цокали, але на фотографіях навколо них Час зупинився.

Від сонця тло фотографій вицвіло, чорнильні написи розпливлися, але обличчя в портретних рамках усміхалися радісно і незмінно з безпеки тьмяного далекого минулого. Пози та одяг припускали, що ті люди причетні до шоу-бізнесу, хоча Клейборн упізнав тільки одного: єдине не усміхнене обличчя, яке дивилося з затінку.

Двері, що вели на подвір’я, відчинилися, і зайшов чоловік, попрямувавши одразу до бюрка.

Був високий, худий, із сивим, аж білим, волоссям, його темне, смагляве обличчя видавалося порепаним від зморщок, наче висохле річище. Проте вік не стер усмішки, а сіро-зелені очі були пильні, як в інквізитора.

Клейборн оцінив людину автоматично, але швидко відкинув ту оцінку й зосередився на процесі орендування кімнати.

Так, сорок доларів за добу буде гаразд, він сподівається лишитися до неділі. Плита і холодильник? Чудово, хоча він не має наміру багато готувати, здебільшого, напевне, буде відсутній. Якщо кімната номер шість із тильного боку, це буде добре для нього.

Підписуючи реєстраційну картку, Клейборн стримав імпульс написати вигадане ім’я. Немає потреби вдавати комедію плаща і кинджала, зрештою він розраховує, що йому телефонуватимуть сюди. Але не зазначив після прізвища, що він доктор медицини. Глянув на фотографії на стіні, і його увагу знову привернуло єдине похмуре обличчя.

— Чи це не Карл Друз? — запитав Клейборн.

Літній чоловік кивнув головою.

— Я й думав, що впізнав його, — придивлявся до фотографії Клейборн. — Дивовижний актор. Після Лона Чейні-старшого, можливо, найкращий із ранніх зірок фільмів про жахіття.

— Слушно. — Очі інквізитора заблищали. — Але це було ще за днів німого кіно. Звідки ви знаєте про нього, ви з кіноіндустрії?

Клейборн похитав головою:

— Ні. А ви?

— Колись давно, — махнув рукою чоловік у бік добірки фотографій. — Я знав їх, коли вони були господарями цього міста. Тепер вони висять на стіні, а я ще й досі ворушуся тут. Дивно, як стається все.

— Ви були актором?

Одна з розколин пересохлого річища поширшала й зобразила усмішку:

— Якби був, ви могли б побитися об заклад, що моя фотографія висіла б тут, більша за будь-яку з решти. — Чоловік усміхнувся. — Ні, я ніколи не грав. Просто автор, як вони звичайно називали сценаристів, на цій вулиці трохи далі, в «Coronet Studios».

— У «Coronet»? — швидко глянув на нього Клейборн. — Це цікаво, містере...

— Пост. Том Пост.

— Ви, містере Посте, повинні добре знати цей бізнес.

— Тепер уже ні. Коли прийшли балакуни, я пішов. Мене випхали, якщо хочете знати правду, — знов усміхнувся Том Пост.

— Ви, здається, не дуже шкодуєте, що пішли на пенсію.

— А хто каже, що шкодую? — Усмішка Поста згасла. — Я завідував цвинтарем зужитих автомобілів в Енсіно, потім збудував цей мотель. Не велика штука, але принаймні маю щось до роботи. Я ніколи не припиню працювати, тепер аж ніяк. — Махнув кістлявим пальцем. — Знаєте, яка тепер пенсія? Дід із хворими легенями ловить отруєну рибу в забрудненій річці.

— Ви й досі автор, — усміхнувся Клейборн.

— Просто старий пердун із дірявим ротом, якщо ви пробачите мені цю змішану метафору. — Том Пост поліз у шухляду й дістав ключ із дерев’яною биркою. — Ось. Вам допомогти з багажем?

— Не турбуйтесь, я можу й сам.

— Номер шість отам у кінці, поряд із доріжкою.

Клейборн кивнув головою:

— Перш ніж іти, я б хотів зателефонувати.

— У вашій кімнаті є телефон.

— Чудово.

— Якщо вам потрібне ще щось, не соромтеся.

— Дякую.

Клейборн пішов до машини по сумку й портфель, потім поніс через подвір’я до кімнати номер шість.

Кімната була наче величезна мікрохвильова піч, але Клейборн побачив термостат на кондиціонері коло вікна і ввімкнув його на повну потужність. Давній агрегат задеренчав, засвідчивши старечу реакцію.

Клейборн скинув піджак, простерся на подвійному ліжку і взяв телефон.

Уже минула половина на сьому, мабуть, надто пізно, щоб додзвонитися до когось у «Coronet», але Клейборн вирішив спробувати щастя й набрав оператора, щоб запитати про номер. Потім зателефонував на студію, і дівчина на комутаторі зв’язала його з кабінетом Дрісколла. На свій превеликий подив, лікар почув, як клацнуло, хтось узяв слухавку.

— Алло? — Глибокий голос Марті Дрісколла можна було пізнати відразу.

— Містере Дрісколле, це Адам Клейборн.

— Хто? — Запитання свідчило радше про звичайне роздратування, ніж про справжню цікавість.

— Лікар Клейборн. Ми розмовляли в неділю, коли ви телефонували в лікарню.

— Ой, певне, що так, лікарю, я пам’ятаю! — Досади в голосі Дрісколла вже не стало. — Радий чути вас. Може, ви особисто розповісте мені, що відбувається.

— Був би радий, якби ви призначили мені зустріч.

— Зустріч? — Коротка пауза. — Ви в місті?

— Щойно приїхав. Сподіваюся, ми зможемо зустрітися якоїсь години завтра.

— Коли скажете. Я буду цілий день.

— О дев’ятій годині?

— Скажімо, о дев’ятій тридцять. Коло брами вас чекатиме перепустка.

— Чудово, — мовив Клейборн. — О дев’ятій тридцять.

— Стривайте, — поквапився додати Дрісколл. — Отой ваш начальник, лікар Стейнер, я телефонував йому вчора, але почув тільки мотлох. Яка там справжня інформація про Нормана Бейтса?

— Про це я й хочу порозмовляти з вами. До завтра.

І швидко поклав слухавку, залишивши Дрісколла без відповіді. Дешевенькі хитрощі, але ефективні, принаймні Клейборн сподівався на це. Як добре пересвідчитися, що продюсер стривожений. Поки що, здається, ніхто інший й оком не моргнув.

У кімнату заходили сутінки, і кондиціонер, немов виражаючи кволий протест, тихо заводив. Клейборн міркував, ще не ввімкнувши лампи коло ліжка. Насправді йому хотілося лише випростатись на ліжку і спати цілу добу. Тут тепер сьома година, а це означає, що вдома вже дев’ята. А він пообіцяв Стейнеру зателефонувати, коли доїде.

Знову знявши слухавку, набрав номер домашнього телефону. Замість відповіді — лунке відлуння дзвінка. «По кому подзвін телефонної компанії?» Після десятого дзвінка Клейборн поклав слухавку. Втомлено набрав знову, цього разу номер лікарні. Від столу чергової відповіла Клара.

Вона повідомила, що Стейнер вже пішов. Якась вечеря і зустріч із Ротарі-клубом у Фейрвелі.

«Добрі стосунки з громадськістю, звичайний бізнес. Ніку, невже ти не розумієш? Це подзвін по тобі».

Докладаючи зусиль, щоб контролювати голос, Клейборн дав Кларі адресу свого мотелю і номер телефону, сказавши, що зателефонує лікарю Стейнеру завтра протягом дня. Немає сенсу запитувати, що там сталося, — Клара дізналася б про це останньою. Дуже ймовірно, що нічого не сталося, якщо Стейнер почувався вільним поїхати і їсти гумових курчат із членами Ротарі-клубу.

Коли Клейборн знову поклав слухавку, його дратливість згасла разом з останнім промінням сонця. Якийсь час він вагався, чи не піти по якусь їжу, та потім відкинув цю думку. Нехай Стейнер ловить консервований горошок на тарілці. Для Клейборна безпосередньо тепер більше значення мав відпочинок.

Лікар скинув туфлі й повісив одяг у вузенькій шафі. Відкрив сумку, розпакував, склав одяг у шухляди комода, заніс бритву й туалетне причандалля у ванну. Якщо комівояжери мають здійснювати цю нудну рутину щовечора, не дивно, що вони напиваються і підбирають повій.

Клейборн скористався туалетом і подумав про душ, потім вирішив, що можна почекати до ранку. Вдягнувши піжаму, повернувся в спальню, засунув штори, відгорнув ковдру.

Виконуючи ці дії, помітив портфель, що стояв зверху на столі, і згадав, що в ньому. До сценарію «Безумної леді» він у літаку навіть не доторкнувся. Міг би почитати тепер, але який у цьому сенс? Він зустрічатиметься з Дрісколлом не для обговорення сценарію, завтрашня зустріч має іншу мету.

Клейборн вимкнув кондиціонер, ліг у ліжко, погасив лампу на тумбочці. «Завтрашня зустріч». Як він збирається розмовляти з Марті Дрісколлом? Яким буде вступ?

«Вступ». Звичайно, йдеться про це. Іти з позиції сили, утвердити стосунки лікаря і пацієнта. Лікар Клейборн, авторитетна постать. Якщо позбутися всіх латинських і грецьких гучних слів, терапевтична техніка зводилася до одного: спонукати пацієнта говорити. Прорватися крізь формування реакції.

Нехай Дрісколл аж захрипне, розводячись про видовищний потенціал фільму, гроші, які можна заробити. Слухати його — однаково, що слухати людину, яка стоїть на підвіконні хмарочоса й ладна стрибнути.

Потім, лише потім він пояснить йому свою позицію. Фільм, звичайно, буде видовищним і приверне увагу, як і стрибок із високого вікна. І, напевне, буде касовий. Але, якщо людина, яка стрибнула з вікна, була застрахована, це теж може означати багато грошей. Біда лише в тому, що вона не житиме, щоб насолоджуватися ними.

«Тож дивись перед стрибком, зазирай у пітьму внизу й побачиш те, що бачу я. Норман Бейтс чекає на вас. Запам’ятайте мої слова, він чекає від вас, щоб ви стрибнули. Я б поставив своє життя на це. Застерігаю вас не ставити ваше...»

«Ставлю своє життя».

Ця фраза відлунювала. Він досі думав про Нормана як про друга. Але що думає Норман? Для нього Клейборн може бути ворогом.

Може, певною мірою це й правда. У своєму сновидді він приїхав сюди, щоб покарати себе. А може, насправді приїхав, щоб покарати Нормана за втечу, за руйнування його планів.

Книжка, ось у чому річ. Книжка була ключем до всього. Він сподівався написати її як звіт, як доповідь про п’ять років успішної терапії. Репутації здобували й меншим коштом.

До біса репутації! Тепер це не має значення. Адже значення мало тільки те, що сталося з невинними людьми у Фейрвелі й з тими, хто вижив.

Клейборн спохмурнів у пітьмі. Треба припинити непокоїтися за себе, припинити думати, хто Норман — його друг, пацієнт чи ворог. Справді важливе — тільки травма, страждання родин жертв. Тільки вони заслуговують турботи, потребують допомоги. Його обов’язок якраз і полягає в тому, щоб давати їх їм. Не тому, що він психіатр, — до біса й це! — а тому, що він порядна і турботлива людина.

Він не може змінити минуле, але принаймні може спробувати заспокоїти їхній страх і тривогу в майбутньому, врятувати їх від експлуатації та злоби, позбавити страху перед дальшою небезпекою. Ось чому треба спонукати покласти край праці над фільмом, знайти Нормана і привести назад у лікарню, навіть якщо його власне життя опиниться під ударом...

Звук був такий тихенький, що Клейборн навряд чи почув його. Тільки адаптованість очей до пітьми дала змогу збагнути, що діється. Він лежав на боку, дивився на двері й бачив, як повертається ручка...

«Клац».

Клейборн вискочив із ліжка, босі ноги глухо гупнули об підлогу. Його зірвав імпульс, часу думати не було, аж поки стане запізно, він уже відімкнув двері, розчахнув їх настіж...

У дверях стояла тінь.

— Вибачте. Не хотів потривожити вас, — сказав Том Пост.

— Що за вигадки? Ви могли б постукати.

— Я думав, ви спите. — Обернувся, стоячи наполовину в профіль у світлі з подвір’я, шкірясте обличчя ящірки зморщилося до усмішки. — Просто перевірка безпеки. Я завжди пересвідчуюсь, чи двері замкнені, перед тим, як іти спати. — Пост заглядав у темну кімнату. — Усе гаразд?

Клейборн кивнув головою, напруга спадала.

— Тоді я не заважатиму вам. На добраніч.

— Сподіваюсь.

Клейборн почав зачиняти двері, а Пост тим часом реготнув:

— Не хвилюйтесь, ви тут у безпеці. Пам’ятайте, це не мотель Бейтса.

Двері зачинилися.

Замок клацнув.

На доріжці дедалі тихшали кроки.

Клейборн стояв, закутаний пітьмою, і не чув нічого, крім відлуння реготу старого серед ночі.

16

П’явки зникли.

Джен дивилася на Санто Відзіні, що підвівся з-за столу.

— Щось не так? — запитав він.

— Ваші вуса — ви зголили їх?

Відзіні кивнув головою, рухаючись до неї у вихорі пахощів, проводячи пухким вказівним пальцем по голому місцю між носом і верхньою губою.

— Ви схвалюєте?

— Ще треба звикнути. У вас зовсім інший вигляд.

Звичайно, це було правда. Без вусів режисер, здається, позбувся свого етнічного стереотипу. Але й далі нервово жестикулював, і далі пахнув, наче йому впорснули одеколон. Нічого не змінилося і в його підході.

Джен немов ненароком випустила примірник сценарію, який тримала в руці, й нахилилася, щоб підняти його: якраз вчасно, щоб уникнути дотику його руки до своєї.

— Яка я незграбна, — мовила вона, відступаючи назад.

— Розслабтеся, — сказав Відзіні. — Я не покусаю вас. — Усміхнувся, показавши жовті кутні зуби та різці, які, здавалося, спростовують його заяву. «Бабусю, які в тебе великі зуби».

Джен розгладила зіжмакану обкладинку сценарію:

— Я з приводу проб...

— Проб? — Усмішка Відзіні поступилася приголомшеному невдоволенню. Надуті губи без захисту вусів видавалися ще товщими.

Джен кивнула головою:

— Вівторок пополудні, третя година, — пояснила вона. — Ось я, готова.

Відзіні вдарив себе долонею по лобі. Цей перебільшений мелодраматичний жест він ніколи б не дозволив акторові у фільмі, де був би режисером. — Звичайно! Та дурна корова, Лінда, я сказав їй зателефонувати вам сьогодні вранці...

— Якісь проблеми?

— Пол Морґан. Він прийшов на репетицію. Я пообіцяв провести його крізь сцену в декораціях вітальні.

— Але ж я теж у тій сцені. Хіба не можна відтворити її вдвох?

— Я й казав йому про це. Він каже, що воліє працювати сам.

— Розумію, — зітхнула Джен. — Дбайливе ставлення до зірки.

— Зірки — ні. Ставлення — так. Лише між нами: він дуже невпевнений у собі. Граючи трансвестита, він змушений іти проти свого образу. Важливо, щоб я допоміг йому.

— А як щодо мене? — Джен доклала всіх зусиль, щоб приховати роздратування. — Я маю кілька запитань щодо своєї ролі...

— Обіцяю, на них буде відповідь. — Відзіні махнув рукою, ароматизувавши своїм жестом повітря. — Ми призначимо інші проби, пізніше на цьому тижні. Я скажу Лінді взяти на контроль і повідомити вам, коли це станеться. Можливо, на той час ви краще зрозумієте свою роль. — Повів Джен до дверей, поплескуючи її по плечу, і цього разу дівчина не ухилилася від його дотику. — Повірте мені, якщо ви ввійдете в свою роль, не буде про що непокоїтись. Я довіряю своєму інстинктові. Коли я обрав вас для цієї ролі, то знав, що ви впораєтесь.

«Не задля тебе, хлопче, — сказала собі Джен. — Їж, не вдавися».

Але, їдучи додому вгору по схилу пагорба серед вологої спеки пізнього пополудня, вирішила ще раз придивитися до сценарію.

Конні поїхала, її викликали на кастинг для якогось рекламного ролика, тож ніщо не відвертало уваги Джен. Тільки-но переодягшись у широкі штани і вмостившись на дивані у вітальні, Джен розгорнула сторінки «Безумної леді» і стала читати рядки діалогу, які раніше ретельно підкреслила яскраво-зеленим кольором.

Клопіт полягав у тому, що Джен не могла обмежитися словами своєї ролі; невдовзі вона вже читала увесь сценарій від самого початку. Її знову стривожили вплив і значення теми. Цей фільм не був детективним, не був структурований як звичайний пригодницький фільм, не покладався на так звані несподівані появи, щоб приголомшувати. Сценарій можна було читати майже як документальну оповідь: він лякав фактами. Найдужче Джен непокоїло те, що сценарій написав Рой Еймс.

Джен знову пригадала його вчорашній спалах люті. Це теж непокоїло — не тільки те, що він сказав чи як сказав, а усвідомлення, що це заскочило її абсолютно зненацька. Доти вона упереджено ставилась до Роя, і знадобилося не дуже багато, щоб відчула ще й неприхильність. А тепер...

Тепер задзвонив телефон.

— Алло?

— Чудова репліка. Ти не проти, якщо я вкраду її? — запитав Рой Еймс.

«Про вовка помовка...»

Але не поклала слухавки. Вислухала його вибачення і прийняла їх. А коли він заговорив про запрошення на обід у готель «Sportsmen’s Lodge», теж прийняла його.

— Ні, не підбирайте мене, я зустріну вас там, — сказала Джен. — О восьмій годині, так. До зустрічі.

Джен поклала слухавку, але тягар сумніву лишився. Чи слушно вона вчинила? У пам’яті зринули слова давнього прислів’я: «Той, хто обідає з вовком, повинен мати довгу ложку».

Може, й так. Але той, хто вигадав цю фразу, говорив про чоловіків, а не жінок. Вона подбала, щоб ложка була досить довгою, тому й не запросила Роя сюди, аби він підібрав її.

Крім того, він не вовк, а просто опонент у цій метушні через фільм. Тож цілком слушно прийняти запрошення, спробувати прихилити його до себе.

Джен поклала сценарій на полицю в книжкову шафу. Тепер уже немає часу для репетицій, сьогодні ввечері вона має грати іншу роль.

Дівчина ретельно одяглася і думала про свою роль. Рой дав їй слушні підказки. Його вибачення означає, що він був брутальним, а запрошення на вечерю свідчить, що докладає всіх зусиль, щоб надолужити минулу поведінку. Їй треба тільки не забувати грати ображену сторону і переграти його.

Поки доїхала до готелю, Джен уже ввійшла у свою роль.

Зайшла у вестибюль за кілька хвилин до восьмої, але Рой уже чекав, це добрий знак. Ще не замовив вечері, а вже стояло два мартіні, це теж добрий знак. Тим часом розмовляв із нею про всякі дрібниці, і це свідчило, що, хоч алкоголь вивільнив язик, він насправді не почувається розслаблено. І навіть словом не згадав про фільм; річ очевидна, мав намір узагалі уникати цієї теми.

Але її годилося б обговорити, якщо Джен хоче покласти край опору Роя. Зосередившись на фруктовому коктейлі, вона наполовину дослухалася до його слів, а коли принесли стейки, вже дібрала спосіб почати розмову.

— Мені прикро казати, але я рада, що скасувала іншу свою зустріч, — мовила Джен.

Рой відклав салатну виделку і глянув на дівчину. Джен зустріла запитання в його очах усмішкою.

— Відзіні хотів, щоб я повечеряла з ним і обговорила кінострічку.

— Той паскуда! — Реакція Роя була ще кращою, ніж вона сподівалася. Або гіршою. — Не дайте себе втягнути. Я знаю, це не мій клопіт, але...

— Слушно. Це мій. — Джен, урвавши його, зберегла усмішку. — Я згодна, таки паскуда, але він, як на те, ще й мій режисер. І може виявитись дуже важливим, щоб він був на моєму боці.

— Якщо не засвідчите обережність, він зазіхне на щось більше, ніж лише бути на вашому боці, — застеріг Рой. — Ви знаєте, як він діє. І про те, що діялось у його домі в Ніколз-каньйоні, про отой цирк із неповнолітніми рок-фанатками. Безперечно, це все «замовчали», він саме знімав той провальний фільм за двадцять один мільйон, тож грошовиті люди не могли дозволити собі, щоб його звинуватили. Але вам не треба ніякого клопоту. Не з таким збоченцем, що просто захряс у садомазохізмі й насильстві.

Рой, говорячи, нарізав свій стейк, потім замовк, коли Джен зловила його погляд.

— Хто б казав, — дорікнула вона.

— Вибачте. — Його рухи уповільнилися, ніж і голос збентежено опустилися нижче. — Мабуть, це заразне.

— Знаю, — пробурмотіла Джен. — Я почасти збагнула це сьогодні, коли читала сценарій. Моторошно.

— Здогадайтесь, що і я був шокований, коли писав його. Але ви б не зрозуміли.

— Спробуйте пояснити.

— Вислухайте і подумайте. — Рой відсунув тарілку. — Я писав моторошні речі й раніше, здебільшого телеп’єси, ось чому Дрісколл і доручив мені цю річ. Але писати про вампірів і вовкулак — однаково, що писати казки. Я ніколи не переймався тим, бо знав, що всілякі страховиська — просто вигадка... А от цього разу було по-іншому. Я писав на основі справжніх подій, і Норман Бейтс був реальною постаттю. — Рой кивнув головою. — Він дістав мене.

— Як?

— Ви — актриса. Ви, певне, знаєте, що потрібно, коли граєте роль? Намагання зрозуміти мотиви героїні. — Рой одним духом випив каву. — Сценарист робить це наперед, його завдання — знайти шлях, який дає змогу зрозуміти. Пишучи сценарій, я маю певним чином увійти в душу Нормана, уявити собі, що він думав, що відчував, чим переймався, аж поки його прорвало... Було нелегко, але якось я зміг, і це спрацювало. А втім, коли нарешті спромігся ввійти в його хвору голову, я хотів лише вийти з неї, дописати сценарій, щоб я отак покінчив із Норманом. Та я забув тільки те, що Норман не покінчив зі мною. Але принаймні тоді, зображуючи його характер, я міг контролювати його, так само як і справжній Норман був під контролем у божевільні. Але тепер...

Джен відклала виделку:

— Я знаю, як ви почуваєтесь. Він теж мене тривожить. Але, якщо зарубати фільм, це нічого не змінить. Крім того, Норман мертвий. Ви ж бачили газету сьогодні вранці: тепер усі майже впевнені, що він загинув у вибуху фургона.

— Майже впевнені. — Рой нахилився вперед. — А що, як вони помиляються?

— Ви казали те саме вчора в студії, — лагідно нагадала Джен. — Чому? Невже ви щось знаєте, чого не знаємо ми?

— Не те що знаю. — Рой замовк, і Джен мала відчуття, ніби притаманна йому балакучість покинула його, він намацував щось глибоко в душі, чого не можна було б передати словами. — Усе, що я маю, це внутрішній інстинкт, що Норман досі живий. Живий і чекає.

— Чого?

— Не знаю, — скривився Рой. — Як я можу сподіватися, що ви зрозумієте, коли навіть сам не годен зрозуміти?

«Він відчуває біль. Справді відчуває». Джен, зрозумівши це, вже не сердилась. Це не суперник, просто вкрай схвильований чоловік, якому не дає спокою те, чого він не може позбутися і чого не здатний висловити.

Джен забула, що грає роль, але тепер потребувала її допомоги, якщо хотіла прийти на порятунок Рою. Можливо, найкращий спосіб — відповісти сміхом.

Отже, Джен якнайщиріше всміхнулася й проказала:

— Це погано. Можливо, вам треба побачити психіатра.

— Я справді побачу, — кивнув головою Рой.

— Що?

— А хіба ви не знаєте? — нахилився вперед Рой. — Дрісколл телефонував мені сьогодні ввечері, я вже збирався виходити. У нього завтра вранці зустріч із психіатром Нормана Бейтса.

17

У середу вранці Джен пощастило коло брами студії.

Вона добулася рано, її «Тойота» стала в хвіст автомашин, належних постійним працівникам, а охоронець, побачивши новий стікер на її лобовому склі, махнув рукою, щоб їхала вперед.

Ніхто не запитував, чи їй призначено зустріч, і це було щастя, бо вона й не сподівалася на таке.

Безперечно, Аніта Кедзі здивувалася, коли Джен зайшла до приймальні Дрісколла. Тільки-но вона з’явилася, комахоїдні очі за опуклими лінзами швидко забігали по розлінованому блокноту, що лежав на столі між апаратом внутрішнього зв’язку і телефоном.

— Я не бачу, щоб ви були записані тут, — сказала міс Кедзі. — О котрій годині сказав вам прийти містер Дрісколл?

— Він не казав, — чемно всміхнулася Джен. — Я просто була тут неподалік і подумала, що треба забігти на хвилинку.

Надуті губи міс Кедзі свідчили про її реакцію. «Забігти? Але ніхто не зустрічається з продюсером без призначеної зустрічі. Це мов заскочити у Ватикан, щоб несподівано на хвилинку поговорити з Папою».

— Боюся, він скутий, — мовила секретарка. Її уривчастий тон не виказував, чи то Дрісколла справді скували й заткнули ганчіркою рот, а чи він просто страждає від запертя. — Якщо хочете, я скажу йому, що ви тут.

— Не переймайтеся, — сказала Джен, — це справді не має значення.

Але це мало значення. Джен глянула на годинник. Дев’ята сорок п’ять. Рой не згадав конкретної години зустрічі, а вона не ризикнула пробудити його підозри запитанням. Припустила, що зустріч, напевне, відбудеться о десятій годині, тож і будувала свої плани на основі цього припущення. Думала прийти вранці незапрошеною, пробурмотіти Дрісколлу якесь вибачення, мовляв, приїхала на студію припасувати гардероб, і бути на місці, коли приїде той лікар Клейборн.

Джен не сподівалася запрошення бути присутньою при розмові, але принаймні могла б мати нагоду привітатися, оцінити лікаря, можливо, навіть збагнути, чому він тут. Звичайно, Рой розлютився б, але після вчорашнього вечора Джен вирішила, що немає сенсу намагатися змусити його змінити думку. Безпосередньо тепер їй треба дізнатися, чи лікар Клейборн на її боці, а чи в списку ворогів.

Але ж вона спізнилася, зазнала невдачі.

Джен уже крутнулася, щоб іти, як Аніта Кедзі гукнула її:

— Міс Гарпер!

— Що?

— Чи не зробите мені ласку? Мені треба вниз у вестибюль, лише на хвилинку. Містер Дрісколл не любить, коли я покидаю кабінет, якщо тут немає нікого, хто б відповідав на дзвінки.

— Немає проблем. Я побуду тут.

— Дякую.

Секретарка підвелася й поспішила в коридор, зачинивши за собою двері.

Джен усміхнулася. Вона не дуже тямить в ентомології, але комахи, певне, теж мають сечові міхурі. «Нехай це чують нирки міс Кедзі».

Що ж, якби ж тут був якийсь спосіб скористатися її службовим недбальством...

Внутрішній телефонний зв’язок пропонував очевидне вирішення. Пильно дивлячись на зовнішні двері, Джен ступила вперед і натиснула тумблер звуку.

Голос Дрісколла:

— Гаразд, лікарю, скажімо отак. Я вже зобов’язався. Угоди укладено, контракти підписано, декорації готують. Ви маєте уявлення, скільки відсотків треба платити за бодай один день затримки? Я тепер кажу про факти і цифри. А ви маєте тільки здогад...

— Це не просто здогад, — озвався Рой Еймс. — Це професійна оцінка.

— А як щодо лікаря Стейнера? Він не згоден із цим, він сам казав мені про це. Так само й поліція.

— Цей лікар був терапевтом Нормана Бейтса. Він єдиний, хто може знати. Він приїхав сюди своїм коштом.

— Повірте мені, я ціную це! Але тепер уже немає сенсу сперечатися. Послухайте, лікарю, мені шкода, але ви тут марнуєте свій час...

— Можливо, він не змарнований, — долинуло лагідне бурмотіння Джорджа Ворда. — Ви пам’ятаєте вашу ідею послати Роя у Фейрвел до того, як він остаточно відшліфує сценарій?

— Так. Але Стейнер відмовив мене.

— Лікар Клейборн — чоловік, із яким мав би розмовляти Рой. І він тепер безпосередньо тут. Якщо ви поставите його на кілька днів технічним радником...

— Тож ви тепер тільки кажете! — перебив його Дрісколл. — Зробіть добрий сценарій...

— Але я не зацікавлений у рекламуванні вашого фільму. — Цей твердий, лункий голос належав, напевне, лікарю Клейборну. — Попереджаю вас: єдина реклама, яку преса отримає від мене, — це заява, що цей фільм не треба знімати.

«Тож там сперечаються. — Джен вимкнула тумблер. — Цей самовдоволений байстрюк промовляє так, наче справді збирається діяти. Якщо вийде на публіку, може напустити досить смороду, щоб задіяти Асоціацію батьків-матерів і вчителів та всі інші групи тиску».

Джен почула за плечима дедалі ближчі кроки в коридорі. Напевне, повертається міс Кедзі.

Дівчина не чекала, щоб з’ясувати, хто йде. Підійшла до дверей кабінету й розчахнула їх. Зайшла, всі присутні здивовано поглядали на неї. Широка усмішка на її обличчі була, мабуть, призначена всім, але Джен націлилася на високого чоловіка, що стояв безпосередньо перед столом Дрісколла. Певне, це лікар Клейборн.

— Вітаю! — мовила вона. — Сподіваюсь, я нічому не завадила.

Дрісколл спохмурнів:

— Чого ви хочете? У нас зустріч.

— Я чула.

— Чула?

Джен глянула на нього, мовляв, на варто уваги:

— Хтось, мабуть, випадково лишив увімкненим переговорний пристрій.

— Де в біса та Кедзі?

— Вийшла в коридор на хвилинку й попросила мене тримати оборону.

Дрісколл потягся до пристрою на своєму столі, і Джен мерщій замахала руками:

— Будь ласка, не лайте її. Це я винна. Я б не мала слухати.

Продюсер ще супився, але прибрав руку:

— Гаразд, тож ви слухали. Чого ви хочете?

Рой і Джордж теж спохмурніли, але Джен нехтувала їх. І нехтувала Дрісколла, повернувшись обличчям до високого чоловіка, що стояв перед столом. Він був молодший, ніж вона сподівалася, не вродливий, але мав незворушний, спокійний вигляд, що контрастував із нервовою похмурістю решти. Він незмигно дивився на неї.

— Лікар Клейборн? — запитала вона. — Я Джен Гарпер.

Лікар кивнув головою, його погляд полагіднішав, коли він відповів їй усмішкою:

— Я бачив вашу фотографію.

— Тоді ви знаєте, що я граю у фільмі Мері Крейн.

— Так.

Тут загримів голос Дрісколла:

— Що в біса тут діється, хлопець зустрівся з дівчиною? Слухайте, якщо ви маєте щось сказати...

— Маю. — Джен на мить розвернула усмішку, потім знову зосередилася на обличчі лікаря Клейборна. — Мені потрібна ваша допомога.

Його очі миттю загорілися:

— У чому проблема?

— У вас!

— Боюсь, я не розумію.

— Я кажу про фільм. Мені потрібна ваша співпраця. Ми всі потребуємо її.

— Я вже сформулював свою позицію...

— Знаю. Але ви можете змінити свою думку.

— З якої причини?

— Бо цей фільм треба зробити. — Джен імпровізувала, а коли погляд Клейборна кинув їй виклик, зустріла його запитання своїм: — Ви читали рукопис?

— Насправді ні.

Голос був твердий і рішучий, але очі опустилися, і Джен відчула, як упевненість повертається. Вона заскочила його безборонним і тепер уже мала ключ.

— Тоді ви повинні. Це дивовижний сценарій.

Кутиком ока Джен бачила, що Дрісколл і Ворд спостерігають. Вони тепер не втручалися, давали їй змогу вести гру. Рой теж уже не супився, це добре. Але сюди вона прийшла не догоджати Рою і грала тепер перед лікарем Клейборном.

— Я кажу не про техніку, — мовила вона. — Ідеться про концепцію. Це не просто ще один із тих фільмів жахіть із божевільним, який пустошить усе навколо. Норман Бейтс постає як людина — звичайна людина зі сподіваннями, страхами і бажаннями, які властиві й нам, але опиняється під владою нав’язливого прагнення, якому не може дати раду. Його дії страхітливі, але ми бачимо причину і зрештою розуміємо, що він жертва ще більшою мірою, ніж ті, хто загинув від його рук. Справжній винуватець у цій оповіді — наше суспільство.

Лікар Клейборн тепер усміхався:

— Справжня промова. Як довго ви завчали її?

— Я — ні, — глянула чесними очима Джен. — Якби завчала, я б розповідала про справи, про те, скільки я хочу за свою роль, робочі місця скількох людей залежать від праці над фільмом. Але тут є щось набагато більше.

Джен трохи зачекала, потім змінила голос. Слова тепер виходили легко:

— Ви лікар. Ви працювали з Норманом Бейтсом, знаєте його проблеми. Чи хотіли ви коли-небудь, бодай один раз, розповісти людям, що це насправді: дати їм змогу зрозуміти й поділити його проблему?.. Що ж, це ваш шанс. Наш шанс. Прочитайте сценарій. Скажіть нам, що слушне, а що хибне, щоб ми мали змогу розповісти світу. Ви зобов’язані зробити це і перед собою, і перед своїм пацієнтом.

Лікар Клейборн вагався, його очі шукали, кидали виклик, потім скорилися.

— Ви, звичайно, маєте слушність, — погодився він. — Поки дотримуєтесь цієї думки. Але це не так просто. Я намагався сказати тут містерові Дрісколлу та решті, що Норман Бейтс досі може бути живим. А якщо так, унаслідок дальшої праці над цим проєктом ви всі можете опинитись у потенційно небезпечній ситуації.

— Я згоден, — підтримав Рой. — Послухайте, Джен...

— Я теж згодна, — швидко урвала його Джен, проте й далі всміхалася. — Але містер Дрісколл уже вирішив працювати далі. А це тим паче причина, чому нам треба, щоб лікар Клейборн був тут із нами.

Джен обернулась і знову дивилася на високого чоловіка.

— А тепер я кажу від себе, — додала вона. — Якщо ви маєте слушність, що Норман Бейтс досі живий, я б почувалася набагато безпечніше, знаючи, що ви тут.

Лікар Клейборн якийсь час помовчав. А коли знову озвався, то не до неї, а до Джорджа Ворда.

— Я вільний до неділі, — повідомив він. — Лише скажіть, що робить технічний радник і де я маю почати.

18

Клейборн сидів за столом навпроти Роя Еймса. У буфеті обідньої пори товклося повно люду, тому через гамір було важко вловити, що каже Еймс.

Не те що він справді хотів його чути. Тієї миті лікар дослухався до внутрішнього діалогу, який почався одразу по тому, як він вийшов із кабінету Дрісколла.

Чому він дозволив переконати себе? Чи це тільки тому, що його заскочили, коли він утратив пильність? Справді, дівчина, здається, миттю збагнула ситуацію, а її аргументи мали сенс. Принаймні вона не відкинула загрози, як решта, крім присутнього тут Роя Еймса.

І все ж не це справжня причина, чому він погодився лишитись. Можливо, остаточним доказом стали не слова дівчини, а сама її фізична присутність. Клейборн пам’ятав свої реакції, коли побачив її фотографію, але дійсна зустріч із Джен Гарпер справила на нього вплив, до якого він був не готовий.

Клейборн почув, як розповідає про це Рою Еймсу, і сценарист кивнув головою:

— Слушно. Ось чому Відзіні вибрав її. Джен — мов викапана Мері Крейн.

— Сподіваюсь... — Клейборн замовк, коли підійшов офіціант і подав їм меню, — її не спіткає така доля.

— Ви справді переконані, що Бейтс живий?

Клейборн кивнув головою:

— А хіба це й не ваше відчуття?

— Так. Але тільки відчуття. Я не можу цього пояснити. Я думав, що ви, можливо, знаєте щось більше, щоб вважати так, щось, чого не сказали їм на зборах.

— Я не готовий обговорювати це зараз.

— Тобто ви й мені не довіряєте?

— Я не знаю вас. — Клейборн пом’якшив свої слова усмішкою, вказавши на навколишні столи: — Я ще нікого не знаю.

— Ви вперше на студії?

— Так.

— Гаразд, дозвольте мені бути вашим екскурсоводом. — Еймс стежив за поглядом Клейборна. — Люди, які сидять там, належать до керівництва. Нехай вас не вводять в оману джинси — ці люди з вищого ешелону. Якщо ви один із них, ви одягаєтесь як нечупара, виконуєте щоразу якусь іншу виробничу рутину. Але, покидаючи студію, дбаєте, щоб геть кожен побачив, що у вас машина за двадцять п’ять тисяч доларів. — Рой усміхнувся. — Ми живемо в автоеротичному суспільстві.

Клейборн усміхнувся, знаючи, що такої реакції сподіваються, але відчував, що Рой Еймс не вперше проказує ці слова. Клейборн мотнув головою в бік гурту за столом коло вікна: темні костюми, білі сорочки й ретельно зав’язані краватки, здається, спростовували пояснення сценариста.

— А це що за люди?

Рой Еймс простежив за його поглядом.

— Відвідувачі. Можливо, представники телевізійних мереж зі Сходу. Приїжджають із Медісон-авеню в пошуках нових ідей — щоб украсти. Звичайно, здебільшого задовольняються крадіжкою старих ідей.

Клейборн звернув увагу на групу надміру волохатих молодиків у далекому кутку:

— А ці хлопці?

— Я б сказав, що вони прийшли для запису на магнітофони або платівки. Нині саме там буяє життя. Одна платинова платівка варта тонни «Оскарів».

Якийсь чоловік пройшов повз них і зупинився коло сусіднього столу. Його зовнішній вигляд вражав своєю контрастністю: черевате тіло середніх літ мало бронзове молоде обличчя. Сказав щось людям, які сиділи, зареготав, махнув рукою й пішов далі.

— Некрофіл, — мовив Рой Еймс. — Якщо ви бачите актора, котрий сміється, можна побитися об заклад, що він безробітний. А втомлені, неговіркі — це актори, які працюють.

Клейборн кивнув головою і зазирнув у меню:

— Що ви порадили б?

— Піти на обід кудись-інде, — усміхнувся Еймс. — Але, якщо ми застрягли тут, буде безпечно з’їсти сандвіч.

— Дивно. Я сподівався, тут добрий харч.

— Колись був або принаймні мені казали так. А тепер, здається, ніхто не дбає. — Еймс відклав своє меню. — Знаєте давнє прислів’я: «Людина — це те, що вона їсть»? Якщо це правда, тоді більшість людей, мабуть, копрофаги.

Клейборн думав про цю заувагу, коли офіціантка повернулася й прийняла їхні замовлення. Знову мав враження, що почуте — не миттєва імпровізація. Рой Еймс — не некрофіл, але вочевидь намагається створити таке враження.

— А тепер каву, — гукнув Еймс офіціантці, коли та вже відходила. Потім глянув на співрозмовника: — Ви зустрічалися ще з ким-небудь, хто грає у фільмі?

— Ще ні. Пол Морґан грає Нормана, так?

— Начебто. Дотепер він ще ніколи не грав когось іншого, крім Пола Морґана. Містер Mucho Macho, суперсамець. — Еймс помовчав, коли принесли каву. — Якщо ви запитаєте мене, то наша культура страждає від низькопробності в ефірі й на екрані.

— Тож як він отримав роль?

— Запитайте Відзіні. — Еймс узяв чашку в руки. — А як подумати, не варто перейматися. Відзіні вже не знімає пригодницьких фільмів, тільки ефектні. Саме цього прагнуть діти. Повно спецефектів, багато панк-року під час автомобільних аварій і низки вбивств. Це наче добрі давні дні в Римі: музики грають гучніше, коли леви на арені пожирають християн.

Ще більше заготованих наперед фраз, але вони не відповідали на запитання Клейборна. Він нахилився вперед:

— Якщо у вас такі думки, чому ви написали цей сценарій?

— Гроші, — стенув плечима Рой Еймс. — Ні, це неправда. Або тільки почасти. Я бачив щось у цьому — шанс дійти до авдиторії з чимсь справжнім замість просто хапати її трюками і брутальністю. — Поклав підсолоджувач у чашку. — Можливо, ви зрозумієте, коли прочитаєте.

— Я спробую.

Пополудні, повернувшись у мотель, Клейборн заходився читати. День був душний. Кондиціонер нарікав, бо сонце пекло в західне вікно, але він не помічав, адже перебував насправді не в кімнаті.

Клейборн розчинився в сценарії, у світі, далекому на дві тисячі миль і двадцять років.

Сценарій був нерівним; Рой Еймс, незважаючи на свої слова, не позбувся цілковито елементів, що їх, як казав, він зневажав. Однаково рясніли шокові моменти, наголос був радше на вбивстві, ніж на мотивації.

Але це працювало. Невинна дівчина і хитрий безумець — стереотипи, але якимсь чином були переконливі. Можливо, дівчата нині не такі вже й невинні, а безумці хитріші, ніж будь-коли. І численніші. У фільмі не було нічого, чого б не повторювали щодня у випусках новин. Надто тут, міркував Клейборн, пригадуючи вбивцю з лос-анджелеського району Скід-Роу, крім того, душителя з лос-анджелеських пагорбів, каліфорнійських шосейних убивць і решту масових убивць, яким надали гламурності вигадливі характеристики в медіа. Проте в їхній поведінці та діях не було нічого гламурного, то були хворі люди, зафіксовані на вбивствах, наркотично залежні від смерті.

Клейборн зітхав, коли фрази мигтіли перед очима. Він потрапляв у пастку, починав почуватися, наче сам сценарист. Треба викинути певні місця з діалогу, щоб контраст між подобою і дійсністю промовляв сам за себе.

Коли сонце сіло, ввімкнув лампу, дістав блокнот із портфеля й став робити нотатки.

Кондиціонер тепер гув у пітьмі, проте світло лампи над столом утворювало гало навколо голови Клейборна, коли він писав, поринувши в світ іншого часу, іншого місця: світ Нормана.

Стук у двері повернув його до реальності.

— Ну? — він підвівся, пішов через кімнату. — Хто там?

— Том Пост.

Клейборн відчинив двері, старий усміхнувся:

— Я пам’ятав, що сьогодні треба постукати. Маєте роботу?

— Ні, — похитав головою Клейборн. «Улізливий старий негідник, чого йому треба?»

— Я помітив, що у вас горить світло. Подумав, що зайду й запропоную вам пива. — Пост кивнув на бляшанки, які тримав у лівій руці. — Подарунок від закладу, — реготнув він.

Якусь мить Клейборн вагався, але той регіт був сигналом, який він навчився не нехтувати. Регіт, нервовий сміх — свідчення не втіхи, а захисту, спроби приховати справжні почуття. Що приховує Том Пост?

— Заходьте, — ступив назад Клейборн. — Я гляну, чи є чиста склянка у ванні.

— Не турбуйтеся про мене. — Пост пішов до стільця, поклав бляшанки на стіл і проткнув верхні великим пальцем лівої руки. Подав одну бляшанку Клейборну, почекав, поки той сяде на край ліжка, потім підняв свою бляшанку:

— На здоров’я!

— Дякую, — відповів Клейборн і зробив ковток.

— За такої погоди, як оця, пиво якраз до речі. — Пост знову реготнув, але його сіро-зелені очі нишпорили по кімнаті, зрештою зосередилися на стільниці.

— Сценарій? — запитав він. — Я думав, ви не в індустрії.

— Я — ні. Просто переглядаю для одного приятеля.

— Бачу. — Пост знову перехилив бляшанку. — Можна запитати, про що там?

— Не секрет. — Говорячи, Клейборн спостерігав зморшкувате обличчя. — Якщо подумати, вам може бути цікаво. Головний герой — Норман Бейтс.

— Хай йому біс! — Том Пост тепер не реготав.

Клейборн нахилився вперед:

— Я мав намір запитати вас про вашу фразу вчора ввечері. Звідки ви знаєте про мотель Бейтса?

— Я думав, що кожен знає. Ви що, не читаєте газет і не дивитесь новин? — Тон Поста був радше пояснювальний, ніж захисний. — Фактично була й стаття, що «Coronet» знімає фільм про цей випадок. — Глянув на стіл. — Певне, ваш приятель написав цей сценарій.

— Саме так. — Клейборн говорив звичайним тоном. — Ви ж писали для фільмів. Може, глянете?

На його подив, Пост похитав головою:

— Марнування часу. Я не розумію теперішніх фільмів. Усі ці сексуальні сцени — люди в ліжку, що перекочуються. Спробуйте самі крутитись отак — таж і хребет зламати можна. А потім, коли той жеребець уже скінчив, він вискакує з-під ковдр... і нехай я буду проклятий, якщо не буде в боксерських шортах! Це, хай йому біс, аж ніяк не те, що ми робили в мої дні.

Тепер знову почувся короткий регіт.

— Звичайно, часи змінюються. Візьмімо цензуру. Може, деякі слова дозволили, натомість інші — ні. Ви не повірите мені, але спробуйте встати десь на публіці й проспівати другий рядок пісні «My Old Kentucky Home».

Старий хлюпнув пивом на дні своєї бляшанки:

— Абияка їжа, абиякі фільми. Автори тепер мають завелику владу.

— А мій приятель не казав мені такого, — заперечив Клейборн.

— Я мав на увазі не фільми. — Пост допив своє пиво. — Але подумайте про це. Якийсь політик встає і читає промову. Його опонент читає спростування. Потім коментатор на телебаченні читає повідомлення, пояснюючи, що казали ті обидва. Це все — промова, спростування, пояснення — праця якихось анонімних авторів за лаштунками. І ми називаємо це новинами... Через десять днів, десять місяців або десять років з’являється інший автор із викривальною книжкою: мовляв, усе тоді сказане — брехня. І це називають історією. Тож, коли дійти безпосередньо до матеріалу, всі автори — байдуже, пишуть про факт чи вигадку — професійні брехуни.

Старий поставив пусту бляшанку на стіл:

— Як щодо ще одного пива?

— Ні, дякую. — Клейборн глянув у вікно на темне подвір’я. — Мені треба вийти й поїсти.

— Я мав би подумати про це раніше, — сказав Пост. — Сьогодні я рано повечеряв. Слід було запросити вас приєднатися до мене. Певне, тоскно їсти самому, коли ви далеко від дому.

— Авжеж, але я вже звик.

— Ви не одружені?

— Ні. — Клейборн запобіг дальшим запитанням, підвівшись і підійшовши до шафи по піджак.

Том Пост вимкнув лампу й пішов за ним до бічних дверей.

— Тут поблизу чимало ресторанів, — сказав він. — Але дещо можна купити в супермаркеті далі по вулиці й покласти потім у холодильник. — Показав рукою на буфет за холодильником. — Там є тарілки і плитка. Згодиться, щоб зготувати сніданок.

— Дякую за підказку.

Клейборн відчинив двері й вийшов. Пост ішов услід, схвально кивнувши головою, коли лікар зачинив двері й замкнув їх.

— Саме це й треба робити, — похвалив він. — Я намагаюся бути пильним про випадок, раптом хто тинятиметься тут, хоч у наші дні годі бути занадто обережним.

Пост пішов через подвір’я до вестибюля, Клейборн махнув йому на прощання, вдихаючи запах жасмину, що квітнув уночі серед чагарників обабіч доріжки. Потім повернув і пішов у бік вулиці, де квітковий запах загубився серед автомобільних викидів.

Клейборн дихав смородом, аж поки не зайшов у невеликий стейк-хаус за квартал від мотелю. Там вуличний сморід поступився запахам печені, кружалець цибулі, картопляників, смаженої картоплі. Але навіть ці запахи були кращі за випари з-під пахв офіціанта в червоному піджаку. Пост мав слушність, пропонуючи зготувати якусь перекуску в мотелі. Слухайся свого носа.

Чудово, але що сповіщають інші органи чуттів? У вухах Клейборна відлунював нервовий сміх Поста. А заплющивши очі, лікар бачив на сітківці образ Тома Поста, що спостерігав, як він замикає двері кімнати. «Старий негідник, що всюди пхає свого носа!»

Пхає носа, але тут є щось більше, щось криється за тим сміхом і цікавістю. Пост повинен мати запасний ключ, може бути безпосередньо тепер у кімнаті й нишпорити в його речах. Або передивлятися сценарій. Він, напевне, прагнув ознайомитися зі змістом, а дізнавшись, про що йдеться, ще дужче зажадав змінити тему. Чому?

«Припини», — сказав собі Клейборн. Звичайно, є причина. Старий часто збентежено сміявся, щоб запобігти можливій неприхильності. То був сигнал, спосіб повідомити: «Слухай, я насправді не серйозна загроза, не сердься, що я розмовляю з тобою». Чимало людей влазять у справи інших тільки тому, що їхнє життя пусте.

Мабуть, для чоловіка, який ще повною мірою володіє своїми здібностями, дуже сумно сидіти в жалюгідному мотелі день у день і ніч у ніч. Судячи з відсутності інших машин на паркінгу, Клейборн тепер — єдиний пожилець. Тож не дивно, що Том Пост приніс пиво в його кімнату, розпитував, розповідав усячину. Старий просто самотній.

Або це, або клятий збоченець. Що означає його заувага, мовляв, усі автори — професійні брехуни?

Рой Еймс теж автор. Сповнений легких фраз. Клейборн пригадав свій інтуїтивний здогад, що жваві фрази Роя ставали йому в нагоді ще й раніше. Як і некрофіли, він діставав свої жарти, прагнучи схвалення.

Але з якої причини? Як поглянути, він мав би знати, що Клейборн — його союзник, і лікар пригадав свою розмову з ним про потребу пом’якшити сценарій. Хоча, якщо так, чому він, ще раніше, не боровся наполегливіше, щоб виконати цю роботу самому? Передусім він, тільки він відповідає за насильство в тексті.

Це теж може бути маскувальний механізм. У певному розумінні Норман зі сценарію — витвір Роя Еймса. Він наділив героя своїми фрустраціями, своєю несамовитістю. А якщо, коли вилив їх на папір, не сталося катарсису, тоді це, може, катексис, засіб посилення неусвідомленої прив’язаності до постаті Нормана. А це може бути небезпечним.

«Усі автори — професійні брехуни». Це твердження автора. А це означає, що й воно брехня. Але ж кожен бреше, зокрема його пацієнти, чия проблема полягала лиш у тому, що вони брехали не тільки йому, а й собі. Певним чином вони найпрофесійніші брехуни. А він професійно з’ясовує правду.

Шукає правду, поправив себе Клейборн. А пошуки не завжди успішні. Норман — наочна ілюстрація.

Повечерявши і вийшовши з ресторану, Клейборн пішов уздовж бульвару. Мимоволі думаючи про Нормана, зловив себе на тому, що дивиться навколо, шукаючи постаті, якої тут не було.

Поряд мчали машини, фургони, форди «Bronco» і джипи, інколи й мотоцикли, ревом перекриваючи гуркіт. Молодь бешкетує.

Але не на тротуарі. Клейборн скоса глянув на годинник: лише дев’ята година, а він, скільки бачить, єдиний перехожий.

Незважаючи на дорожнечу бензину, всі їздили на машинах. Ходити пішки по міських вулицях уночі — ризикована справа, навіть поліція, патрулюючи район, пересувається на колесах. Поліція підозрює перехожих, таких людей, як він.

Проминаючи темні вітрини, Клейборн поглядав на неосвітлені проходи між будинками, хоча знав водночас, що його передчуття абсурдне. Норман не збирається вискочити з котрогось проходу. Нормана тут немає. Чи є?

До біса цей сценарій! Читання його, немов помстившись, повернуло все з подвоєною силою. Помста — ось де логічне пояснення.

Або справді це, або все це — параноїдальна ілюзія. Якщо Норман випередив його тут, він, напевне, тепер уже знайшов собі шлях на студію. У проміжках між психотичними станами Норман, безперечно, був здатний будувати плани, вдаватися до дій задля здійснення помсти. Але все вело до одного неминучого висновку: Норман мертвий. Тільки сценарій знову воскресив його.

Навіть якщо так, Клейборн тепер поспішив до торговельного центру, що бовванів попереду ліворуч. Повернув на паркінг, вітаючи вогні, звуки, присутність людей.

Перетнувши паркінг, оцінював свою реакцію. Присутність людей не була аж такою бажаною тепер, коли він бачив їхні машини. Людина — це те, що вона їсть, казав Рой Еймс. Можливо, твердження «Людина — це те, на чому вона їздить» — набагато точніше спостереження. Про людей можна судити на основі їхніх автомобільних рефлексів.

Клейборн відзначив несамовиті маневри машин, які заїздили на паркінг, агресивну гонитву водіїв за вільними місцями, перешкоди рухові задніх машин у процесі конкуренції за місця ближче до входу, натомість інші водії вивергали їм клаксонами механічні прокльони. Пом’яті крила вже поставлених машин свідчили про попередні зіткнення, а крайня зневага до звичайної ввічливості вочевидь проступала у водіїв, які ставили машини в зоні абсолютної заборони.

У самому супермаркеті ця модель поведінки повторювалася. Старі жінки з фарбованими помаранчевими косами чавили фарбовані помаранчі коло прилавків із продуктами, безтурботно загороджуючи прохід своїми купівельними візками. Босоногі пляжні нероби в майках товклися поміж стелажів, спрямовуючи свої візки, наче зброю. Сімейні пари відпихали поодиноких покупців від розкладок з уціненими товарами, хоча майже в усіх випадках саме матуся зі щелепою, як у бульдога, брала на себе ініціативу, а невеличкі, старі й сухенькі татусі смиренно стояли поряд. І саме вони оплачували товар.

Клейборн узяв пакет молока з полиць із молочними товарами, відтрутивши молодого японця в сітчастій блузі. Молодик засичав і похитав головою, від чого його сережки несамовито захиталися.

У відділі гастрономії Клейборн вибрав скромний асортимент холодної нарізки. Беручи загорнутий у целофан сир, вибрав невеликий брусок, але, коли тягнувся до нього, ззаду змією виповзла чиясь рука і вихопила приз. Обернувся й побачив усміхнену дівчину в двогорбій на грудях тенісці з класичним гаслом «Пішов геть!»

Перейшовши до наступної секції, зупинився взяти дюжину яєць і терпляче чекав, поки хатня господиня середніх літ із бігуді на голові відкривала картонні упаковки й перевіряла їхній вміст, водночас тримаючи в губах сигарету.

Дим був ядучий, і Клейборн відвернувся. Біс із ними, з тими яйцями, можна обійтися й без них. Тепер йому хотілося тільки чимшвидше вийти. День був довгий, і він утомився, — утомився від людей, гамору, вогнів і штовханини. Єлейні звуки музики з гучномовців притупляли слух, від надміру яскравого флуоресцентного світла картина перед очима розмивалася.

Дійшовши до полиць із хлібом та булками, Клейборн кинув роздратований погляд угору, шукаючи джерела насиченого звуку. Але великі круглі диски, які висіли через певні проміжки між стінами і стелею, були не гучномовцями, їхні лискучі поверхні відображували рухи покупців унизу. Пристрої для стеження, поставлені, щоб виявляти магазинних злодіїв. Клейборн глянув угору, довгі бліді флуоресцентні трубки яскраво освітлювали все навколо.

Клейборн відвернувся. А коли відвертався, його увагу привернуло інше дзеркало, яке містилося одразу позаду від нього. Висіло під таким кутом, що відображувало покупців, які підходили до контрольного столу й каси в передній частині супермаркету, але тієї миті тільки один чоловік проходив контроль. Чоловік глянув угору, і Клейборн побачив його обличчя.

Обличчя Нормана Бейтса.

19

Відіпхнувши візок убік, Клейборн помчав між стелажами до виходу, ухилившись по дорозі від отари новоприбулих покупців, що невдоволено скривилися на перешкоду, коли він проскакував повз них.

Клейборн навряд чи помітив їхнє роздратування, бо образ Нормана гнав його до контрольної каси, де за тридцять секунд встигла зібратися черга візків і покупців.

А Норман уже пішов.

Клейборн зупинився, дивлячись на незнайомі обличчя, потім пропхався крізь чергу до дебелої білявки, що сиділа за прилавком і жувала гумку.

— Де він?

Щелепи зупинилися, білявка глянула вгору.

— Ваш останній покупець, пішов хвилину тому...

Білявка стенула плечима й автоматично глянула в бік найближчих дверей. Ще поки вона дивилася, Клейборн уже пропхався повз прилавок і понісся до дверей.

Паркінг тепер був майже заповнений, машини заїздили і виїздили, клієнти крутилися поміж рядами машин. Клейборн дививсь на стоянку, шукаючи знайому постать. Пішов уперед, намагаючись визначити машини, готові рушати.

Було три, ні, чотири і ще одна на далекому правому краї. Він поспішив туди, і раптом одна машина швидко здала назад на відкритий простір, а потім рушила вперед. У світлі прожекторів над головою Клейборн побачив жіноче обличчя за лобовим склом, поряд із ним круглий силует дитячої голівки.

Обернувшись, Клейборн пішов назад у центр паркінгу і аж підскочив, коли одразу за ним проревів клаксон. Ступив убік якраз вчасно, повз нього промчала машинна з широкими шинами, гуркіт її двигуна зливався з брутальністю вусатого водія, що виставив надвір руку, показавши йому палець.

Важко сапаючи, Клейборн окинув очима паркінг, знаючи, що тепер він уже тільки марнує зусилля. Норман пішов.

Але куди?

Якщо Норман прийшов сюди, це означає, що він ховається десь неподалік, в одному з інших мотелів, які тягнуться вздовж бульвару.

Чи можна перевірити їх? Є десятки мотелів, уже не кажучи про великі готелі, а Норман, безперечно, не реєструвався б під своїм прізвищем, якщо взагалі реєструвався. А спроба ідентифікувати кожного з одинаків, які могли оселитись у мотелях протягом останніх трьох днів, була б тяжким завданням навіть для поліційної бригади. Поліція і не взялася б до нього, поки Клейборн не запропонує щось вагоміше, ніж просто своє слово.

«Так, я розумію, що цей чоловік начебто має бути мертвим, але я бачив його сьогодні в супермаркеті. Ні, я не розмовляв із ним, він був коло виходу, а я в глибині. Не безпосередньо, я бачив його в одному з тих дзеркал над головою, але я певен...»

Марна справа, зітхнув Клейборн. Годі щось удіяти, хіба що повернутися в супермаркет, знайти свій візок і розплатитися.

Повертаючись до мотелю з торбою харчів, Клейборн обережно озирався, оглядаючи смуги світла і тіні на вулиці. Він бачив Нормана, але чи бачив його Норман? Чи Норман ішов за ним до супермаркету, чи стежить за ним тепер?

У пітьмі ніщо не ворушилося.

Навіть якщо так, Клейборн відчув полегкість, дійшовши до своєї кімнати. Замкнені двері піддалися повороту ключа, а коли ввімкнув світло, в кімнаті не було ніяких ознак чиєїсь присутності чи попереднього втручання.

Якщо Норман не знає, де він, то принаймні тепер можна почуватися в безпеці. Але ж завжди існує ймовірність суб’єктивної помилки. Гармидер, світло, втома, напруга — все це могло посприяти, звичайно, тому, що він сплутав Нормана з кимсь іншим. Саме це сказала б йому поліція, саме це він і сам гордо сказав би якомусь пацієнтові, якби той прийшов до нього з такою розповіддю.

За таких обставин не було сенсу розмовляти з Дрісколлом та іншими. Розповівши їм, що бачив або думав, ніби бачив, він тільки ослабить свою позицію, якщо не запропонує доказ. Тепер треба вдатися до обережності, пильнувати й чекати, далі наголошувати на потребі в безпеці. Якщо Норман тут, він досить швидко повідомить про свою присутність.

Якщо Норман тут.

Клейборн розпакував харчі, склав у холодильник, скинув одяг, убрався в піжаму, ліг на ліжко. Кондиціонер шепотів йому:

«Норман. Тут. Щось планує. Де? Що?»

Слава Богу, він вирішив лишитися. Принаймні зможе пильно дивитись і сторожко слухати, стати для інших своєрідним янголом-охоронцем.

Але, коли Клейборн уже піддавався сну, виникло ще одне запитання:

«А хто охоронятиме його, якщо Норман діятиме?»

Відповіді на це запитання не було. Клейборн знав тільки одне: хоч би що мало трапитись, це станеться скоро.

20

Кабінет Роя Еймса був у тій самій будівлі, що й кабінет Дрісколла, але між цими кабінетами не було нічого схожого. Вузька комірчина з єдиним вікном була меншою за приватну ванну продюсера й оздоблена аж ніяк не пишно.

Коли Клейборн відчинив двері, Еймс уже сидів за столом, посередині між шафою та єдиним додатковим стільцем. Рой, здається, звик до такої тісняви: хоч які його комплекси, клаустрофобія не належала до них.

Блимаючи очима супроти ранкового проміння, яке лилося з відчиненого вікна, Клейборн кивнув головою на знак привітання й поклав на стіл свій примірник сценарію.

Еймс, чекаючи, дивився на лікаря:

— Ну, і що ви думаєте?

Клейборн вагався, знову зважуючи, розповідати чи ні про подію вчорашнього вечора. Немає сенсу хапатися за цей шанс. Пріоритет просто тепер — сценарій.

— Я тут зробив кілька нотаток, — сказав Клейборн. — Якщо хочете пройтися по них...

— Чудово.

Клейборн розстебнув портфель і дістав жовті сторінки:

— Сподіваюся, ви розберете мій почерк.

Еймс розібрав.

Швидко пробіг очима по списаних сторінках, нічого не виказуючи. Але Клейборну було не важко визначити його реакції. Він давно вже засвоїв, що вуста часто набагато промовистіші тоді, коли мовчать. Вуста Еймса не становили винятку. Спершу його губи вигнулися вгору в легенькій усмішці; потім, коли читав далі, вуста напружилися. Зрештою верхня губа загорнулася, сформувавши застигле несхвалення.

Настав час втрутитись.

— Будь ласка, пам’ятайте одну річ, — озвався Клейборн. — Я не критикую ваш стиль. Ідеться тільки про зміст, про насильство.

Еймс глянув угору:

— Ми тепер уживаємо інший термін. Як-от у вислові «великий касовий успіх».

— Я знаю про це. Але думав, що ви намагаєтесь уникнути цього.

— Намагався, у своїй першій чернетці. — Еймс захищався. — Більшість матеріалу, щодо якого ви маєте заперечення, це робота Відзіні. Він почасти переписав сценарій, і Дрісколл був згоден із цим.

— Здається, я марную свій час, — зітхнув Клейборн. — Як технічний радник я думав, що маю підказувати зміни.

— Технічно так. Припустімо, так. Але Відзіні має вплив: схвалення сценарію, кастинг, робота операторів. Я казав вам, як він наполягав на затвердженні Джен тільки тому, що вона точнісінько така, як Мері Крейн.

— Це інша річ, — мовив Клейборн. — Ви помітили мої зауваги до її сцен?

— Помітив, — кинув Еймс напруженим голосом.

Тож Клейборн мерщій озвався знову:

— Просто мені здається, що її образ виходить трохи занадто простий, надто одновимірний...

— Гаразд, воно так і є, — стенув плечима Еймс. — Якщо вам кортить знати, я писав так навмисне. Джен не готова до чогось важкого, хоч і думає, ніби готова, і я хочу вберегти її від провалу. Вона видається досить сильною, але, коли пізнати її краще, ви побачите, що за цим ховається щось іще.

— Сподіваюся, пізнаю, — кивнув Клейборн. — До речі, я щойно здибався з нею на паркінгу. Вона запросила мене сьогодні на вечерю.

Еймс не відповів, але раптовий рух його вуст промовив замість нього.

Так само і внутрішній голос Клейборна: «Згадка про провал — що ти мав сказати йому у відповідь? Річ очевидна, емоційно він пов’язаний із дівчиною. Ти потребуєш союзника, а тепер отримав ревнивого суперника».

Клейборн швидко всміхнувся, щоб засвідчити байдуже ставлення до тієї пропозиції:

— Але це не має значення. Нам треба — як тут кажуть? — вилизати сценарій. Якщо ви хочете переглянути його відповідно до моїх поданих указівок.

— Указівок? — У голосі Еймса звучала тепер відверта ворожість. — Таж увесь цей матеріал про зсув, латентну згоду, формування реакції читається як медичний висновок!

— Вибачте. Я лише намагався...

— Не кресліть графіків. Ви граєте роль лікаря, правда? — Еймс похитав головою. — Психіатри — наче економісти, метеорологи і сейсмологи, це просто гурт ворожок із приладами. Коли-небудь усіх психіатрів замінять комп’ютери.

— Подайте на мене позов, — незворушно промовив Клейборн. — Але це нам тепер не допоможе. Я погоджуся з тим, як ви трактуєте роль Джен. Але є ще велике завдання: трохи знизити рівень насильства.

— Аж ніяк. Я ж казав — цього хоче Відзіні.

Клейборн стенув плечима:

— Тоді нам треба змінити акцент.

— Що це має означати?

— Справжня проблема з таким фільмом — не саме насильство, а ставлення до нього. Саме тут полягає нині небезпека — у способі експлуатації антисоціальної поведінки як остаточного вирішення геть усього. Герої, антигерої, мерзотники — усі вони виграють, беручи закон у свої руки. Можна лишити дії Нормана такими, якими вони були, не притупляючи ножа й не витираючи крові. Але не виправдовуймо їх.

Еймс тепер слухав, і Клейборн притьмом тиснув далі:

— Дозвольте мені сказати цього разу правду. Виразно покажіть, що вбивство нічого не вирішує, в ньому немає нічого героїчного, Норман Бейтс — не та людина, якій треба заздрити і на яку треба рівнятися. Якщо пам’ятати про це, вам насправді не треба й багато переписувати. Слід тільки трохи зсунути акцент, зобразити його як гнаного, сповненого муки чоловіка, чия імпульсивна поведінка призводить до страждань, а не дає задоволення.

— І це ваше грандіозне вирішення? — скривився Рой Еймс. — Повернути годинник на п’ятдесят років назад, щоб сказати глядачам, що злочин не оплачується?

— Можливо, настав час вчинити саме так. П’ятдесят років тому було набагато менше вбивств, і здебільшого вони ставалися в середовищі професійних злочинців. А тепер це справа дилетантів: студенти-терористи, підлітки на вулицях — усі конкурують за статус серійного вбивці. Адже наші фільми, телебачення, книжки і п’єси кажуть їм, що насильство має винагороду.

— А ви читали коли-небудь про Я-покоління? Саме це продається сьогодні.

— Не тільки. Хай йому біс, я не релігійна людина, але знаю, що Біблія й досі є найпопулярнішою книгою. І вона звістує своє послання голосно й виразно: «Заплата за гріх — смерть».

Еймс довго дивився на Клейборна. Це був уже не погляд ревнивого залицяльника, тепер він переймався об’єктом любові кожного автора — своїм витвором.

— Я збагнув. Ви насправді обстоюєте те, що робив старий Сесіль Блаунт Де Мілль, прагнучи обійти цензорів. Зображуйте оргії, але неодмінно покажіть і наслідки. Ви маєте слушність щодо змін. Доопрацювання потребують сцени, де зображено реакції Нормана. Менше зловтіхи, більше муки. — На мить замовк. — Допоможіть мені. Він справді почувався так?

Клейборн повільно кивнув головою:

— За всі роки своєї праці я ще ніколи не бачив нещаснішої людини.

Рой Еймс зітхнув і знову взяв сценарій до рук:

— Таке теж може спрацювати. Завтра вдень сторінки вже мають бути готові, інакше мене спіткають проблеми.

— Коли зробите, зателефонуйте мені, — попросив Клейборн, ідучи до дверей. — А тепер я вже не заважаю вам.

Клейборн вийшов із кабінету, пішов по коридору. Вперше від учорашнього вечора відчув, як відроджується надія. Принаймні частину своєї роботи він виконав: сценарій удосконалять, і він спромігся зберегти прихильність Роя Еймса.

Але не Нормана.

Оце й було проблемою. Якби ж він міг просто сісти й порозмовляти з ним, звернутися до його розуму, пояснити, що сценарій змінено, запевнити, що там нема чого боятися, нема чим обурюватись! Можливо, — лише можливо, — це могло б спрацювати до того, як щось станеться.

Але спершу треба знайти його.

Де?

Голки ховаються в стогах сіна. Пошук їх — марнування часу. Найлегший спосіб знайти голку в сіні — взяти магніт.

Клейборн ішов по студійній вулиці, і саме там його осяяло.

Оце і є магніт. Сама студія — магніт, що притягує сюди Нормана.

Нема чого непокоїтися про розшук, приватний чи державний. Норман прийшов би на студію. Якщо він не діяв раніше, це, напевне, означає, що він тільки-но прибув. Але ж тепер він тут, на сцені, і якщо потрапив на територію студії...

Клейборн глянув уздовж вулиці в бік головної брами. Коло неї стояв охоронець і придивлявся до машин, які заїздили. Звичайно, були й інші заїзди; Клейборн перевірив і знав, що їх теж охороняють.

Але це нічого не означало. Норман не намагався б пройти крізь браму.

Клейборн обернувся й пішов до задньої частини території, оглядаючи ліворуч від себе мур студії. Він міцний і надійний, високий і грубий. Але товщина не мала значення. Адже Норман не пробиватиме діру в мурі. Сама висота — теж не гарантія захисту. Будь-хто з мотузкою і драбиною може в пітьмі непомітно перелізти через мур. Територію патрулюють і вдень, і вночі, але, видершись на мур, можна дуже просто перечекати, поки пройде охоронець, потім злізти й пошукати на студії якогось сховку.

Клейборн тепер рухався повз бетонне нагромадження різних відділів, складські павільйони з декораціями, студійний гараж, гардероб і відділ макіяжу. Чимало цих будівель мали зовнішні сходи, які вели до кінопроєкційних кабін і монтажних приміщень. Під кутом до стін будівель стояли ваговози, трейлери, житлові фургони й напівпричепи, за ними видніли широкі знімальні павільйони й майданчики з плетивом місточків над ними і будками з апаратурою.

Повернувши праворуч до задньої частини території, Клейборн натрапив на пусту, не патрульовану, безлюдну ділянку постійних натурних декорацій: вулиці для вестерну з баром, стайнею, крамницею, готелем, танцювальною залою, банком і офісом шерифа. Позаду була містечкова площа з приязними фасадами білих будинків, що гніздилися серед моріжків і чагарників, церквою з високим шпилем, естрадою серед гаю. Ще далі тяглася вулиця великого міста з крамницями, театрами й житловими будинками; ще далі — з пів десятка менших анклавів екзотичних декорацій.

Тут є мільйон криївок, і жодна охорона не зможе, напевне, охопити їх усі повною мірою. Перелізши через мур, Норману треба лише переходити з місця на місце, ховатися від очей. І таке могло трапитись, з огляду на все, що знав Клейборн, Норман міг провести ніч у ліжку кіногероя Енді Гарді. Норман може бути тепер на території студії.

Якщо студія — магніт, вона ще й стіг сіна сама по собі, пропонуючи набагато більше місць для криївок, ніж світ за мурами. Тут голка почуватиметься в безпеці, але стає ще більшою небезпекою для інших. Голки гострі, мають очі...

«І маю я, — сказав собі Клейборн. — Спостерігай і чекай». Не пора поширювати паніку без чогось істотного для підтримки його припущень, не пора, поки він не стоятиме на твердому ґрунті.

Клейборн обернувся й пішов назад, порівнявся зі знімальними павільйонами. Павільйон номер 7, ліворуч від нього, був відчинений, величезні ковзні двері відсунули вбік, затуливши частину стіни. Півколо сонячного світла висвітлювало бетонну підлогу, на якій зміїлися мотки кабелю, але широка територія вище і далі від дверей перебувала в затінку.

Клейборн зайшов у двері, намагаючись адаптувати зір до сутінків у приміщенні. Він ніколи не бачив знімальних павільйонів, хіба що у фільмах про фільми, та й то тільки як тло, на якому відбувалася дія. Але тепер тут нічого не діялось, навколо тільки самотність і тиша.

Ступивши вперед, Клейборн побачив високо вгорі над місточками невиразні контури заокругленої покрівлі. Він якось не усвідомлював незмірності павільйону: довгий, як квартал, і тьмяний, наче старомодний ангар для дирижаблів або внутрішній простір собору, спорудженого на честь якогось дивного бога пітьми.

Але пітьма була не суцільна. За стіною з драні і штукатурки в дерев’яних опорах, яка правила за тло, він побачив проблиск тьмяного світла — голу лампочку, що висіла на шнуру з залізної сітки вгорі. Площа, яку освітлювала лампа, була обмежена іншими стінами, що здіймалися вертикально з трьох сторін і були з’єднані під прямими кутами.

Клейборн підійшов ближче, проминаючи ряд гардеробних із правого боку. Їхні двері були зачинені, з-під жодних дверей не світилося.

«Мільйон криївок».

Клейборн підступив до найближчої, але уповільнив ходу перед дерев’яними східцями, які вели до дверей.

А що, як він мав слушність? А що, як унаслідок якогось безумного збігу він справді натрапить на Нормана, що скулився тут у пітьмі за дверима, — скулився і чекає?

Клейборн вагався, поринувши у внутрішню дискусію. «Чого ти чекаєш? Хай йому біс, ось чому ти тут, правда? Щоб знайти його?»

Клейборн поволі піднявся східцями. «Не хвилюйся. Якщо Норман тут, він боїться. Боїться не менше, ніж ти».

Клейборн знову зупинився. Він боїться, це треба визнати: про це гостро свідчать його напружені м’язи. У голові щось поколювало, він зіпрів.

Це була нормальна реакція на страх, і Клейборн міг змиритися з цим. Але чи була б нормальною реакція Нормана? Коли Норман боявся, то нападав. Якщо він має зброю...

«Ти стикався з такою проблемою раніше. Професійний ризик, та ще й у такому павільйоні. Тільки цього не трапиться. Він не тут, не може бути тут, не може, коли тут мільйон криївок на вибір».

Клейборн дійшов до дверей.

Почув звук.

Звук тихесенький, навіть тут, у порожнистій камері відлунь, навряд чи й натяк на звук. Якесь шарудіння, потім скрип.

Але звуки чулися не за дверима. Звуки долинали з освітленої території трохи далі.

Клейборн обернувся, спустився східцями вниз. Тепер була тиша, яку порушував тільки шерхіт його кроків по бетону, коли він пішов уперед. Але й шерхіт стих, коли він уповільнив ходу, рухаючись дуже обережно, відчуваючи страх, нашорошивши вуха, щоб почути повторення шарудіння і скрипу.

Нічого.

Вийшов на відкриту ділянку праворуч від структури з трьох стін, де висіла лампочка. Зупинився й дивився вперед.

Під світлом ніхто не ворушився. Між тими стінами нікого не було.

Клейборн повільно пройшов повз дві стіни обабіч, опинився у внутрішньому прямокутному просторі. І там щось змінилося. Глянувши вниз, він побачив килимове покриття під ногами. Червоне вицвіле покриття, таке, яке можна бачити в старих будинках, де люди нехтують плин часу.

Тепер Клейборн був у такому домі, стояв тихо в кімнаті, де зупинився час.

Клейборн глянув на старомодну кухонну шафу і туалетний столик, їхні верхні поверхні були заставлені пам’ятками давноминулих днів. Позолочені дзиґарі, дрезденські порцелянові фігурки, подушечка для шпильок, оздоблене ручне дзеркальце, пляшечки парфумів із притертими накривками. Ці предмети і погляд на одяг, що висів на плечиках у відкритій шафі, повідомили Клейборну, що він у жіночій спальні, ще до того, як побачив ліжко.

Ліжко стояло в далекому кутку праворуч, після крісла-гойдалки з високою спинкою навпроти вікна в затінку ліворуч. Клейборн ступив уперед, оглядаючи контури ліжка з балдахіном, милуючись укривалом із ручною вишивкою. Але, підходячи, помітив, що укривало недбало заправлене, тож угорі видно частину подвійної подушки. Клейборн, піддавшись імпульсу, стягнув ковдри вниз і побачив сіруваті простирадла, всіяні бурими плямами. І промовисте свідчення, що в ліжку недавно хтось лежав: заглибину, яку могла лишити тільки людина, довго спочиваючи там.

«Хтось».

«Щось».

Клейборн тепер знав, де він. Він ніколи не бачив, ніколи не бував там раніше, але чув і читав досить, щоб збагнути, що це має бути.

«Спальня матері Нормана».

Тут, звичайно, муміфіковане тіло місіс Бейтс, збережене завдяки грубим спробам Нормана в царині таксидермії, лежало неторкнуте й позбавлене підозр усі довгі роки, а Норман тим часом зберігав ілюзію, що вона досі жива: божевільний інвалід, обмежений своєю кімнатою. Але ж божевільним був сам Норман, що, вбиваючи, прибирав її особистість. Одягав її одяг, розмовляв її голосом, тут, у цій кімнаті.

«Ні, не в цій кімнаті. Це тільки декорація».

Клейборн підтвердив реальність завдяки контакту, знову натягнув ковдри й приховав заглибину. Але, взявши їх руками, відчув, як йому сипонуло морозом поза шкурою, і не міг приховати думки, яка тихенько прокралася в голову.

Як почувався Норман, коли жив у справжньому домі, сидів ніч у ніч у справжній спальні, бурмотів до мумії? «Мумія, мамуся...»

Потім Клейборн знову почув звук, скрип і шарудіння.

Обернувся, коли тіні заворушилися.

Скрипіло повернуте до вікна крісло-гойдалка з високою спинкою.

А шаруділа сукня старої жінки, що встала з крісла й рухалася до нього.

Вийшла з тіні з лискучими сивими косами, вустами, скривленими в моторошному осміху. Піднесла руки, схопила й підняла вгору перуку.

Клейборн глянув в усміхнене обличчя — обличчя, яке так часто бачив на екрані.

Обличчя Пола Морґана.

21

Клейборн сидів у барі ресторану «Tail o’ the Cock» і ще грів своє пиво, як Морґан уже замовив друге віскі.

У прилеглих до тіла джинсах, розстебнутій зверху сорочці, яка давала змогу побачити на волохатих грудях золотий медальйон, Морґан анітрохи не скидався на згорблену стару жінку серед темних декорацій у знімальному павільйоні.

— Вибачте, — казав він. — Я не хотів налякати вас.

— Забудьте. Вам не треба вибачатися. — Клейборн змінив позу на високому барному стільці. — Передусім я насправді не мав причини бути там.

— Я теж. — Морґан потягся до склянки, коли бармен поставив її перед ним. — То була ідея Відзіні.

— Режисера.

— Я не звик до такої підготовки. Він хотів, щоб я справді зображував ті сцени в жіночому вбранні. Не просто одягав сукню й перуку, а й імітував ходу, жести, геть усе. Я уявив собі, що, як буду серед декорацій, це допоможе мені звикнути до того відчуття, розумієте?

Клейборн співчутливо всміхнувся:

— Що ж, ви, безперечно, змусили мене повірити.

Морґан підняв склянку й надпив, вочевидь утішений тим вердиктом.

Клейборн запитував себе, наскільки був би втішений Морґан, якби знав про його невисловлені застороги. Морґан був справді переконливий, перебравшись за стару жінку, але гра ролі Нормана була б зовсім іншою річчю. Без гриму Морґан був ув’язнений у своєму власному образі, який можна миттю впізнати.

Немов щоб довести це твердження, одна з трьох дівчат, які сиділи неподалік у кабінці, встала й попрямувала до бару. Трошечки гарненька, вона мала лискучі каштанові коси й брунатні очі, їх увиразнював одяг: білі штани й відкрита блузка, яка привертала увагу і до дитячого жирку, і до опуклих, щедрих на обіцянки грудей. Мабуть, туристка і, без сумніву, навряд чи старша за шістнадцять років.

Нехтуючи Клейборна, дівчина підійшла до його співроз-

мовника.

— Вибачте, — проказала вона, — ви Пол Морґан?

Актор поставив склянку й обернувся, спалахнувши своєю відомою усмішкою:

— А ти як думаєш?

Очі дівчини опустилися під його поглядом, а рука піднялася вгору, стискаючи книжечку в палітурці зі штучної шкіри й кулькову ручку. Рука тремтіла майже непомітно, а от дрижання голосу було добре відчутним:

— Якщо не заперечуєте, можна поставити ваш автограф?

Погляд Морґана зосередився на передній частині її блузки:

— Ти можеш мати все, що в мене є. — Дівчина зашарілася, а його сміх полагіднішав. — Підходь, сонечко, не хвилюйся.

Дівчина розслабилася, заспокоєна зміною виразу його обличчя.

— Звідки ти? — пробурмотів Морґан.

— З Толідо. Ми з подругами тут у туристичній подорожі. — Дівчина несміливо всміхнулася, озирнулася на кабінку. — Вони під’юдили мене, щоб я підійшла. Сподіваюсь, ви не заперечуєте.

— Нема проблем. — Морґан узяв книжечку, розгорнув на чистій сторінці, потім узяв ручку з її рук: — Як тебе звуть?

— Джекі. Джекі Шербурн.

— Може, прокажеш по літерах?

Дівчина проказала, і Морґан писав упоперек сторінки великим барвистим почерком, підморгнувши, як уже закінчив:

— Ось, оце й маєш робити.

Згорнувши книжечку, віддав її разом із ручкою.

— Дякую, — проказала дівчина.

— З радістю.

Дівчина пішла, а Морґан обернувся, щоб знову взяти склянку. Клейборн дививсь, як дівчина і її товаришки рушили, базікаючи, до виходу.

Морґан одним духом допив віскі:

— Щось не так?

Клейборн, заперечуючи, стенув плечима. Цей жест був пустий, бо він бачив, що Морґан написав у книжечці: «Джекі Шербурн, яка добре відсмоктує».

Гидкий жарт, і Клейборн якийсь час відчував спокусу сказати про це Морґану. Пообіцяв собі, що скаже потім, коли випаде нагода. Поки що ні. Тепер йому потрібні союзники. Сценарій...

— Смердить, якщо запитаєте мене, — якраз і заговорив про сценарій Морґан. — Не думайте, ніби я надто тупий, щоб не знати, чого прагне Еймс, накинувши дівчині всі ті сцени, вибудовуючи її роль. Але вона не здатна витягнути її. Я ніколи не дізнаюсь, якого біса Дрісколл підписав контракт із нею, напевне, з’їхав із глузду.

— А я мав враження, що режисер відповідає за кастинг на ролі, — мовив Клейборн. — Зрештою, вона справді дуже схожа на Мері Крейн. Він домагається реалізму.

— Тоді куди я дійду, граючи гея?

— Не гея, а трансвестита.

— А Норман думає, ніби він — його рідна мати...

— Його втеча в інший світ не конче пов’язана з гомосексуальністю, хіба що на підпороговому рівні.

— То що в біса це зумовлює? — насупився Морґан. — Не вживайте мудрованих слів, кажіть прямо. Яким був насправді Норман Бейтс?

Клейборн стенув плечима:

— Дуже подібний до вас або до мене, — відповів він. — Якби нас позбавили ідентичності, звели до історії хвороби під номером, обмежили кімнатою, що насправді є камерою, змусили коритися наказам, помістили в середовище хворих і збочених...

— Я знаю про це все, — лагідно урвав його Пол Морґан. — Я лікувався від залежності. — Помітивши, як очі Клейборна мимоволі здригнулися з подиву, поспішив додати: — Не зрозумійте мене хибно, я не був наркоманом. Добровільне зобов’язання, кілька років тому, пробув там місяць, просто щоб протверезитись. — Морґан узяв склянку й допив рештки віскі, розбавлені льодом. — Не спрацювало.

Тон Морґана був сардонічним, але на його обличчі не було й сліду іронії, коли він нахилився вперед.

— Я теж не працював, — додав він. — Якщо хочете правду, я не працював майже півтора року. Це страшенно довгий період у кінобізнесі, а коли вже пішла чутка про це, на тебе навіть не зважають.

— І все ж Відзіні хотів вас на цю роль.

— Він хотів не мене — тільки моє ім’я. І отримав за безцінь. Це єдина причина, чому Дрісколл підписав контракт. І, мерзенний паскуда, сказав мені це в живі очі!

Рука Морґана стислася навколо пустої склянки.

— Сучий син їздить на мені, думає, ніби може знущатися з мене, але отримає сюрприз. Якби в павільйоні сьогодні вранці не ви, а він був наодинці зі мною...

Помітивши погляд Клейборна, актор урвав себе раптовим сміхом.

— Забудьте, — кинув він. — Випийте ще.

Клейборн зліз із високого стільця, похитав головою.

— Я краще піду назад у мотель. — Завагався: — Ви впевнені, що з вами все гаразд?

Морґан кивнув головою:

— Я просто мав потребу випустити пару. А тепер усе гаразд. Я в біса певен, що можу зіграти роль, тож нема за що хвилюватися. — Підсумував універсальною усмішкою: — Пам’ятайте, я — Пол Морґан.

Їдучи зі студії, Клейборн пам’ятав. Тривожний образ Пола Морґана в жіночому вбранні в павільйоні, його звичайну жорстокість із дівчиною, яка хотіла автограф, його гіркоту і гнів у барі. Тільки доїхавши до мотелю, він запитав себе:

«А яким насправді є Пол Морґан?»

22

Була майже сьома година вечора, коли Джен відчинила дверцята печі, щоб поглянути на печеню.

Спохмурніла. «Ще не готова». Зачинивши дверцята, поставила регулятор температури на 200 градусів. «Нехай попечеться ще п’ятнадцять хвилин, поки я приготую салат. Якщо пощастить, він, можливо, запізниться. Він не знає цих пагорбів».

Але, струшуючи латук, піймала себе на тому, що дослухається, чи не чути машини, яка під’їздить до дому. Проте чула тільки якогось нічного птаха, що без угаву повторював дві ноти, виклично позначаючи свою територію. А Конні в будинку гуркала чимсь у своїй спальні, готуючись піти кудись на вечір. «Сподіваюся, піде ще до його приїзду».

Джен утопила цю думку в суміші олії та оцту. Полила салат, і вже було потрібно знову поглянути на печеню, вимкнути піч, востаннє полити м’ясо соусом і дати йому ще трохи підрум’янитись...

«Ти здатна створити домашній затишок. Але тільки для тих, хто не дуже тямить у цьому». Раптом Джен збагнула, що нічний птах замовк. Вона навіть не чула, як під’їхала машина, а тепер заграв дверний дзвінок, майже одразу почувся гомін голосів. «Ця сука Конні сама відчинила двері. Я ж казала їй...»

Тепер уже надто пізно. Джен відв’язала фартух, перекинула через спинку стільця і вивільнила руки, щоб пригладити коси. Чому їй забракло глузду повісити тут у кухні якесь дзеркало, бодай малесеньке, для таких-от надзвичайних випадків?

А такий надзвичайний випадок ставався щоразу, коли вона застрявала в кухні, готуючи затишну невеличку вечерю на двох...

Похапцем схопила тканинну серветку з відкритого ящика на столі й витерла обличчя і чоло. Принаймні не вийде з лиснючим носом. А коли запалить свічки на столі в їдальні, це вже не матиме великого значення. Вечеря при свічках, чудова інтимна зустріч, неквапна розмова над кількома келишками, з’ясування, до чого дійшли Клейборн і Рой, зустрівшись сьогодні вранці. Хай йому біс, це все провина Роя, його і властивих йому химерних уявлень про потребу зупинити роботу над фільмом. Якщо він переконав Клейборна, вона має швидко змусити лікаря змінити думку. Або повільно — зі свічками, келишками, салатом, печенею і будь-чим іншим, що видаватиметься потрібним.

Ідучи по кухні, Джен почула, як гомін голосів ущух, як хряпнули двері, немов поставивши крапку. Конні, напевне, пішла; нема сумніву, її старенька машина захурчала, виїжджаючи задом із гаража.

Джен зупинилася в кухонних дверях, щоб ще раз поправити коси, потім пішла вперед. «Чудово, дівчинко, ти готова. Нехай щастить».

Химерна річ у шоу-бізнесі: кожен професіонал має страх перед сценою, навіть найвидатніші. Джен пригадала чуті оповідки про Ела Джолсона на Бродвеї, як Джолсон перед виходом на сцену відкривав крани у своїй гардеробній, щоб пустити максимальний струмінь води й заглушити звук оплесків після попереднього виступу. І то байдуже, де виходити на сцену: в театрі, кіно чи на телебаченні. Завжди є страшлива мить перед виходом: потові залози працюють на повну потужність, живіт — мов сачок із табунцем метеликів. Та ось підіймається завіса, режисер кричить «Ну ж бо!» або монітор блимає червоним вогнем, і нараз усе змінюється. Саме тоді змінюєшся ти, долаєш себе, звільнюєшся. Ніщо не може порівнятися з шоу-бізнесом, це найсолодший оргазм у світі.

Джен тепер насолоджувалася прелюдією, запрошувала гостя, запалювала свічки, наливала наперед приготоване мартіні з глечика в барі.

Але не передбачала, що буде насолоджуватися самим лікарем Клейборном.

Пам’ятала, що він видався їй привабливим, а вона завжди полюбляла чоловіків із глибоким голосом, цією ознакою чоловічої сили. Але більшість акторів, яких вона знала, теж мали такі риси. Клейборна вирізняв брак зосередженості на собі. Йому був властивий нехапливий, заспокійливий підхід, — якщо він так підходить до хворих, було б, може, варто розпитати про це, — і він не говорив про себе.

За келишками Клейборн казав їй компліменти, яких Джен не сподівалася: не про її зовнішність, а про інтер’єр, накритий стіл, свічки. За вечерею навіть запитав про Конні:

— Ваша подруга теж актриса?

Джен кивнула головою.

— Важко повірити. Вона видається такою стриманою. А які вона ролі грає — характерні?

— Ви маєте на увазі, що, по-вашому, вона не гарненька?

— Я такого не казав.

— Але певною мірою ви маєте слушність. Вона має характер і грає ролі. Здебільшого руки і ноги.

Клейборн глянув на Джен крізь полум’я свічок:

— Не розумію.

— Конні завжди працює. Ви, напевне, бачили її сотні разів у телевізійних комерційних роликах, а то й кінофільмах, але не впізнали б, бо її обличчя ніколи не показують. Адже використовують для вставок — максимально близьких планів, де вона дублює зірок, чиї руки або ноги не дуже гарні. Такого на студіях відбувається дуже багато. Дехто дублює тільки голос або фрагменти діалогу, але найбільший попит існує на тіла. Режисер, який проводить кастинг, може знайти все, що йому треба, вибираючи картинки з каталогу: ноги, стегна, груди — все, що хоче.

— Звучить, як вибір курячих стегон або крилець у супермаркеті. — Клейборн усміхнувся, потім споважнів. — Не дивно, що вона соромиться. Їй, напевне, властиве незмірне чуття меншовартості й скривдженості, бо вона знає, що іншим дістається шана, а вона приречена на анонімність.

— Це правда.

— Принаймні це не ваша проблема, — сказав Клейборн. — Ви вочевидь не потребуєте дублювання, навіть голосу, і вам не треба боятися, що вас забракують.

— Як мені ставитись до цих слів? — усміхнулася Джен. — Це лестощі чи просто аналіз?

Клейборн відсунув тарілку, потягшись до чашки кави:

— А чому ви б віддали перевагу?

— Я, як і кожен, отримала досить лестощів у цьому бізнесі. Але треба стати знаменитою, щоб можна було дозволити собі аналіз. Або потребувати його.

Клейборн відхилився на спинку стільця:

— Може, й так. Але ж, якби люди краще розуміли свої мотиви на початку, то, можливо, не доходило б до терапії.

— Ви пропонуєте мені безкоштовний аналіз?

— Навряд. Я не можу навіть спробувати взятися до нього, поки не дізнаюся про вас більше.

— Запитуйте.

— Гаразд. Спершу одне узагальнення. Більшість актрис походять, здається, із двох середовищ. Перше — це зруйнований дім: батько помер, розлучився або просто зник, коли дитина була мала, і мати взяла гору. Агресивна, честолюбна, використовує доньку як маріонетку, спонукаючи її вийти на світло рампи, але завжди міцно тримає за ниточки. Видається знайомим?

— Слушно, — пробурмотіла Джен.

— Друга група походить із трохи іншого середовища. Знову немає батька, але немає й матері: померла, можливо, психічнохвора. Дівчина сирота. Не відчувши безпеки в домі названих батьків, часто кидається в ранній шлюб, але це нічого не вирішує. Отож шукає чоловіків, які мають владу й використовують її, так само як вона використовує їх для сприяння своїй кар’єрі.

— Як Мерилін Монро, — кивнула Джен. — Я знаю цей різновид теж.

— Досить добре, — схвалив Клейборн. — Але тепер ми підходимо до запитання. До якого типу належите ви?

— А ви можете вгадати?

Клейборн усміхнувся їй у відповідь:

— Із того, що я спостеріг, ви належите до другої категорії.

— Стривайте! Якщо ви думаєте, що я одна з тих безумних, розгублених суїцидальних створінь, які сидять на таблетках...

Клейборн похитав головою:

— Звичайно, ні. Це з’являється потім. Головне, що я кажу, — до цього взагалі не конче має доходити, якщо розуміти проблему.

— Як ми взагалі опиняємось у цій ситуації? — силувано засміялася Джен, знаючи, що сама завинила у втраті ініціативи. Треба покласти край імпровізаціям, просто дотримуйся заздалегідь складеного сценарію.

«Сценарій...»

— Досить про мої проблеми, — відмахнулася Джен. — Як пройшла ваша розмова з Роєм сьогодні вранці?

— Думаю, досить добре. Він, здається, згоден із більшістю змін, які я запропонував.

— Яких змін?

— Ідеться головно про зображення характеру Нормана. Саме над цим Рой тепер працює.

— А як щодо моїх сцен?

— Не думаю, що вони будуть дуже змінені. Можливо, ви втратите кілька рядків тут або там.

— Чому?

— Якщо ставлення Нормана змінюється, ваша реакція, річ природна, змінюється теж. Кілька скорочень діалогів увиразнять це.

— Скорочень діалогів? — напружилася Джен. — Що діється в цьому бізнесі? Ніхто не каже продюсерові, як організувати процес, або режисерові, як працювати, але геть кожен думає, ніби він автор.

Щось у душі Джен казало: «Спокійніше, ти вийшла з ролі». Але якщо він занапастив її роль...

Тим часом Клейборн сидить зі своєю професійною усмішкою, кажучи їй не хвилюватися. За кого він вважає себе, даючи їй поради? Слова, здається, самі вискакували з вуст:

— Як довго ви були тут — два, три дні? Відколи ви стали експертом?

— Я — ні.

— («Господи, він, здається, задавака. І цей його глибокий голос, удавані медичні манери»).

— Це тільки питання логіки. Зміна ставлення Нормана означає зміну вашої реакції на його слова і дії, на його маніпуляції.

— Я не потребую діагнозу лікаря. І яка, по-вашому, маніпуляція добра — запихання свічки?

Клейборн розсміявся, але Джен грала не для сміху. Вона грала на результат. Хай йому біс, вона взагалі не грала — питання було надто важливе.

— Шановний, дозвольте мені сказати вам щось...

— Ви вже сказали. — Клейборн тепер не сміявся. — Я знаю, що ви кажете. Ви захищаєте свою роль.

— Це не просто роль — це все моє майбутнє. Невже ви не бачите?

— Ніхто не може бачити майбутнє. А хоче бачити тільки той, хто не може стояти й дивитися на минуле. — Клейборн кивнув головою. — У вашому випадку, із тим походженням, про яке ви розповіли мені...

— Я не випадок, я — актриса! Хай там як, що в біса ви знаєте про моє походження?

— Хотілося б почути.

— Звичайно, почуєте! Ось як ви, психіатри, досягаєте оргазму, правда? Слухаючи всі мильнооперні оповідки про дівчат-підлітків із розбитих сімей, дівчат, яких лупцювали і ґвалтували, які тікали і злягалися з кожним, на кого натраплять, просто щоб мати змогу посприяти своїй кар’єрі. — Джен дивилася на Клейборна, спостерігаючи його реакції. — Гаразд, я маю для вас новину. Ця вигадлива теорія про актрис — купа лайна.

Хочете знати, яке моє походження, звідки я родом? Просто звідси, з Норт-Голлівуду, ось звідки. Мої батько-мати досі живі, у Нортбриджі. Вони ніколи не розлучалися, ніколи, наскільки я знаю, навіть не сварилися по-справжньому, і я сама надумала піти на театральні курси після закінчення середньої школи Ван Нюйс у Лос-Анджелесі. Останні п’ять років живу самостійно.

Але це не означає, що таке життя інколи не буває суворим, бо кінобізнес суворий, треба боротися за все, що отримуєш, і він, мабуть, ще суворіший, коли немає якоїсь сценічної матері або баракуди в постаті агента чи продюсера, що відчинятимуть тобі двері. Звичайно, я трохи жартую, але ж отак грають у гру, хоча це аж ніяк не означає, що я мов повія...

— Голлівуд — повія, — зауважив Клейборн.

Джен стримала себе, насупилася:

— Як це?

— А хіба ви не бачите? Це синдром розваг. Сам фільм проституює перед глядачами. Сам спосіб, яким він рекламує себе, — сутенерство: прийдіть зґвалтуйте мене, лупіть мене. Я тут, щоб віддатися задля вашої насолоди в пітьмі, я запрошую вас дати волю вашим найнесамовитішим фантазіям хоті, вбивства, помсти. Я ваблю вас, щоб ви ототожнилися з садистами, соціопатами, поліморфно збоченими, спокушаю вас мріями про руйнування. — Клейборн усміхнувся, немов вибачаючись. — Не зрозумійте мене хибно. Я не принижую розваг. Ми всі потребуємо катарсису, тимчасової втечі у світ вигадки. Саме це отримують глядачі, а коли фільм закінчується, треба просто вийти й повернутися до реальності.

Але якщо ви одна з тих, хто створює цей світ вигадки, то ви лишаєтесь, нікуди не йдете, живете з фантазіями ніч і день. Це небезпека, бо ви не маєте альтернатив. Зрештою ви втрачаєте контакт, утрачаєте здатність давати раду реальності. А якщо це пов’язане з вашим життям, то може зруйнувати вас.

— Хто ви в біса такий, щоб розповідати, як мені жити моїм життям? — притьмом підвелася Джен. — Може, це не найкраща річ у світі, може, я егоїстична й дурна і моя думка хибна. Але я знаю, що роблю. Якщо ви хочете почути про альтернативи, ідіть поговоріть із Кей!

— Кей?

— Моєю меншою сестрою. Вона мала все, що їй треба: була набагато кмітливішою за мене, та ще й набагато гарнішою, але мала доти, доки їй виповнилося шістнадцять років. Саме тоді вона вийшла на сцену реального життя, яку ви так підносите. Реального життя, просто тут, у її животі, куди його вставив якийсь огир. У сімнадцять років вона стала матір’ю, у вісімнадцять жила в автофургоні з приятелем і дитиною. Потім того хлопця схопила поліція, дитину в неї забрали й віддали до сиротинця. Вона втекла, і Господь тільки знає, де вона тепер. Батько-мати зі шкури пнулися, намагаючись знайти, але марно. Можливо, їй пощастило, і вона натрапила на якогось психіатра, який каже їй, що не треба непокоїтися, бо те, що вона робила, — щось краще, ніж жертва своїм життям задля кар’єри.

Клейборн відсунув свій стілець від столу:

— Не дуріть себе. Ви кажете так, наче це були ваші єдині варіанти вибору. Але між цими двома крайнощами є широкий діапазон, і більшість нас спромагаються йти на компроміс і будувати своє життя там.

Джен обернулася до Клейборна, її очі палали:

— Що з вами? Невже ви робили не те саме — витрачали роки на освіту, гарували, віддавали все, щоб просто дістатися туди, де ви тепер?

— Саме так, — лагідно погодився Клейборн. — Я кажу вам це, бо пройшов цей шлях. А там, де я тепер, чистилище. Взагалі ніде. Немає дому, немає родини, немає особистого життя. Буття працеголіком — не життя. Тепер мені надто пізно мінятися, а ви ще маєте вибір. Не відкидайте його.

Джен слухала, її гнів спадав. Можливо, він не прикидається, можливо, він щиро вірить у свої слова. Бідолаха, живе в лікарні й сушить собі голову проблемами купи божевільних, це просто нескінченна гнітючість двадцять чотири години на добу. Раптом у неї з’явилась думка: «Цікаво, як давно він не був із жінкою?»

Із цією думкою прийшла теплота, що наростала в душі Джен, теплота, якої вона не могла пояснити. Це був і не секс, і не просто симпатія, а радше поєднання обох чуттів, і якимсь чином завдяки цьому поєднанню їхня сила зростала. Навіть не усвідомивши, Джен пішла до Клейборна, простерла руки і...

Заграла мелодія дзвоника.

Джен насупилася, обернулась і пішла до дверей. «Хто там?..»

Рой Еймс.

І то такої пори. Отже, ревнує. Відколи це дало йому право вдиратися?

— Чого ви хочете? — запитала вона.

Еймс проскочив повз неї в кімнату:

— Я намагався зателефонувати, але ваша лінія зайнята.

Джен спохмурніла ще більше:

— Цей телефон не дзвонив увесь вечір.

Рой глянув на журнальний столик:

— Тож я й бачу.

Джен простежила за його поглядом:

— Раніше телефонувала Конні, до того, як вийшла. Напевне, не поклала як слід слухавку.

— Так і є. — Еймс кивнув Клейборну. — Це я з вами хотів зв’язатися. Поїхали.

— Куди? — підвівся Клейборн.

— У «Coronet». Дрісколл подзвонив мені додому. Ходімо, візьмемо мою машину.

Рой обернувся й пішов до дверей:

— Хтось підпалив студію.

23

Рой їхав швидко, зсунувшись уліво, щоб дати місце Джен і Клейборну, що сіли поряд із ним.

Крутячись по серпантину на схилі пагорба, женучи по бульвару, Рой намагався почути звуки сирен. Але нічого не долинало, а коли під’їхали до брами, нічого й не побачили. Студія й далі бовваніла серед ночі, й полум’я пожежі не світилося.

— Хибна тривога? — пробурмотів Клейборн.

— Не може бути, — розгубився Рой. — Дрісколл сам телефонував мені.

А сам Дрісколл стояв коло брами поряд з охоронцем.

Машина заїхала в браму, він підбіг до машини й сердито глянув на Роя, показуючи на його пасажирів:

— Де вони в біса взялися?

— Лікар Клейборн вечеряв із Джен, — пояснив Рой. — Я думав, що за таких обставин він має знати...

— До біса обставини! — Дрісколл обернувся до Джен і Клейборна: — Гаразд, ви вже тут. Але запам’ятайте одне: тримайте рот на замку, ви обоє. — Пішов, навіть не чекаючи відповіді. — Ходімо.

— А ви не збираєтесь розповісти, що сталося? — запитав Клейборн.

— Зараз побачите. Стався нещасний випадок.

Пройшовши половину студійної вулиці, Рой збагнув, куди вони йдуть. Один знімальний павільйон був відчинений, коло входу стояв блискучий червоний хетчбек Френка Мадеро, начальника студійної бригади пожежників.

Усередині сьомий павільйон яснів від світла. Дрісколл провів усіх повз низку гардеробних до декорацій за ними.

Рой упізнав їх, коли вони зайшли, бо не впізнати було годі. То була спальня матері Нормана, точнісінько така, як він описав у сценарії. Або майже така.

У спальні чекало двоє чоловіків: приземкуватий вусатий Мадеро і старий Чак Ґроссінджер, один з охоронців нічної зміни, вони розмовляли в кутку коло ліжка з балдахіном.

Рой блимав очима в яскравому світлі, на перший погляд декорації видавалися непошкодженими. Проте в повітрі стояв ядучий сморід горілої тканини.

Потім Рой звернув увагу на укривало: обпалені краї, на наволочках обгорілі сліди, які тяглися й за спинку узголів’я, зачорнівши стіни декорацій.

— Виявили якраз вчасно, — розповідав Ґроссінджер. — Я проходив повз, двері були ледь прочинені, і я побачив світло, щось блимало всередині. Потім відчув дим. Забіг усередину, ліжко горіло, тож я взяв зі стіни вогнегасник...

— І мало не засмажився сам, — похитав головою Френк Мадеро. — Такі речі трапляються, ви мали б викликати мене.

— Хай йому біс, та тут усе могло б згоріти, поки ви, хлопці, вивели б машини з гаража. Якби той бензин вибухнув...

— Бензин? — Дрісколл знову насупився, пішовши до Мадеро, що нахилився коло далекого краю ліжка, Рой уже не бачив, над чим.

— Я щойно знайшов її під ліжком, — сказав Мадеро, тримаючи п’ятилітрову каністру.

Дрісколл простяг руку до каністри й похитав її.

— Її навіть не відкривали.

— Верхньої накривки немає, — уточнив Мадеро. — Хтось збирався використати, але йому завадили.

— Звідки ви знаєте? — Дрісколл нахилився вперед, заглядаючи під ліжко. — Дивіться, тут є і бляшанки з фарбою, і пензлі. Ледацюги приховали це все, коли закінчили роботу, замість занести назад до комори. Може, хтось із них вирішив поспати, задрімав із сигаретою в зубах. Ліжко загорілося, він злякався і втік.

Мадеро похитав головою:

— Повірте мені, це підпал. Нам краще викликати...

— Стривайте. — Дрісколл обернувся до охоронця: — Ви вже розмовляли з Телботом?

Рой згадав прізвище, Телбот  — начальник охорони студії.

Ґроссінджер збентежено переступав з ноги на ногу під поглядом Дрісколла:

— Ще не мав змоги. Ви ж знаєте, де він живе, аж у Таузенд-Оукс. Я подумав, що, поки він доїде...

— Немає значення, що ви думали. Хтось іще з нічної зміни знає про це?

— Ні. Джиммі стоїть на брамі, Фріц і Мангоф охороняють задню частину.

Дрісколл глянув на Мадеро:

— А як щодо ваших людей?

— Перрі й Козенс на чергуванні, але вони спали нагорі, коли зателефонував Ґроссінджер. Він сказав мені не поспішати, вогонь погашено, і, хай там як, усе скидається на випадковість, тож я просто скочив у машину й приїхав сам.

— Отже, про те, що сталося тут, знаємо тільки ми.

— І палій. — Френк Мадеро показав на каністру з бензином у руці Дрісколла. — Я знаю, до чого ви хилите, але це підпал...

Дрісколл, похитавши головою, відступив назад:

— Ви помиляєтесь, це випадковість.

Обличчя Мадеро почервоніло:

— Відколи ви тут віддаєте накази?

— Відколи Барні Вейнгартен поїхав у Європу, — відповів Дрісколл. — Рубен вилетів у Нью-Йорк, тож керую тут я. Якого біса, на вашу думку, я ще сидів увечері в кабінеті, коли ви зателефонували? Маю досить клопоту й без того, щоб хтось намагався мене вчити, як потрібно виконувати свою роботу.

— Може, й так, — підвищив голос Мадеро. — Але, якщо ви намагаєтесь прикрити, ми опинимось у великій халепі...

— Мовчіть і слухайте! Якщо хочете халепи, то йдіть дзвоніть поліцаям! Напишіть рапорти, ви обидва, точнісінько так, як розповіли мені. А коли Вейнгартен повернеться й дізнається, якою недбалою була сьогодні охорона, — коли почує, що ті двоє блазнів на пожежному чергуванні проспали пожежу, яка могла спалити всю чортову студію, — я гарантую вам, що виженуть вас обох.

— Вам це ніколи не зійде з рук, — мовив Мадеро, хоча вже не кричав, а просив заспокоєння.

— Покладіться на мене. — Дрісколл глянув на Роя, Джен і Клейборна. — Від вас я хочу тільки мовчання. Кожному, хто захоче знати, чому ви були тут сьогодні ввечері, кажіть, що провели виробничу нараду.

— А ви нічого не забули? — ступив уперед Ґроссінджер. —
Доказ...

— Який доказ? — Марті Дрісколл постукав по каністрі. — Її я заберу сам. — Глянув на ліжко. — Ви і Мадеро зніміть укривало і викиньте. Завтра я скажу Госкінсу, що малюнок був надто мудрований, нехай дасть щось інше. — Продюсер глянув угору. — Знайдіть щось, щоб прибрати ці плями зі стіни. Увімкніть кондиціонери, щоб вивітрився сморід.

Мадеро стенув плечима:

— Гаразд, але, коли щось станеться...

— Не станеться, якщо ніде не бовкнете, — всміхнувся Дрісколл. — Просто робіть, що я сказав, а завтра у вас відгул. — Почав виходити з декорацій. — Гаразд, на цьому й кінець. Завтра вранці я зазирну передусім до вас.

Рой вивів своїх колег на темну студійну вулицю, мов закрижанілу від срібного місячного сяєва. Джен і Клейборн мовчали, але він здогадувався, про що вони думають. «Приховати. Співучасники після скоєного».

Рой прискорив ходу, щоб порівнятися з Джен, але її очі видавалися мало не скляними, місячне проміння увиразнило блідість обличчя. На обличчя Клейборна вже було пізно дивитися, бо тепер він ступав попереду разом із Дрісколлом.

— Мені треба поговорити з вами, — озвався Клейборн.

— Кажіть.

— Наодинці.

Продюсер похитав головою:

— Слухайте, ми всі разом у цій халепі. Якщо маєте щось сказати, нехай чують усі.

Коли Рой і Джен підійшли, Клейборн пильно глянув на річ у руках Дрісколла:

— Каністра з бензином, — пробурмотів він. — Я бачив таку минулої суботи, коли Норман спалив фургон.

— Господи, тільки не треба знову! — Залисина на чолі Дрісколла вкрилася зморшками на знак протесту. — Ви збираєтесь сказати, що Норман улаштував цю пожежу?

— Я попереджав вас, що він намагатиметься щось утнути, — наполягав Клейборн. — Хто ще мав би кращий мотив? — Кивнув на каністру. — Щодо методу...

— Збіг. Щоразу, коли хтось хоче утнути таку штуку, він думає передусім про бензин.

— Тож, по-вашому, тут був піроман?

— Я такого не думаю! Це могло бути так, як я й сказав, звичайна випадковість. Якщо ви намагаєтеся налякати мене, забудьте.

— Хотілося б, щоб я міг. — Рой побачив тепер обличчя Клейборна, чоло лікаря зросив піт. — Ось чому я мовчав, бо не хотів нікого лякати й не мав певності на сто відсотків. Але після сьогоднішнього вечора вже не може бути сумніву. Норман тут.

— До дідька ваші слова! — вимахував каністрою Дрісколл. — Це нічого не доводить.

— Але я бачив його.

— Що?

— Я бачив його, — тихо повторив Клейборн. — Учора пізно ввечері.

Ніхто не озвався. Рой дивився на Клейборна, всі тепер дивилися на нього, тим часом як місячне сяєво згасало, і чекали, що він казатиме далі.

«Чудова сцена, — сказав собі Рой. — Татусю, розкажи нам казочку. Розкажи про страховисько, яке приходить забирати нас у пітьмі».

Але Клейборн не був нічиїм татусем і не розповідав про щось побачене в пітьмі. Рой пильно слухав слова і фрази, що відлунювали йому у вухах. «Супермаркет на бульварі Вентура. Юрби покупців. Яскраві вогні. Дзеркало. Бачив, як він стоїть, не менш виразно, ніж бачу тепер вас. Вибіг — він утік...»

— Тож як ви можете бути певні? — запитав Дрісколл. — Може, ви помилилися.

— Я помилився тільки в тому, що не розповів вам про це раніше. Якби ви послухали моєї поради і припинили робити фільм, цього б не сталося.

— Таж нічого не сталося. — Дрісколл ворухнув каністрою в руці, і бензин захлюпав. — Нічого й не станеться.

— Він спробує знову...

— Не хвилюйтеся. Відтепер ми посилимо безпеку. Вже ніхто не спатиме на чергуванні, ніхто не ледарюватиме. Я й далі думаю, що ви помиляєтесь, а якщо ні, ми будемо готові до негідника.

— Навіщо йти на цей ризик? — ступив наперед Рой. — Чи не могли б ви принаймні відкласти початок роботи над фільмом і дати поліції шанс знайти його?

Клейборн кивнув головою, вдячно всміхнувшись за підтримку Роя, а Дрісколл швидко заговорив:

— Надто пізно. Мадеро і Ґроссінджер уже прибирають докази. І як ми пояснимо, чому ніхто не зателефонував одразу, коли виявили пожежу? — Похитав головою. — Жодної поліції.

— Але ж відкласти...

— Завтра побачимо, — відвернувся Дрісколл і пішов геть.

— Це означає, що він не відкладе, — пробурмотів Рой. Глянув на Клейборна. — Ви впевнені, що бачили саме Нормана?

— Цілком.

В очах Джен проступала тривога:

— Супермаркет на бульварі Вентура, — протягнула вона. — До нього, здається, лише три квартали звідси.

— Він сам там не покажеться, — мовив їй Клейборн. — Аж ніяк, якщо впізнав мене вчора ввечері. Але, якщо знайшов собі криївку десь тут...

Рой, здивувавшись, глянув униз, коли Джен стала коло нього і взяла за руку. Глянувши вгору, побачив обличчя актриси, її очі відображували збентеженість, вуста — печать спокійного контролю. Але істина полягала в дотику її пальців, які стиснули йому руку. Дівчина злякалася.

Вона звернулася до нього, чекаючи заспокоєння й захисту, але він не міг дати їх. Тепер вони всі були вразливі.

— Ходімо, — сказав Рой. — Вибираймося звідси.

24

Лезо ножа мало п’ятнадцять сантиметрів завдовжки і два з половиною завширшки, було двосічне і гостре, мов бритва.

Санто Відзіні стояв у затінку, схопивши руків’я, його очі прикипіли до загостреного кінчика, він поволі підняв його до світла. Але заціпенів, злякався, коли до кімнати зайшов Клейборн:

— Містере Відзіні...

— Так?

— Я лікар Клейборн. У вашому кабінеті мені сказали, що ви тут. Сподіваюсь, я не перешкодив вам?

— Навпаки, прийшли якраз вчасно.

Відзіні поклав ніж на стільницю під світло, потім подав руку.

— Дуже приємно, — промовив він. — Я хотів зустрітися з вами, відколи мені повідомили про ваш приїзд.

Клейборн уловив запах крему після гоління — ні, чогось сильнішого, парфумів чи одеколону, що маскував запах давнього поту і якогось іншого запаху, який годі визначити. Режисер обернувся і знову глянув на ніж.

— Занадто тонкий, — пробурмотів він. — Вам не здається?

Світло тепер осяяло обличчя режисера, коли він, спохмурнівши, дивився на ніж. Клейборн глянув на Відзіні.

— Вам не здається? — повторив режисер. — Треба щось ширше...

— Атож, — кивнув головою Клейборн, змусивши очі дивитися на ніж замість обличчя перед ним.

— Ну, й відділ реквізиту! — зітхнув Відзіні. — Справжня гидота. Я сказав, що мені треба, а вони прислали мені ножі з викидними лезами! — Він закотив очі. — Я кажу: ні, це не для Нормана Бейтса, а вони кажуть: чом би й ні, нині кожен використовує такі ножі. — Ще раз зітхнув. — Навіть повірити годі!

Знов усміхнувся, а Клейборн знов уник його погляду.

— Я радий, що ви тут, — казав Відзіні. — Це добрий знак. Разом ми оберемо належний інструмент.

Відзіні пішов до стелажа в задній частині кімнати. Пішовши вслід за ним у той затінений простір, Клейборн уперше повною мірою зрозумів, де він опинився.

«На далекому краї ліворуч ви побачите склад зброї», — казав йому службовець із відділу реквізиту. Клейборн таки побачив, але тепер збагнув, що ті слова були недооцінкою.

Кімната була мініатюрною зброярнею. Під правою стіною стояв подвійний стелаж зі старовинною зброєю: дротиками, піками, алебардами, списами, довбнями, палицями, бойовими сокирами і молотами, кожен предмет мав ярлик із номером для ідентифікації.

На протилежній стіні стояли одна на одній дві довгі відчинені шафи з вогнепальною зброєю. Аркебузи, кремнієві рушниці, різноманітні гвинтівки фірм «Winchester», «Mauser», «Enfield», «Garand» і сучасніші види зброї. За ними стояли ящики з луками, арбалетами, сагайдаки зі стрілами для примітивних індіанських і мудрованих східних луків. У скляних ящиках над головою Клейборн бачив ручну зброю, дуельні пістолети, порохівниці, пістолети «Colt», «Luger», револьвери, поліційні пістолети і дешеві кишенькові пукалки.

Але саме задня стіна привабила Відзіні й прикувала тепер увагу Клейборна. Там, навіть у пітьмі, сяяло. Полиск начищених до блиску й наполовину висунутих із підвішених піхов римських широких мечів, ацтекських зубчастих мечів, абордажних шабель, скимітарів, ятаганів, рапір, довгих мечів вікінгів і шабель наполеонівської кавалерії.

Відзіні не зважав на цю виставку, а вивчав безладно навалені ножі на полицях вище.

— Подивіться, як вони зберігають їх! — обурювався він. — Чисте божевілля. — Стенув плечима. — Але ми спробуємо знайти що-небудь. — Випроставши руки, він обережно перебирав асортимент забезпечених ярликами кинджалів, фінок, кортиків, стилетів, потім його пальці обплели грубе руків’я, і він потягнув за нього. Дивився на десь тридцятисантиметрове лезо, що починалося після гарди й закінчувалося заокругленим кінчиком. — Що це?

— Схоже на мисливський ніж, — мовив Клейборн. — Десь такий використовували піонери, переселенці, які мандрували на захід.

— Але не тепер, га? — Відзіні з очевидною неохотою поклав ніж на місце. — Шкода, був би найразючіший.

Рука Відзіні совалася вздовж полиці, потім зупинилася. Він знову потягся вперед, дістаючи двадцятисантиметровий двосічний ніж із широким лезом і простим руків’ям. Тримав його проти світла з іншого краю кімнати, схвально киваючи головою, коли лезо полискувало серед тіней.

— Різницький ніж. Саме ним він скористається.

— Скористається?..

— У фільмі, — всміхнувся Відзіні. — Потрібний розмір, потрібна довжина і матиме чудовий вигляд на плівці. Я накажу виготовити кілька дублікатів.

Відвернувся, поплескуючи по лезу:

— Вдале відкриття. Зрештою, ніж — справжня зірка нашого фільму. Ви згодні зі мною?

Клейборн уник усміхненого погляду:

— Певною мірою...

— Не те що сценарій не має значення, — додав Відзіні. — Я прочитав відредаговані сторінки, які Еймс приніс сьогодні вранці.

— Саме про це я й хотів запитати. І, звичайно, зустрітися з вами, — похапцем додав Клейборн. — Яка ваша думка?

— Є деякі добрі речі. Мені подобається трактування реакцій Нормана, це надає характеру глибини. Але оті купюри в сценах убивства — помилка для нас.

— Я відповідатиму за це, — сказав Клейборн. — Я запропонував викинути частину сцен із відвертим насильством.

— Чому? — Відзіні тепер не всміхався. — Зрештою, ми тільки розповідаємо про щось.

— Люди схильні вірити тому, що бачать.

— Звичайно! Але наша розповідь — про вбивство, і саме це я маю показати їм, ті, як ви кажете, криваві подробиці, щоб вони видавалися реальними.

— Насильство — не єдина реальність.

— Хіба? — показав рукою на стіни. — Подивіться навколо. Ця зброя тут — наче історія людства. Спершу довбня, потім лук, холодна сталь, вогнепальна зброя. Бракує тільки теперішньої атомної бомби. Прогрес цивілізації, га?

— Але ж ви говорите про війну...

— Я маю право. — Відзіні дивився на ніж. — Коли під час Другої світової війни напали на Сицилію, я був ще дитиною. Але бачив усе: грабунок, тортури і вбивства. Війна вже давно скінчилася, але насильство ніколи не припинялося: в Біафрі, Банґладеші, Архіпелазі ГУЛАГ, в’язницях Тата Дока на Гаїті, в «тигрових клітках» у В’єтнамі. Ми живемо нині у світі турецьких тюрем, латиноамериканських темниць, ірландських бомбових нападів, палестинських терористів, іранського звірства, камбоджійського геноциду. Світі, де діти позбавляють життя батьків-матерів, ґвалтують учительок, убивають незнайомців на вулицях, затоптують одне одного до смерті на рок-концертах, навіть чавлять своїх кумирів, як-от потовкли Джона Леннона. Насильство тепер — нормальна річ.

— Так само й доброта і розуміння.

Відзіні похитав головою, а зброя на стіні позаду нього полискувала й сяяла.

— Доброта — це розкіш, яку можна дозволити собі тільки за доби процвітання. Світ уже не процвітає, і ми побачимо ще гірше. Таких людей, як Норман Бейтс, цей сучий син, буде більше. Його мати була сука, а він — дитина нашого часу. — Режисер цупко схопив руків’я ножа. — Така моя думка, і саме це має сказати мій фільм.

Клейборн знову глянув убік. Не хотів бачити обличчя Відзіні, але мав розмовляти.

— Дехто з нас досі вірить, що є добро у світі.

— Може, й так. Але, щоб вірити в добро, слід визнати і зло. — Відзіні пішов до дверей на далекому краї кімнати, й досі тримаючи ножа. — У кожній людині є частинка диявола. І я покажу її вам.

Відзіні вийшов із кімнати, Клейборн мовчки стояв. «Параноя. Неміч, хвороба, дуже можливо, небезпека». Але не діагноз непокоїв його, зрештою, він бачив таке багато разів раніше.

Справжнім шоком стало обличчя Відзіні. Клейборн теж бачив його раніше.

Адже Санто Відзіні був достеменний Норман Бейтс.

25

Як автор Рой намагався уникати кліше. Але, коли Клейборн зайшов у його кабінет, мимоволі скористався одним:

— Що сталося? У вас такий вигляд, наче ви побачили примару.

Клейборн сів із другого боку столу:

— Я щойно зустрічався з Відзіні.

— А він не любить змін, — кивнув головою Рой. — Що він робив, торочив, як і завжди, про насильство?

— Так, але...

— Забудьте. Він базікає про це вже роками, щоразу, коли виступає на ток-шоу або кіносемінарі. Я знаю, бо один мій приятель пише для нього. За двісті доларів. — Рой усміхнувся. — І ніколи не отримав платні.

— Не це. — Клейборн і далі видавався приголомшеним. — Чому ви не розповіли мені?

— Розповів що?

— Що Відзіні схожий на Нормана Бейтса?

— Ви знущаєтеся з мене. — Усмішка Роя згасла. — Ми маємо фотографії...

— Багаторічної давнини. Він має такий вигляд, як Норман тепер.

Рой дивився на Клейборна, і думки в його голові заворушилися:

— Тоді ви, може, його бачили того вечора в супермаркеті?

— Можливо. — Клейборн помовчав. — Що ви знаєте про нього?

— Тільки те, що читав або чув. Він почав у Італії, грав негідників у спагеті-вестернах. Коли з’явилися фільми страхіть, перемкнувся і став працювати режисером. Переїхав до Франції, зняв там кілька фільмів. «Loup-garou», фільм про вовкулак, був його першим великим успіхом. Це дало йому мікс.

— Мікс?

— Секс і насильство, — стенув плечима Рой. — Таке люблять на кінофестивалях.

— На вас не справило враження?

— Мене ніхто не запитував. Люди з арт-хаузу любили те, що бачили на екрані, а бухгалтери любили цифри, які бачили у своїх гросбухах. Сюди він приїхав завдяки контракту на три фільми, оце й усе.

— А відомо щось про його особисте життя?

— Він ніколи не висувався. Проте є багато чуток.

— Яких саме?

— Звичайних. Був одружений п’ять разів. Він не менший гей, ніж старий Париж, водиться і з чоловіками, і з жінками. Підсів на наркотики і не може відмовитись від них. Вибирайте.

— А ви не маєте власної думки?

— Тільки про його роботу. Думаю, він справжній збоченець. Такий, що осучаснить Джека-Тельбушника і дасть йому для виконання робіт електричний ніж. Відзіні справді не байдужий до серійних убивць. Думаю, ви знаєте, що саме він приніс цей проєкт до Дрісколла. Це ще до того, як вони покликали мене, але я чув, що його первісна ідея полягала в тому, щоб самому грати Нормана.

— Не знаю, — похитав головою Клейборн. — Звичайно, є схожість...

— Дрісколл, напевне, відмовив його, сказав, що йому потрібне ім’я, і призначив Пола Морґана. Але Відзіні особисто наставляє Пола. Навіть вибрав для нього перуки та сукні.

— І ніж, — додав Клейборн. — Саме це він робив, коли я щойно бачив його. Він, здається, знає, якою зброєю користувався Норман.

Рой глибоко вдихнув:

— Не дивно, що ви приголомшені. Якщо він справді ототожнює себе з Норманом...

Клейборн підвівся:

— Думаю, нам слід поговорити з містером Дрісколлом.

Але Аніта Кедзі мала іншу думку. Похитала головою майже тієї самої миті, коли обидва зайшли в приймальню Дрісколла.

— Вибачте, його немає, — повідомила секретарка. — Я не можу сказати, повернеться він сьогодні пополудні чи ні...

— Гарна дівчинка.

Міс Кедзі підняла очі, бо Марті Дрісколл позаду неї відчинив двері й кивнув своїм відвідувачам:

— Вітаю! Сторінки мені сподобалися.

Рой глянув на Клейборна:

— А Відзіні — ні.

— Знаю. — Дрісколл, здається, не збентежився. — Хочете поговорити про це? — запитав і махнув, запрошуючи, рукою.

— Містере Дрісколле, — перехопила його увагу Аніта Кедзі, коли він обернувся, щоб іти, — а ваш дзвінок у Нью-Йорк?..

— Не турбуйтеся, — глянув на свій годинник продюсер. — Там тепер уже по сьомій, він, напевне, пішов вечеряти. Якщо озветься, нехай зателефонує мені ввечері додому.

Зачинивши двері перед спохмурнілим обличчям Аніти, Дрісколл сів за свій стіл навпроти Роя і Клейборна.

— Радий, що ви заскочили. Я однаково збирався зв’язатись із вами після дзвінка Відзіні. — Усміхнувся Рою: — Що, завдали вам клопоту?

— Він розмовляв зі мною, — озвався Клейборн. — Здається, він не згоден, що сцени вбивства пом’якшені.

— Що ж, а я ні. — Усмішка Дрісколла поширшала, щоб охопити обох співрозмовників. — Запам’ятайте одне: Відзіні тепер відчуває великий тиск. Ми всі тепер під вогнем із наближенням дня початку.

— Це я й хотів обговорити, — підхопив Клейборн.

— Кажіть.

Коли психіатр розповідав про свою зустріч, Рой спостерігав реакції Дрісколла.

Він, здається, слухав досить терпляче, нерухомо сидячи позаду великого столу. Урвав тільки тоді, коли Клейборн заговорив про схожість Відзіні з Норманом Бейтсом.

— Я не бачу цього, — заперечив він.

— А Відзіні бачить. Він навіть хотів грати його роль.

— Джордж Ворд полюбив би вас за таке, — всміхнувся Дрісколл. — Це його трюк, він вставляє цей пункт в угоди.

— Я серйозно. Цей чоловік...

— Фірмовий режисер. — Дрісколл нахилився вперед. — Без нього ми б нічого не досягли. Пол Морґан може й досі забезпечити продаж квитків десь у глушині, або принаймні ми сподіваємося на це, але грошей не принесе. Джен — ніщо. Відзіні — ось що купуватимуть глядачі, він ключ до всього.

— Навіть якщо він психічно неврівноважений?

— Усі режисери трохи пришелепкуваті. Нехай це не хвилює вас.

— Але воно хвилює мене, — спохмурнів Клейборн. — Учора ввечері, почувши про пожежу, ви зателефонували Рою. Чому ж не спробували зв’язатися з Відзіні?

— Насправді я намагався, — вагаючись, відповів Дрісколл. — Я лишив повідомлення на його автовідповідачі.

— Це означає, що його не було вдома, — Клейборн став ще похмуріший. — А він сказав вам, де був? Чи відповів на ваш дзвінок узагалі?

— Отакої! — ляснув долонею по столу Дрісколл. — Невже ви думаєте, що Відзіні підпалив, щоб зашкодити своєму фільму?

— Хтось таки підпалив.

Важкі брови Дрісколла піднялися вгору:

— Послухайте, лікарю. Учора я казав тим чолов’ягам, щоб вони нікому не розповідали про пожежу, але це було дурницею, я тільки хотів бути певним, що вони мовчатимуть. Тільки між нами, сьогодні вранці о сьомій годині у мене в кабінеті був Телбот.

— Ваш начальник охорони?

— Так. Я йому все розповів. І дав каністру з бензином. Там скрізь були відбитки моїх пальців і пальців Мадеро, але він, придивившись, знайшов ще й інші відбитки. Ми знаємо, хто запхав ту каністру під ліжко, і ясно, як день, що то був не Відзіні.

— Як ви можете бути впевнені? — нахилився вперед Рой.

— Ми маємо зразки відбитків пальців кожного працівника студії. Телбот порівняв відбитки. Ті інші відбитки можуть належати Ллойду Парсонсу, одному з декораторів. Ми бачилися з ним опівдні, і, коли Телбот натиснув на нього, він заговорив.

— Про пожежу?

Дрісколл тріумфально всміхнувся:

— Пам’ятаєте, що я казав вам учора ввечері? Що ж, майже так і сталося. Парсонс із бригадою працював учора в сьомому павільйоні — не в декораціях спальні, а далі. Вони закінчили ванну кімнату для сцени в душі. Роботу завершили пізно, а коли треба було йти, він лишився зібрати інструменти. За його словами, бензин узагалі не мав бути там, вони просили шелак для керамічної плитки на стіни, але хтось помилився.

Хай там як, Парсонс був готовий завезти те все назад до комори, але не знайшов ручного візка. Він мав піти по той візок до господарчого відділу, але був або надто втомлений, або занадто ледачий. Тож і засунув усе під ліжко в декораціях поряд. Потім вирішив полежати хвилинку й викурити сигарету: адже під час роботи бригаді забороняють курити.

— Але ж він мав лише вийти надвір, — зауважив Клейборн.

— Ми так і сказали йому, але Парсонс довго й по-пустому розводився про перевтому. Якщо ви запитаєте мене, гадаю, він підсів на траву — як і всі вони, надто молодь, — і не хотів, щоб його заскочили на вулиці. Звичайно, Парсонс не признався б, але це безперечно пояснює, чому він задрімав. Коли загорілося, він прокинувся, перелякався і втік, як я й казав. Йому пощастило, що не згорів до смерті.

— Ви повірили в його розповідь? — запитав Рой.

— Якби брехав, то навіщо розповідав би отаке, знаючи, що ми можемо подати в суд?

— А ви подасте?

— Щоб мати мороку зі страховиками? Лише цього нам тепер бракувало. — Дрісколл відсунув свій стілець від столу. — Звичайно, я не казав йому такого. Він просив мене не виказувати його профспілці, і я погодився, але з однією умовою: він має піти геть зі знімального майданчика. Не знаю, яку причину він назвав їм — погане здоров’я, смерть у родині, — але пополудні поїхав. Не турбуйтеся, такого більше не трапиться.

Рой чекав, що Клейборн заперечить, але той лише похитав головою. Мовчав і тоді, коли обидва вийшли з кабінету й опинилися серед імлистого сонячного сяєва на студійній вулиці. Зрештою першим заговорив Рой:

— То що ви думаєте? Він казав правду?

— Якщо ви запитуєте про робітника, не знаю. Але я не певен щодо Дрісколла.

— А чи є якийсь спосіб з’ясувати?

Клейборн глянув на призахідне сонце:

— Краще, щоб був який-небудь.

26

У сутінках на пагорби опустився туман. Прокрадався тихенько, наче змія, закутуючи купки кипарисів і чагарники. Мовчки звиваючись по вулицях, пожирав сірою пащею пітьму й поглинав зорі.

Джен дивилась у вікно, розмовляючи по телефону.

— Не розумію, — мовила вона. — Кур’єр приніс нові сторінки десь годину тому. А тепер ви кажете мені...

— Не зважайте на сторінки. Ми не робитимемо жодних змін у сценарії, — запевнив Санто Відзіні. — Сталася помилка.

— Помилка?

— Це не має значення. Я поясню завтра, коли ви будете на репетиціях.

— Коли саме?

— Можливо, надвечір, коли я закінчу з Полом Морґаном. Почекайте мого дзвінка.

— Гаразд. А ви певні...

Джен замовкла, збагнувши, що вже ніхто не слухає. Відзіні обірвав розмову, чулися тільки гудки.

Вона поклала слухавку, гудків не стало, але тепер почувся інший звук, тихіший і з іншого джерела.

Хтось плакав.

Джен підійшла до вікна. Туман підступив до шибки, закривши пеленою схил пагорба. За вікном не ворушилася жодна форма чи тінь, але плач, ледь чутний і зневірений, не вгавав.

Дитина, можливо, загубилася в тумані?

Джен відчинила вхідні двері, визирнула. Навряд чи й бачила світло на розі, а звуків уже не чула, всюди тільки холодна тиша.

Клятий Відзіні, це його провина, змусив її тремтіти через ніщо. Адже він саме так і сказав: ніщо. Тоді навіщо дзвонив? Сказав не зважати на зміни. Але зміни роздруковані на мімеографі у студії, тобто їх хтось схвалив, бо інакше чого б їх присилали спеціальним кур’єром? Надто багато сталося всього: уся ця пригода з пожежею, розповідь Клейборна, що він бачив Нормана Бейтса, тож не дивно, що вона скисла, їй щось причулося.

Думаючи про це все, Джен лайнула й Конні. Чому вона бодай коли-небудь не лишиться ввечері вдома, замість кидати її самотою? Просто тепер Джен відчувала потребу в чиїйсь присутності, будь-чиїй. Може, якщо подзвонити Рою...

Зачинивши й замкнувши вхідні двері, Джен почула, як дзвонить телефон.

Телепатія?

Ні, то був не Рой. Знявши слухавку, вона почула голос Адама Клейборна.

— Вибачте, що турбую вас, — мовив він. — Просто я подумав, що потрібно з’ясувати, чи ви отримали нові сторінки.

— Так, я маю їх.

— Ну, яка ваша думка?

Джен розповіла про дзвінок Відзіні.

— Ви маєте на увазі, що він не збирається дотримуватись змін?

Голос Клейборна видавався тривожним, і це стривожило й Джен.

— Що діється? — запитала вона. — Чи хто-небудь спілкуватиметься зі мною?

Клейборн якусь мить не відповідав. Потім озвався:

— Це пов’язане радше...

— І я пов’язана, — сказала Джен. — Абсолютно пов’язана. — Глянула в сірий світ за вікном. — Слухайте, якщо не маєте роботи, чом би вам не заїхати до мене й щось випити?

Клейборн знову завагався, і Джен урвала мовчанку:

— Будь ласка. Я хочу знати.

— Зараз приїду.

Оце й усе.

Але не зовсім. Бо, поклавши слухавку й пішовши по коридору на кухню, Джен знову почула плач. Тут він лунав гучніше, а коли пішла далі, в тому плачі вже відчувалася нагальність, яка спонукала підійти до тильних дверей.

Відчинивши, побачила кошеня.

Маленька жовта грудочка хутра скулилася на порозі, дивлячись на неї топазовими очима. Джен підібрала майже невагоме кошеня, що пригорнулося до її руки, а нявкіт перейшов у задоволений муркіт.

— Кицю, де ти взялася? Ти загубилася?

— Няв!

Димчасті зелені очі поважно дивилися на Джен, але тепер вона відчула здригання, що пробігало по мокрих боках кошеняти.

— Бідолашко, ти вся мокра...

Джен зачинила двері й понесла кошеня до раковини. Узявши з вішака рушничок для посуду, лагідно обтерла вологе хутро. Кошеня мало-помалу перестало тремтіти.

— Ось, так краще. — Джен поклала рушничок на верхній край раковини. — Ти голодна?

— Няв!

— Гаразд, погляньмо, чим тут можна зарадити.

Джен поставила кошеня на лінолеум. Воно не рухалося, але зелені оченята стежили за її рухами, коли вона відчинила холодильник і дістала пакет молока. Узяла тарілочку з буфета, налила молока й поклала її на підлогу коло гості, що чекала.

А потім прийшов другий гість.

Почувши мелодію дзвінка, Джен заквапилася по коридору у вітальню, але цього разу ввімкнула надвірне світло й зазирнула у вічко, щоб побачити, хто прийшов. Потім розчахнула двері, впустивши хвилю липкої вологи й Адама Клейборна.

— Швидко ви доїхали.

— Мотель одразу коло підніжжя пагорба, на бульварі Вентура. — Клейборн глянув у вікно. — Але я мало не загубився, не бачив навіть дорожніх знаків. Не дивно, що ви не хочете бути тут сама.

— Я не сама, — відповіла Джен. — До мене прийшли.

Повела Клейборна на кухню, обоє зупинилися в дверях. Кошеня нагнулося над тарілочкою, рожевий язичок ледачкувато вилизував останні краплі молока.

— Ваш приятель? — усміхнувся Клейборн.

— Сподіваюсь. З’явилася коло тильних дверей кілька хвилин тому.

— Киця? — Клейборн глянув на пухнасте тільце. — Як ви можете бути впевнені в її статі?

— Жіноча інтуїція. — Джен підійшла і взяла кошеня на руки. — Гаразд, кицю, ти вже попила. Тепер наша черга.

— Няв!

Кошеня задоволено вмостилося у неї на руках. Джен повела Клейборна назад у вітальню, а коли спробувала опустити кицю на підлогу, та пазурчиками вп’ялася в її светр. Джен намагалася відчепити тваринку, але вона міцно трималася.

— Ну ж бо, відпусти мене, — бурмотіла Джен.

— Та нехай собі. — Клейборн підійшов до бару. — Я виконуватиму обов’язки господаря. Віскі з льодом?

— Чудово.

Джен сіла на диван і, поки Клейборн готував напої, гладила кошеня, що муркотіло. Пальці Джен намацали теплу плоть під пасмами шерсті, й вона здивувалася м’якості шкіри кошеняти. Під тоненькою шкуркою справді можна було відчути муркіт, що вібрував у внутрішніх органах. Яке воно тендітне!

Майже інстинктивно Джен потяглася вільною рукою до свого горла, намацала там пульс. Коли він бився під її пальцями, знову дивувалася. «Чому ми всі отакі? Такі вразливі. Оця частка дюйма, що вкриває нашу плоть, — наш єдиний захист. А якщо тут розірвуть чи розріжуть, отут, коло артерії...»

— Один цент.

Джен глянула на Клейборна, що подавав їй склянку.

— Що?

— За ваші думки.

— Ох. — Узяла склянку і здригнулася. — Пусте.

— Нехай буде десять центів. Я забув про інфляцію.

Лікар сів на диван коло Джен. Кошеня заблимало очима й сховало пазурі, потім скочило вниз і скрутилося коло її ніг.

Клейборн обернувся до Джен:

— Оцей жест, що ви зробили тепер, про що ви думали?

— Про Мері Крейн.

Джен не мала наміру казати ці слова, тож, поки не вимовила їх, навіть не усвідомлювала, що це правда.

— Що про неї?

— Не про неї. Про мене. — Джен, ледь збентежившись, кивнула головою, уникаючи пильного погляду Клейборна. —

Думаю, це одна з професійних рис. Коли ознайомлюєшся з роллю, починаєш ототожнюватися з постаттю.

— Не треба.

Джен зустрілася очима з поглядом Клейборна, і він тепер не всміхався.

— Але я повинна, справді, якщо збираюся грати роль.

Джен зробила ковток, а коли віскі розтеклось по тілу, відчула, як наростає озлоблення. Хай йому біс, він видавався таким гарним, коли прийшов, що вона майже забула, яку штуку він утнув із фільмом. Але цього разу, пообіцяла собі дівчина, вона не збирається втрачати самовладання.

— Будь ласка. — Джен тримала свій голос і вираз обличчя під контролем. — Ми вже обговорили це питання. Тільки через мої вже сказані слова, що Відзіні не збирається приймати змін...

— Тут є більше, ніж це, — урвав її Клейборн. — Сьогодні пополудні дещо сталося.

Джен відхилилася назад і цмулила віскі, поки Клейборн розповідав. Про зустріч із Відзіні й про те, що він схожий на Нормана Бейтса. Про зустріч із Роєм, їхній прихід до Дрісколла, його пояснення пожежі та застороги щодо Відзіні.

Джен мовчки слухала, поки він не закінчив, а потім спитала:

— Це все?

Клейборн підняв брови:

— Хіба цього не досить?

Дівчина опустила склянку:

— Мабуть, забагато.

— Слухайте, якщо ви не вірите мені, запитайте Роя Еймса.

— Тільки в що я маю вірити? Спершу ви кажете, що Норман живий, а тепер — що мертвий і що підпал скоїв Відзіні.

— Я не певен щодо Нормана і не маю твердих доказів про винність Відзіні. Але одне є певним. Він справді ототожнює себе з Норманом Бейтсом, і ось чому я застерігаю вас, щоб ви не ототожнювали себе з Мері Крейн.

Джен потяглася рукою вниз і погладила кошеня, що терлося їй об ногу.

— Я ототожнюю себе і з цим кошеням. І з усіма людьми, всіма речами. Може, тому, що я актриса...

— Більшість нас певною мірою схильні ототожнюватись.

— Більшість? — напружилася Джен. — Але, мабуть, не психіатри. Вони стоять вище від такої слабкості.

— Няв! — нахилило голову кошеня, начебто схвалюючи.

Але Клейборн спохмурнів.

— Припиніть бити мене по голові етикеткою, — сказав він. — Психіатри ні від чого не вищі й не нижчі. Просто досвід сповіщає нам, що повна ідентифікація будь із ким, чи то Ісусом Христом, чи то Адольфом Гітлером, небезпечна. Хоча ми можемо співчувати і пов’язуватися...

В очах Джен засвітився виклик:

— І з ким ви пов’язуєтесь?

— З кожним, — стенув плечима Клейборн. — Принаймні я намагаюся. З Норманом, звичайно, я поділяю його обурення ув’язненням та обмеженнями. Я розумію порив Марті Дрісколла до успіху, бо цей порив почасти властивий і мені. Я можу розуміти позицію Роя Еймса як автора, що намагається розповісти так, як є; я й сам хотів розповісти правду про Нормана в книжці.

Слухаючи, Джен пригадувала перший вечір із Клейборном і свій несподіваний наплив почуттів. Дивлячись на нього тепер, вона відчувала, як починає формуватися та сама реакція; справляли враження не так слова, як звук його голосу, коли він казав їх. Це не професійне прикидання, він справді хотів, щоб вона зрозуміла, так само як і вона хотіла заспокоїти його, що зрозуміла. Усе, що вона могла робити, — тільки стримуватися, щоб не потягтися до нього у відповідь, не потягтися фізично...

Джен швидко притлумила цей імпульс. Слова безпечніші.

— А Пол Морґан? — запитала вона.

Клейборн кивнув головою:

— Я не люблю того, що він робить, його дрібну жорстокість, автографіті. Але можу поділяти його невпевненість, сумніви у своїй самооцінці. Те саме і з Відзіні. Можливо, ще більше з ним. Я знаю, що таке бути сиротою.

— Ви?

— Так, — відповів Клейборн лагідним голосом. — Я не знаю, хто були мої батько-мати або яке моє справжнє ім’я. Єдина відмінність полягає в тому, що я не втік із сиротинця. — Клейборн помовчав. — Коли ви розповідали про свою молодшу сестру, це влучило в ціль. Наскільки я знаю, моя мати вскочила в таку ж халепу, тож дитина вашої сестри і я — близнюки.

Клейборн з усмішкою глянув на Джен:

— Ви вже починаєте розуміти, що я маю на увазі? Вам не треба цілковито ототожнюватися, щоб відчути пов’язаність; якщо просто глянути досить глибоко, ви знайдете щось від себе в кожному.

Джен кивнула головою:

— Саме так я й почуваюся щодо Мері Крейн. Тільки це якось ближче, бо є ще й зовнішня схожість. Інколи я не можу не думати, що, якби я добре грала свою роль, це могло б майже означати щось на кшталт її повернення до життя...

— Навіть якщо це означає кінець вашого? — Клейборн нахилився вперед, узяв Джен за руку, його голос поглибшав: — Я знаю, як багато це означає для вас. Але це тільки роль, просто пам’ятайте про це. Мері Крейн мертва, а ви живі. Тепер має значення те, що відбувається з вами.

Джен зустрілася з Клейборном очима, і його очі сказали їй більше, ніж слова. «Він дбає. Він справді дбає». Вона відчувала тепло і тиск його пальців, його пульс в унісон із биттям її серця. Він запалював її, і це було добре, бо відвертало від думок. Хоча Джен зберігала незворушність, страх був тут, і їй не хотілося думати про нього. Можливо, він має слушність, а вона помиляється, але яке це має значення? Має значення тут і тепер, дотик і биття серця. Саме цього вона прагнула, саме цього потребувала, бо це було справжнім.

Джен рушила в руки Клейборна, заплющила очі, шукала його вуст і розтуляла свої назустріч, тепер їхні тіла торкалися й пульсували разом, м’які пучки охопили тверді пипки, стегна вигнулись, коли руки потяглися до її стану...

І відтрутили її.

Джен розплющила очі:

— Що не так?

— Джен, послухайте мене, — лагідно заговорив Клейборн. — Я знаю, що ви збираєтеся зробити, але це не зарадить. Має значення ваша безпека, а не просто загроза вашій кар’єрі. Якщо ви прагнете відкупитись від мене отак, це нічого не вирішить.

Джен мерщій підвелася. Злякавшись, кошеня стало на ноги, коротенький хвіст вигнувся.

— Відкупляюсь від вас? Як ви, самовдоволений негіднику...

— Вибачте. — Клейборн підвівся, дивлячись на Джен. — Я мав на увазі не це. Ви знаєте, що я жадаю вас. Але не так, не за цих умов...

Удар руки Джен по щоці Клейборна змусив його замовкнути.

— Умов? Це ви ставите умови. Але вже годі. Ідіть до біса. Геть звідси, геть із мого життя!

Джен обернулася, підійшла до вхідних дверей, відчинила їх настіж. Десь на підлозі перелякано нявкало кошеня, але вона не бачила його.

— Не будьте дурною, — вмовляв Клейборн. — Ви повинні збагнути...

Звук його голосу розплився, і все перед очима Джен затуманилось, коли Клейборн через кімнату пішов до неї. Відчуваючи, що він хоче торкнутися її, дівчина відступила вбік:

— Ні, геть!

Клейборн пройшов повз, його рука опустилася. Джен хряпнула дверима і прихилилася до них, її аж тіпало. Лише тоді, коли почула, як завівся й поїхав його автомобіль, перед очима проясніло, знову могла все виразно бачити й чути.

Але тепер настала тиша, не чути було навіть переляканого нявкоту. Оглянула вітальню, проте кошеняти ніде не було.

Воно пішло.

27

За дві години і після ще двох віскі Джен однаково не могла заснути в ліжку.

«Сама! Клятий лікар!»

Збила подушки, потім знову лягла на них. «Чого ти напустилася на нього? Ти можеш із не меншим успіхом проклинати себе».

Це її провина. Вона винна в усьому: втратила самовладання, не втримала Клейборна, навіть налякала кошеня, що втекло в туман. У пеклі немає стільки люті, як у зневаженої жінки.

Тільки Клейборн не зневажив її. Лише казав їй правду. Вона справді жадала його, але це була не єдина причина запалити його; чинячи так, вона намагалася ще й відвернути його від уваги до фільму. «Безумна леді» — добра назва, щоб охарактеризувати себе. Певне, вона була безумна, якщо не бачила, що він справді прагнув захистити її.

Але від чого? Натяки і припущення не означали доказу. Може, було й щось більше, про що він не розповів їй?

Можливо, Рой знатиме.

Увімкнувши лампу, Джейн узяла телефон на тумбочці. Набрала номер Роя, слухала.

Немає відповіді.

І немає відповіді на її запитання.

Джен поклала слухавку на апарат, вимкнула світло, підтягла ковдру й накрила плечі. Досить дивно, але тепер вона відчувала полегкість, що на дзвінок не відповіли. Рой, напевне, сказав би те саме, намагався б відмовити її від «Безумної леді». Може, вона, зрештою, безумна, але ж не така безумна. Поки він і Клейборн не прийдуть із чимсь більшим, крім балачок, ніхто не спонукає її відступити. Аж ніяк не після того, крізь що вона пройшла. «П’ять років. Подивись правді у вічі, ти не стала молодша. Це тяжка подорож, тож тримайся. Ти не хочеш скінчити нічим, як Конні. Бідолашна Конні...»

Бідолашна Конні пішла на гульки.

Чи, може, гульки потягли її?

Насправді це не має значення. Так чи так, а вона гуляє. Або от-от загуляє, тільки-но мудрагель оператор припинить гратися з фокусом на її промежині. Можливо, ще й розважається, поглядаючи на неї, а вона там конає під софітами.

Конає, але живе.

Бо цього разу її ніхто не нехтує. У салоні Лео є ще семеро інших людей, і кожен зосереджений на Конні, або принаймні на якійсь частині її тіла. Блазень із ручною камерою вставив свою заявку їй між ноги, гримерка тіла натирає їй живіт рожевою емульсією, дурнуватий світлооператор засліпив її, висвітивши обличчя в рамці чорної наволочки. Звукооператор примостив мікрофон над її головою, звукорежисер присів за пультом, регулюючи рівень її голосу, а сам Лео — продюсер, режисер і художник фільму, відповідальний за створення цих декорацій у своєму барлогу, схвально оглядає її. Шоста людина, якщо можна назвати людиною волохатого голого мавпія, відповідає за створення власної ерекції. Коли інші закінчать, він почне.

Гаразд, тож це, мабуть, усе-таки не рожева пора, коли ховалися в якомусь бунгало в лос-анджелеському районі Бойл-Гайтс, щоб виробляти потай порнофільми. Але хто цим переймається?

«Я цим переймаюся, я, Конні. Бо тепер, бодай цього разу, на мене дивляться».

Тож вони тепер дивляться на неї, і глядачі дивитимуться на неї на екрані. Не тільки на руки, ступні й кісточки, а на всю її. Ну, то й що, коли глядачами буде лише гурт брудних стариганів із капелюхами на колінах, принаймні її бачитимуть. Ніхто не нарікатиме на розмір її грудей і не намагатиметься тримати за кадром її обличчя. Адже такий фільм можна знімати з японською секс-лялькою чи навіть із моделлю Годзілли, але Лео вибрав її особисто, бо, побачивши, визнав, що вона має талант.

Конні лягла на спину. Зараз почнуть. Оператор кивнув Лео, той махнув звукорежисеру, мавпій був готовий за вказівкою вставити в кадр свою кабаку.

— Усі готові? — запитав Лео.

Конні моргнула йому. Лео — не Марті Дрісколл, але це не мало значення. Значення мало тільки те, що вона грала провідну роль у своєму першому художньому фільмі.

Блазень, що керував світлом, ступив наперед з нумератором-хлопавкою — терміном, що, як вона сподівалася, був тільки образним висловом.

— Сцена перша, кадр другий, — сказав він оператору.

— Нехай щастить! — кинув Лео.

Конні всміхнулася.

— Мотор!

Конні розсунула ноги.

«До біса Дрісколла. Вона — зірка...»

Марті Дрісколл не бачив жодної зірки.

Звичайно великі скляні вхідні двері, які виходили в двір, давали йому змогу бачити чудовий краєвид долини внизу і неба вгорі, але сьогодні за межами кабінету годі було щось побачити, крім густої сірої стіни.

«Туман на лапки котика спадає...»

Отака цитата з Карла Сендберґа. Дрісколл скривився, запитуючи себе, яка була б реакція, якби він прочитав цей рядок у присутності співробітників на студії. Насправді нема чого запитувати, він уже був певен у їхній реакції.

Освіченість робить людину старою. За доби, одержимої юністю, більшість продюсерів переходять одразу від підліткового висипу до незалежності, тож літні брешуть про свій вік навіть більше, ніж самі актори.

Коли Марті Дрісколл дійшов такого висновку, тіло вже зрадило його. Було вже запізно для фарби для волосся та перук, а будь-яка очевидна спроба дорівнятися до постпідліткового стилю життя була б марною. Гармидер дискотеки не приглушив би задишки, і жоден корсет не приховав би жирових покладів.

Лишився тільки один трюк, якого він і дотримувався: грати кмітливо, прикидаючись дурником. Видаватися сильним, грубим, галасливим і вульгарним, зображувати стереоваріант стереотипу — вдавати тирана, позбавленого смаку і таланту. Забудь про свій диплом Принстонського університету — їх цікавлять не твій розум і ступінь бакалавра мистецтв, а твої дурниці. Якщо ти в цьому бізнесі, забудь про ранні малобюджетні художні фільми, ідеалістичні зусилля, породжені прагненням якості, а тільки помирай задля касового успіху.

Ця формула працювала. Ось чому Дрісколл сидів тепер у кабінеті великого дому на Малголленд-драйв, звідки, за винятком таких туманних вечорів, як оцей, міг дивитися вниз на студію. І це, вважав він, його остаточна насолода: споглядати студію згори в усіх значеннях цієї фрази. Дивитися на її беззмістовність, марнославство і продажність, дарма що він сам бере в цьому участь; mea culpa, моя провина.

Дрісколл здригнувся, думаючи про успіх свого ошуканства. Якщо йдеться про студійний люд, він не почув би зізнання про mea culpa від актриси Міа Ферроу.

Власне, навіть його дружина не знала про цю таємницю, ніхто з них не знав. Для Дебори він був тільки великим жирним тюхтієм із великим жирним банківським рахунком. Вона брала дітей на тиждень у Палм-Спрінґс, просто щоб забрати їх геть від тюхтія, але телефонувала щодня, ненастанно вшановуючи банківський рахунок.

А що, як вона з’ясує, що банківського рахунку немає? І що цей будинок і будинок у Палм-Спрінґсі тріщать під тягарем важких других іпотек плюс штрафні відсотки за прострочені виплати?

Пусті запитання. Вона не з’ясує, ні, поки йому щаститиме й далі. Але щастя — випадковий чинник.

Не щастило з останніми трьома фільмами. Він мав продати їх Пентагону; з такими бомбами можна було б зруйнувати Совєтський Союз. Саме після випуску третього фільму почалася епопея з іпотеками.

Потім таки пощастило, коли Відзіні приніс йому контракт на дальше писання сценарію «Безумної леді». І все йшло гладенько аж до цього тижня, коли в Нью-Йорку почули про втечу Нормана Бейтса і його вбивства.

«Вони хочуть зарубати фільм, — сказав йому Рубен. — Думають, що новини перетворять вашу розповідь у застарілий матеріал». Дрісколл якось спромігся відмовити Рубена від негайного скасування, пославшись на переконаність Джорджа Ворда, що розголос буде радше допомогою, ніж перешкодою. Але домігся лише перепочинку, поки Рубен і його грошовиті люди прийдуть завтра на нараду. Саме тоді й ухвалять остаточну постанову.

Клейборн став несподіваним ускладненням. Дотепер Дрісколл був здатний давати раду Рою Еймсу і його гризотам сумління, але Клейборн справді розхитував човен. День у день їхні заперечення підточували дух Дрісколла: день у день зростали відсотки, а перспектива, що він отримає пристойний продюсерський гонорар у день початку праці над фільмом, зменшувалася.

Сьогоднішній день був найтяжчим. Характеристику Санто Відзіні як психічно нестабільного навряд чи можна назвати останньою новиною, але це не доводить, що він винен у підпалі. Одне є певним: Відзіні не підпалював.

Дрісколл досить довго стояв коло столу, щоб запалити сигару, а потім подумав, що краще було б не запалювати. Сірник, спалахнувши, став болісним нагадуванням.

Перечитавши якогось іншого дня страховий договір про виробництво фільму, він натрапив на пункт про стихійне лихо і катастрофу. Кожному треба було б заплатити повною мірою в разі доведеного нещасного випадку, смерті або серйозної травми названих головних виконавців, руйнування майна внаслідок затоплення чи пожежі...

Знову пощастило. Навіщо ризикувати дальшими проблемами або грати в азартну гру, переконуючи Нью-Йорк пустити фільм у виробництво? Він міг би отримати свої гроші тепер — не тільки попередній гонорар, а всю суму, яка гарантовано буде більш ніж достатньою, щоб витягти його з халепи. Адже ніхто не звинуватить його у стихійному лиху. А він матиме інший проєкт для роботи задовго до того, як знову скінчаться гроші.

Коли Дрісколл продумав деталі, все видавалося дуже простим. Йому пощастило, коли він непомітно заніс у декорації каністру з бензином. От тільки помилився, підпаливши укривало на ліжку до того, як розлив бензин, мигтіння вогню стривожило охоронця, тож сам Дрісколл лише встиг сунути каністру під ліжко і вийти через бічні двері.

Йому пощастило повернутися в кабінет так, щоб його ніхто не побачив, але не пощастило, бо пожежі не сталося. Тепер він міг лише сподіватися, що Клейборн повірить у його розповідь про декоратора. Десь за день психіатр поїде, а на той час зустріч із Рубеном і людьми з Нью-Йорка вже скінчиться. Отже, треба вдатися до якихось дій, щоб переконати їх: Джордж Ворд має слушність, що розголос допоможе «Безумній леді». Тож Дрісколлу справді треба щось утнути завтра. Гаразд, брутальний і похмурий Марті Дрісколл, цей жорсткий тюхтій, таки щось вигадає і зробить. Тепер він не має вибору.

Дрісколл походжав перед скляними дверима, вдивляючись у ніч. Туман притьмарював вогні, але завтра вони світитимуть знову, яскраві та ясні. Краще спочити, щоб і він сам був яскравий і ясний, коли почнеться зустріч.

Один день — це все, чого він потребує. Один день, щоб отримати остаточне схвалення. А потім до біса їх усіх: невротичного автора, ротатого психіатра, тупу дівчину, безумного режисера і його згасаючу зірку.

«Не хвилюйся, — сказав собі Дрісколл, — ти можеш упоратися з ними. Але це не пікнік...»

28

— Справжній пікнік, — проказав Пол Морґан, вказавши на голих чоловіків, з’юрмлених позаду нього коло трельяжа на туалетному столику. — Лише погляньте на всіх тих пампушок і крихіток!

— Любий, говори за себе! — хихикнув Роберт Редфорд. — Коли я дивлюся на голі тіла, це тільки нагадує мені, що Господь не дуже тямив в анатомії.

— Не будьмо блюзнірами. — Джон Траволта пильно придивлявся до свого відображення, розправляючи повіки. — Чому ви завжди принижуєте релігію?

— Бо мою бабусю зґвалтував Мормонський табернакальний хор.

— А ти певен, що не твій дід?

Кожен вискнув, крім Клінта Іствуда. Він поглядав зі стільця в кутку, де натирав ноги воском:

— З тобою цікаво розмовляти — з тобою і твоїми гультяями на оргіях!

Сильвестр Сталлоне пропхався до дзеркала і, склавши губи, накладав помаду:

— Особисто я не люблю зніматися в оргіях. Це наче розгортання десятка гарно загорнених різдвяних пакунків і з’ясування, що всі вони порожні.

— Але хіба не це ми тут робимо? — запитав Роберт Редфорд. — Адже ми торгуємо ілюзіями, а не просто голою необхідністю...

Клінт Іствуд підвівся:

— Уже вечоріє. Краще вбирайте свою голу необхідність у джинси та йдіть униз, поки в Королеви не стався напад дратливості.

Берт Рейнольдс кинув свою щіточку для пудри в тацю на туалетному столику:

— Господи, я й забув! Сьогодні ввечері знову приходить той гурт іранців...

— Невже? — скривився Джон Траволта. — Іранці смокчуть.

— А хіба не кожен? — запитав Пол Морґан.

Знявся обурений крик, а Клінт Іствуд підійшов до нього і схвально кивнув головою:

— Любчику, про них кажуть таке. Не звертай уваги на ці слова. Я знаю, ти тут уперше, але нема про що непокоїтись. Лише пам’ятай: Королева тут, щоб захищати тебе.

Пол кивнув головою, беручи свої джинси «Jordache» і напівпрозору блузку. Решта тепер поспіхом одягалися, штовхаючись перед стулками дзеркала й оглядаючи себе наостанок. Пол дякував долі, що вони так переймаються собою, і щиро дякував Іствуду за нагадування.

Пол був тут уперше, тому й нервувався. Думав про біляву перуку Королеви, її вишиту бісером сорочку, штучні груди і дивувався, чому цьому чолов’язі ніколи не спало на думку зголити бороду. Пол тепер уявив собі сцену внизу: дебела огрядна Королева в гротескному вбранні вдає мадам серед гурту цих пишних огирів. Не дивно, що клієнти приїздили в салон Королеви з усього світу, щоб їх обслуговував мало не кожен провідний зоряний актор із кінобізнесу.

Як сказав Роберт Редфорд, вони продають ілюзії, тож, можливо, борода Королеви — не надто витончене нагадування, що всі тутешні витівки — фантазія.

Кожен знав, що ті огирі — насправді не зірки, а тільки їхні двійники — геї, що вдавали мачо. Проте більшість їх ставилися до своєї роботи вкрай поважно, копіювали голоси, манери, улюблені трюки. З цінами, які здирала Королева, її клієнтура не захотіла б розважатися з пересічним чоловічим товаром.

Що ж, дехто з них братиме сьогодні в рот, це не просто ілюзія.

Пол сів перед дзеркалом, удаючи, ніби підводить брови, тоді як геї вже повиходили, їхні балачки відлунювали в коридорі, що вів до сходів. У кімнаті вже нічого не лишилося від їхньої присутності, крім особливого запаху, що складався з пудри, парфумів і чоловічого поту.

Слава Богу, ця роль уже скінчилася! Розповідайте про ілюзії — він спромігся цілковито одурити їх. Ніхто з них не припускав, що він справжній, навіть сама Королева, коли він роздягся для розмови. Пол мало не розреготався, коли почув слова буркітливого схвалення:

— Ти трохи застарий, щоб удавати Морґана, але манери непогані. А оскільки є чутка, що ти вибрикуєш, наче кінь, ти повинен дати виставу. Дехто з моїх регулярних клієнтів цінує кількість, а не якість.

Тож чому Пол сидить тут і труситься? Королева запевнила його, що не буде клопоту:

— Ніхто нікого не прив’язує, немає садомазохістських штучок, туалетної акробатики. Це суто ортодоксальний гейський дім.

«Але ж я не гей. Ось де проблема».

Звичайно, траплялися винятки, як-от тоді, коли жив у Марокко з малим арабським попихачем... як його там звали: Абуд, Абдул? І японським хлопцем, садівником, того дня, коли впився до смерті. Але ж такі епізоди не рахують, якби не Відзіні, Пол навіть не пам’ятав би такого лайна. Господи, Відзіні, з твого боку це справжнє збочення — доручити таку мороку. Переконувати, що треба психічно вжитися в свою роль.

— Повторюю знову з самого початку. Цього разу забудьте про свої яйця. Я не хочу Пола Морґана, я хочу Нормана Бейтса. Ви розумієте, що я маю на увазі?

Пол достеменно розумів, що має на увазі Відзіні. Одягання сукні й перуки допомогло, але не досить.

Що сказала Королева? «Ти трохи застарий, щоб удавати Морґана». І це сувора реальність. Якщо він хоче вижити в кіноіндустрії, треба перейти на характерні ролі, як і Ньюмен та Пек, треба перемкнутися.

«Перемкнутися».

Пол підняв руку, пригладжуючи волосся і сподіваючись, що цей жест зітре слово, але воно зависло в повітрі між його обличчям і дзеркалом, розмиваючи відображення. Пол лише бачив, як тремтять пальці.

Можливо, перед появою тут годилося випити трохи більше ковточків віскі. А можливо, не приходити взагалі. Передусім саме ковточки віскі навіяли йому цю безумну ідею, спонукали думати, що це кмітливий хід. Гаразд, Клейборн запевняв, що Норман не гей, просто трансвестит. Але що той тупий психіатр знає про Метод?

Усі попередні роки Пол цурався балачок «Actors Studio», цієї професійної організації акторів, але тепер потребував їх, якщо збирається покласти край дурницям і справді грати характерну роль. Якщо він хоче відчути роль, треба робити щось більше, ніж просто працювати в жіночому вбранні. Навіть якщо це означає, що за кілька хвилин якийсь незнайомець, який-небудь старий нафтоторговець із часниковим смородом із пащі порскатиме спермою, обмацуючи його статеві органи. Може, ще не пізно втекти...

Пол знову змусив себе дивитися в дзеркало, і цього разу відображення було виразне. Він не бачив Відзіні, чи Королеви, чи вошивих підлітків, які думали, ніби він уже на схилі віку. Він бачив Пола Морґана.

Тож годі дряпати клітку: вихід на цю сцену — його власна ідея. Тікати тепер немає сенсу. Відзіні мав слушність, він має грати по-справжньому, бо це його останній шанс схопити великий приз. Ось чому він...

— Сюди, миттю!

Пол глянув, коло одвірка стояла й зазирала в роздягальню Королева, невдоволено відкопиливши бородаті губи.

— Серденько, що тебе затримало? Ми там товчемося внизу, як у «Jump city» для розваг...

Пол відсунув свого стільця назад і підвівся:

— Гаразд, уже йду.

— Недавно, — захихикала Королева, — я пустив чутку серед деяких моїх особливих гостей, і вони нестямно прагнуть побачити нове обличчя.

Пол пішов попереду огрядної Королеви, що ступала перевальцем, по коридору, чув гамір, який долинав зі сходів. Пронизливі голоси, пронизливий сміх. Господи, що з ними сталося, за роки праці в кіноіндустрії він знав багато геїв, і більшість їх були пристойними типами. Але годі побачити таких тут, опинившись у чоловічому будинку розпусти.

Раптом страх повернувся. Пол прагнув розвернутися, розвернутися й бігти, але не міг, його стискала рука. Величезна невидима рука штовхала його вперед, штовхала вниз. Рука Відзіні...

Піднявся з туману і вкинув у рот пігулку. Потім опустився, загубився в імлі, що звивалася довкола нього, наче густа пара.

Якусь мить Відзіні бачив видиво мертвих зварених тіл і безплотних облич зі здертою шкірою, які підскакували серед бульбашок джакузі.

Йолоп. Тут немає джакузі. Де б воно взялося тут? Тут він загубився в тумані, таки він. Тумані, а не парі. Холодному, а не гарячому. Блукаючи по пагорбах, ходячи за три метри понад землею, він знав, що мав лишатися чистим, мав лишитися вдома, приборкати думки, які з’являлися з туманом і ніччю. Але думки гнали його до пігулок, а пігулки виганяли з дому.

Ні, не думки. Спогади, саме від них він намагався втекти, від спогадів про мерців.

Mama mia...

Так, mama mia, того дня, коли солдати прийшли в село, вона взяла сина за руку, і обоє побігли на міську площу, де в неділю пополудні звичайно сідали за довгі святкові столи, а оркестр награвав Верді. Тільки сьогодні оркестрова мушля потріскалася, наче яйце, від куль, і не було музик, тільки крики й тупіт чобіт по бруківці, коли солдати розійшлися по площі. Понапивалися вина і тепер ганялися за жінками, а коли мати побачила їх і намагалася повернути назад, було вже запізно, побачили і її. Вона лише встигла схопити сина за комір і запхати під стіл, потім її зловили, їх було, напевне, п’ятеро чи шестеро, може, більше, а може, інші надійшли згодом.

Відзіні не міг бути певним, бо, скорчившись під столом, слухав свій плач, регіт солдатів і материні зойки.

Потім почувся скрип, і гучніший звук — гуп, гуп, гуп — хитав стіл над його головою. Гупали удари на столі й гупали в його голові. Уже не лунало сміху, зойків, тільки гупання. І стогони. Mama mia, стогони, і чоботи, які стали в чергу, що тяглася від столу, й поволі підступали, по одній парі за раз, заміняючи ті, які стояли найближче. Чоботи брудні, закаляні болотом і слизом, а на п’ятій парі — чи то п’ятнадцятій? — уже видніли червоні цятки.

Малий знав, що то, але треба було дивитись. Краще дивитися на чоботи, ніж чути стогони, кректання і сапання, ще гірші, ніж гупання в голові.

Саме там воно було, саме там завжди буде, пігулкам несила урвати звук, туман не здатний притлумити його. Гуп, гуп, гуп.

Зрештою все припинилося, все, крім відлуння, яке не стихало ніколи. Солдати знову реготали, пішли геть, а малий виліз із-під столу, став і дивився. П’ять років, і першою голою жінкою, яку бачив, була рідна мати. Солдати здерли з неї сукню, розірвали спідню білизну, він бачив матір голу з кров’ю, що сочилася з поцьки, кров капала і з ран на всьому тілі та обличчі, і з вуст, коли вона розтулила їх і прошепотіла:

— Санто...

Це слово вийшло великою рожевою бульбашкою, що луснула між губів, і це була його спадщина, останній спогад перед зомлінням. Мати, можливо, померла тоді або пізніше, він ніколи не знав, бо прокинувся вже в лікарні в Катанії. Ніхто не міг чи не хотів розповісти йому, як він потрапив туди і що сталося у Відзіні, і він ніколи не повертався в містечко, що дало йому його прізвище.

Відзіні — саме так називали його в сиротинці, бо малий не пам’ятав свого справжнього прізвища. Тривалий час він узагалі мало що пам’ятав, і добрі черниці лаяли його за тупість і недбалість у навчанні.

Але хлопчик пам’ятав рожеву бульку. Санто. Чому сицилійські матері з очима, як у лані, наполегливо обтяжують своїх дітей такими іменами, як Анджело, Сальваторе, Санто?

Що в імені?

Коли в тринадцять років хлопець утік у Палермо, опіку над ним узяв Анджело і вчив його на злодія. Цей чоловік став його першим справжнім учителем, навчав малого вуличних звичаїв, але, безперечно, його ніколи не треба плутати з янголом.

Згодом, у Неаполі, був Сальваторе, що справді став для Відзіні спасителем, коли carabineri влаштували облаву і поклали край їхній невеличкій операції. Проте Сальваторе не врятував його від залежності від товару, яким вони торгували.

Та й сам Санто не був святим. Який святий пережив би те, що його спіткало в Римі, Мілані, Марселі? Який святий міг би зробити свій перший порнофільм з убивством за доби, коли навіть оголеність була скандалом?

Відзіні, важко сапаючи, зашпортався за високу сходинку; туман був такий густий, що він не бачив світла ліхтарів і будинків на схилі пагорба, вже не кажучи про текст табличок на стовпах. Де він тепер?

Потім під ногами знову був твердий тротуар, і Відзіні вже знав. Він вийшов на вершину. Вершину світу. Сходження вгору скінчилося, він прибув, минуле зникло позаду нього в тумані. У кишені лежала ще одна капсула, він проковтнув її без води, не пам’ятаючи, що це, та й не дбаючи про те.

Немає сенсу пам’ятати. Забудь, що mama mia показала йому на столі, забудь про добрих черниць, які ховали під сутанами те саме, всю чорну і криваву волосню, щомісяця, коли la maledizione, проклін, провідував їх. Забудь діваху в порнофільмі з убивством і те, що сталося з нею, коли ніж увійшов. Ріж, сказав він, і саме це зробив ніж, але вона заслуговувала цього, вона була putana і заслуговувала смерті.

Як вона сміялася перед тим, як увійшов ніж! Сміялася, стогнала, гоготала, насолоджувалася тим. Вони всі насолоджувалися, навіть добрі черниці віддали б усе, щоб відчувати гуп, гуп, гуп. Звичайно, спершу вищали б і пручалися б, як і мати з солдатами.

«А чи вона теж насолоджувалася тим?»

Яка відмінність між стогоном болю і стогоном насолоди? Як міг знати п’ятирічний хлопчик, як він міг бути певним тепер? Тільки одне було певним: усі вони мають поцьку, а поцьки не міркують, лише реагують. Чорні волохаті криваві поцьки, потаємні штуки з потаємним жаданням ще, ще і ще. Mama mia, коли його зачали, качалася в живоплоті з якимсь безіменним селянином. А мати Нормана Бейтса...

Відзіні провів указівним пальцем по зрошеній потом верхній губі, обвівши контури вже зниклих вусів. Він міг би грати Нормана, мав би грати, бо розумів його.

Натомість гратиме Пол Морґан, що нічого не розуміє, навіть свій латентний гомосексуалізм. Але Норман не гомосексуаліст, у його злочинах не було нічого, що свідчило б про це. Ніхто насправді не знав Нормана, навіть той дурнуватий лікар. Ніхто не знав, крім нього, Санто Відзіні.

Ніхто не знав, що він вивчав цей випадок, відвідав торік Фейрвел, бачив руїни дому і мотелю, фотографував. Перебування там стало радісним збудженням, яке він приховав і зберіг, а тепер вкладе у фільм, щоб усі бачили й поділяли.

«Безумна леді». Цей фільм стане тріумфом, бо ж буде реальним, майже не менш реальним, ніж порнофільм з убивством. Присмак документалізму — ось що має значення.

Дрісколл не розумів, знав тільки гроші. Для Відзіні стан банківського рахунку теж важливий, але для митця, якого надихає творчість, сам фільм — це все, що має значення. Утвердження реальності у світі, де жінки ховають під спідницями брудну таємницю. Потрібна така людина, як він, така людина, як Норман, щоб розкрити ту таємницю, виставити зло й покарати його.

Саме це Норман зробив із Мері Крейн, і саме це він зробить із Джен.

Відзіні блимав очима, намацуючи шлях у тумані. Утратив орієнтацію. Забагато пігулок, забагато туману клубочиться в його душі. Він тут задля якоїсь причини, якби ж тільки пригадати її. Про що він думав?

Джен. Вона схожа на Мері Крейн, ось чому він вибрав її, незважаючи на всі заперечення. Тепер він має навчити її бути Мері Крейн, тією злодійкою, тією putana, що демонструвала себе і свою таємницю бідолашному Норману. Він повинен зірвати всю ту дурнувату манірність, засвоєну в школі акторської майстерності, позбавити її всього, крім самої плоті, аж поки вона буде Мері Крейн, що миється в душі.

Раптом туман розвіявся, і він побачив її, побачив голу Джен, що звивалася в кульмінації, останній кульмінації, яка була смертю.

І раптом побачив щось іще, те, що наркотики і туман ховали всі довгі роки, те, що він цілковито забув. Маленького п’ятирічного хлопчика, що виліз з-під столу й дивився на таємницю mama mia. Маленького хлопчика, що зомлів, але не від страху, а від усвідомлення, що в нього ерекція.

Як усвідомив і тепер.

Тепер, після цілого життя, проведеного в роздумах, він імпотент, як і Норман Бейтс. Але це неправда. Норман був чоловіком, грав, напевне, роль чоловіка з Мері Крейн. І він сам — чоловік, а це доводить, що він міг би виконувати, виконає роль. Із Джен...

Вона стогнала, насолоджуючись вогненністю Роя. Було добре, напрочуд добре, і він був добрий. А тепер навіть краще, бо, коли глянула вгору на Роя, його обличчя змінилося, і раптом над нею вже був Адам Клейборн, точнісінько так, як вона жадала його цього ж вечора, але трохи раніше. Але і його риси розмивалися, і тепер її клепав уже Пол Морґан. Джен заплющила очі, кажучи йому зупинитись, а коли знову розплющила, усвідомила, що сталося щось страхітливе. Обличчя Пола зникло, тепер вона злягалася з Санто Відзіні, він натужно сапав, а з-під його пахв капотіли парфуми. Підвелася, склала руку, мов пазурі, й роздряпала нігтями обличчя Відзіні. Те, що було тепер зверху на ній, уже не мало обличчя, вона нічого не бачила, тільки невиразну пляму. Проте знала, щось у її душі достеменно знало, хто це.

Норман Бейтс.

Він був єдиним, він клепав її увесь час, інші обличчя — тільки маски. Але його обличчя було реальним, і Джен хотіла бачити його виразно, мала бачити його виразно.

Потім пролунав крик, і Джен прокинулася, її очі тепер справді розплющилися, побачивши темну спальню.

Знову крик і несамовите гупання у двері.

Джен відкинула ковдри, ввімкнула лампу, сунула ноги в капці коло ліжка. Схопивши халат на стільці, побігла по коридору.

— Пусти мене!..

Голос Конні по той бік дверей.

Коли відчинила двері, Конні стояла, здригаючись у тумані, здригаючись і плачучи.

— Ради Бога, сонечко, що сталося?

— Я щойно приїхала додому, — відповіла Конні, її заплакане обличчя з патьоками сліз скривилося, мов дитяче.

Джен кивнула головою:

— А де твої ключі?

— У сумочці, я не можу знайти їх... він був тут...

— Він?

Конні махнула рукою в бік повитої туманом вулиці:

— Хтось, якийсь чоловік, стояв під деревами, коли я вийшла з машини. Думала, він іде за мною...

Джен глянула повз дівчину, що й досі тремтіла:

— Я нікого не бачу.

— Мабуть, утік, коли я зойкнула. Але був там... я бачила...

Джен тісніше загорнулася в халат і пішла по доріжці.

— Ні, не йди! — мерщій обернулася Конні.

Але Джен уже йшла до дерев. І саме там, під ними, нахилилася й підібрала маленьке жовтаве кошеня.

Воно не чинило опору й не ворушилося.

Адже йому перерізали горлянку.

29

Клейборн заспав, але не почувався відпочилим.

Надто багато було в його голові, надто багато речей треба обдумати. Він поголився, одягся, перебираючи події за останні двадцять чотири години. Зустріч із Відзіні, розмова з Дрісколлом, епізод із Джен.

Епізод? Набагато більше, ніж це. Якби він тільки міг пробитися до неї, спонукати її зрозуміти, що її безпека важлива, бо вона сама важлива для нього. Але він не зміг, тож небезпека лишилася. А вже настала субота, час закінчувався.

Клейборн швидко підійшов до апарата й зателефонував Стейнеру.

— У лікарні, — відповіла Клара. — Авжеж, у четвер увечері його забрали в окружну лікарню. Бронхіальна пневмонія. Ви ж знаєте, в нас цілий тиждень страхітливі дощі...

Клейборн запитував і слухав відповіді. Ні, лікар Стейнер не в реанімації, але не було ні дзвінків, ні відвідувачів, принаймні кілька останніх днів. Наскільки вона знає, звіт судмедексперта ще не надійшов. Шериф Інґстром чекає від нього звіту, сказав, щонайпізніше в понеділок:

— На той час ви, слава Богу, повернетесь. У нас тут тепер тяжкі часи...

Клейборн подякував і поклав слухавку. Тяжкі часи, сказала вона. Тепер усюди тяжко.

Але не було сенсу чи то жаліти себе, чи то звинувачувати. Зате вже досить усього, щоб визнати: поки що він не досяг нічого. Стейнер мав слушність: він лікар, а не детектив. І потрапив у найзвичайнісіньку пастку в своїй професії: так зацікавився людьми, що не зміг віддати пріоритет безпосередній проблемі. Детектив знав би, що зосередження на проблемі — єдиний спосіб знайти рішення.

Клейборн сів на край ліжка, обдумуючи варіанти вибору та пріоритети. Потім знову взяв телефон.

Зробив два дзвінки.

Після другого пішов у ванну й підставив голову під кран із холодною водою. То був нерозумний жест людини з похміллям, але пронизливий удар струменя допоміг, дарма що довелося поміняти сорочку і знову зачесатися.

Упевнившись, що ключ у кишені, Клейборн вийшов із кімнати й пішов через подвір’я по доріжці, дивлячись на годинник. Уже майже полудень. Він ще не снідав, але для сніданку не було часу, аж ніяк не після почутого...

— Привіт!

Том Пост стояв у дверях головного входу, видаючи зморшкувату усмішку привітання:

— Може, чашечку кави?

Клейборн почав хитати головою, але поваб запрошення був посилений запахом самої пропозиції.

— Дякую, я не можу довго баритися, маю зустріч...

— Нема проблеми. Кава вже готова.

Пост повів Клейборна у вестибюль і відчинив двері ззаду.

— Ось, — мовив він. — Цілком може бути затишно, поки ми тут.

Клейборн побачив, що кімната позаду вестибюля справді досить затишна, або ж була колись такою, коли меблі були ще нові. А тепер оббивка вицвіла, драпування потьмяніло від пилу, тільки фотографії в рамках на стінах видавалися в світлі лампи яскравими і безвічними.

Старий клопотався коло електричного кавника на столику в кутку. Клейборн став розглядати фотографії. Як і фотографії на стіні у вестибюлі, вони видавалися студійними рекламними портретами, але він не впізнав жодного.

Том Пост підійшов і подав йому чашку:

— Вершки і цукор?

— Добра й чорна, дякую.

І справді добра, Клейборн навіть не усвідомлював, що дуже потребує чогось: гаряча кава цієї миті була навіть краща за холодну воду.

— Ще один жаркий день, — проказав Пост. — Але ввечері знов опаде туман. Такої пори року це звичайна річ. — Глянув на фотографії на стінах. — Бачите когось знайомого?

— Боюся, ні.

— Це мене не дивує. Не вашої доби. — Кістлявий палець тицьнув у напрямі всміхненого обличчя літнього чоловіка. — Це Сол Морріс. Він очолював «Coronet Studios» у двадцяті роки, коли студія була ще на тому боці пагорба.

Клейборн кивнув, і Пост показував рукою далі по стіні, наче екскурсовод у музеї. Але ж це і є музей, збагнув Клейборн: вицвілі меблі й запилюжений декор належали до місця, де всі годинники давно зупинилися.

— Теодор Гаркер, — пояснював Пост, дивлячись на портрет убраного в чорне чоловіка з яструбиним обличчям. — Видатний режисер, як і Дейв Ґріффіт у свої дні. Поряд із ним Курт Лозоф. Я працював і з ним, дехто казав, що він навіть кращий за Вона. Але ніхто не пам’ятає тепер. Ніхто не дбає.

Старий відвернувся, і Клейборн на мить подумав, що цей рух мав приховати зворушеність. Натомість Пост пішов у темний куток кімнати й запалив лампу над портретом, що висів там у самотній пишноті.

Пишнота. Влучне слово, єдине слово для опису незгасного обличчя, що променіло там, — не на фотографії, а на олійному портреті. Молода й дуже гарна дівчина. У її обличчі було щось непевно знайоме, Клейборн десь бачив ті очі та усмішку раніше.

— Дон Паверс, — усміхнувся старий. — Саме на її честь названо мій заклад: «Дон-мотель».

— Думаю, я бачив її фотографії, — сказав Клейборн. — Вона була актрисою?

— Так, але тільки в німих фільмах. Могла б іти далі. Могла б бути найвидатнішою. — Голос Тома Поста стих до тихенького бурмотіння, і Клейборн глянув на нього:

— Ви кохали її?

— Ще й досі.

— Що сталося?

Старий стенув плечима:

— Перестала зніматися. Вийшла заміж за межами сфери кінобізнесу. Померла багато років тому. — Старий погасив світло і глянув на Клейборна з темного кутка. — Усі вони вже пішли тепер. Скоро і я піду, мабуть, це й добре.

— Не поспішайте. Ви ще при доброму здоров’ї.

— А коли я втрачу його? — Пост похитав головою. — Я бачив притулки для старих. Чи ви знаєте, що це таке — мати все своє у світі на одній поличці завдовжки півметра коло ліжка? Люди, які мали повнісінький дім майна, зведені тепер до пластмасового гребінця, тріснутого дзеркала, склянки, вигорілої фотографії з «Поляроїда» онуків, які не провідували їх три роки. І це ще не найгірше. Справжня втрата — це втрата гідності, приватного життя, самоповаги. І надії.

Це майбутнє, і ми всі боїмося його. Безперечно, вас заспокоюють, дають вам наркотики, це остання крадіжка: забирають почуття. Скажіть мені, лікарю, що краще: заспокоєні усмішки чи транквілізовані сльози?

— Ця проблема не суто медична, — відповів Клейборн. — Якщо світ розпадається, ми повинні дивитися на нашу культурну модель і ціннісні судження, щоб знайти відповідь.

— Не хвилюйтесь, відповідей багато, — кивнув головою Том Пост. — Щороку з’являються нові. Ізометричні вправи. Органічні продукти. Дзен. Біологічний зворотний зв’язок. Групова психотерапія. Трансцендентальна медитація. Біг підтюпцем. — Він усміхнувся. — Хіба це все не досконалі взірці?

— Хотілося б знати. — Клейборн поставив пусту чашку на кавовий столик. — Але зараз я маю йти.

— Вибачте. Я не хотів набридати вам цим.

— Не вибачайтеся. У ваших словах багато сенсу. Ні, справді, я кажу щиро.

— Дякую, — всміхнувся Пост. — Дехто вважає, ніби єдина вартісна річ, що виходить із вуст старого, — його зубні протези.

Клейборн пішов до дверей, господар рушив услід за ним:

— Забув запитати вас. Отой фільм, яким ви цікавилися, «Безумна леді». Як іде робота над ним?

— Довго розповідати.

— Хотілося б почути. — Пост тримав двері, щоб Клейборн вийшов у двір. — Слухайте, якщо будете вільні десь о шостій, чом би вам не зайти й не пообідати зі мною? Я не найкращий куховар у світі, але обіцяю не отруїти вас.

— Звучить чудово, — мовив Клейборн. — Я маю повернутися десь пополудні. Буде гаразд, якщо я тоді дам відповідь?

— Я буду тут. — Старий із сивою й білою, мов бавовна, головою, засміявся, коли Клейборн ішов до машини: — Нехай щастить!

Клейборн поїхав, але відлуння того нервового сміху переслідувало його, він знову запитував себе, хто такий Том Пост. Чи справді самотність — єдина причина його гостинності та цікавості?

Зі щойно сказаних слів старого очевидно, що він не тільки самотній, а й озлоблений. Сидить і міркує в пітьмі, ніч у ніч, намагається повернути минуле, воскресити мертвих.

«Але це точнісінько те, що робив Норман. Норман теж мав мотель».

Клейборн спохмурнів і відігнав цю думку, або ж намагався відігнати. Паралель була надто штучною, Пост, здається, не має фіксації на матері і, безперечно, не ховав її тіла. Має тільки портрет дівчини, яку кохав, тепер уже мертвої...

Мертвої дівчини з чимсь у її очах та усмішці, що Клейборн упізнав. Завдяки не іншим зображенням Дон Паверс, а фотографії, газетній вирізці. Обличчя було іншим, але очі та усмішка належали Мері Крейн.

«Дурниці». Скільки існує основних типів обличчя — тридцять сім? Тож мають бути тисячі дівчат, які мають таку ж схожість. Узяти, наприклад, Джен Гарпер...

Клейборн похитав головою. «Ти міг узяти її минулої ночі. Чом би й ні? Ти жадав її».

Клейборн зітхнув. Так, але чи жадав він її так палко, як Том Пост — свою Дон, досить, щоб прожити з нею життя в дійсності чи навіть у пам’яті? Якщо бути чесним, він не знає відповіді. Можливо, це буде тільки спогад, якщо Джен не простить, що він відкинув її. Або як щось сталося з нею...

Подумав про свої телефонні дзвінки. Клейборн уперше був озброєний чимсь більшим за підозру або вчений здогад. Тепер він має потрібну зброю і має намір скористатися нею.

Якщо зможе знайти Марті Дрісколла.

Але, заїхавши на паркінг і пішовши до адміністративної будівлі, Клейборн з’ясував, що кабінет Дрісколла зачинений і замкнений, навіть міс Кедзі не працювала в суботу пополудні. Він мав би пам’ятати, що треба зателефонувати й сюди. А може, він знайде Роя Еймса?

Клейборн пішов по коридору, проминув зачинені двері, потім прискорився, підходячи до комірчини Еймса, й побачив, що вона не замкнена.

Не замкнена й пуста.

Чи означає це, що Еймс досі десь у студії? Може бути, принаймні варто спробувати знайти.

Вийшовши на безлюдну вулицю, Клейборн пішов у бік сьомого павільйону. Хіба Джен не мала сьогодні провадити репетиції з Відзіні? Якщо так, Еймс міг вирішити бути присутнім. І справді, там хтось був, бо великі ковзні двері відчинені.

Пітьма всередині була прохолодною, і Клейборн занурився в неї з радістю, шукаючи очима попереду ознак світла й життя. Але павільйон був мовчазним, єдине світло видніло лише в далекому кутку, вже після декорацій спальні, де спалахувала пожежа.

Саме там він побачив ванну й душ кімнати номер шість у мотелі Бейтса.

Клейборн, звичайно, ніколи там не був, той будинок згорів за багато років до того, як Норман став його пацієнтом. Проте ванну можна було виразно впізнати завдяки описам Нормана. Поправка: наочно впізнати її обкладені кахлями стіни, порцелянові полички та підставки, лискучі крани, важкі завіси душу.

«Сцена злочину».

Якусь мить Клейборн уявляв собі ту сцену: стіни заляпані червоним, вода ллється, утворюючи рожеву піну над голою постаттю, що лежить простерта й порізана на дні душової кабінки. І другу постать, що стоїть над нею...

Але ця ванна була тільки тристінною декорацією для фільму, а постаттю, що стояла там, був Рой Еймс.

Еймс обернувся:

— Що ви тут робите?

— Шукаю вас, — відповів Клейборн. — Я телефонував вам учора ввечері. Де ви були?

— Тут, — кивнув головою автор. — Слушно, я завжди вважав, що безпека — це фарс, але хотів пересвідчитись у цьому. Кожен може перелізти через мур. Можливо, туман допоміг мені перелізти непоміченим, але тепер я знаю, як легко це можна зробити. Слава Богу, що Джен скасувала сьогодні репетицію.

— Скасувала?

— Я розмовляв із нею сьогодні вранці. Вона ще досі надто приголомшена після останньої ночі.

У голосі Еймса не було нотки звинувачення, але Клейборн помітив, що він уникає його погляду. «Рой справді кохає її, — сказав він собі. — До біса, чого я втручаюся в життя інших людей?»

Клейборн, захищаючись, глянув угору:

— Ми вчора посперечалися, але я не думаю, що це могло так стривожити її.

— Ви — ні.

Еймс розповів про кошеня, і Клейборн слухав, його очі звузилися. «Перерізав горло кошеняті». Раптом він згадав Відзіні та ножі. «Але навіщо...»

— Тепер ви розумієте, чому вона така стривожена?

— Так.

— Що ви думаєте?

— Дайте мені поміркувати.

— Це все, що ви можете сказати?

— Ні, — похитав головою Клейборн. — Тепер ваша черга слухати.

— Кажіть.

— Сьогодні вранці я зробив кілька дзвінків. Передусім зателефонував начальнику охорони, намагаючись поговорити з людиною, відповідальною за цю службу.

— Ви кажете про Телбота.

— Так. Його не було, але мені дали його домашній номер, я зателефонував туди.

— Якась конкретна причина?

— Я запитав його про зустріч із Дрісколлом учора після пожежі й відбитки пальців, знайдені на каністрі з бензином.

— Дізналися щось нове?

— Кілька речей, — кивнув головою Клейборн із кам’яним обличчям. — Телбот не оглядав тієї каністри. Він навіть не приходив у студію. Був у Лас-Веґасі після четверга й повернувся сьогодні вранці.

— Тоді що там про декоратора?

— Ллойда Парсонса? — неквапом запитав Клейборн. — На студії немає нікого з таким ім’ям. Наскільки знає Телбот, ніколи й не було.

— Тож Дрісколл збрехав, — спохмурнів Еймс. — Думаєте, він прикриває Відзіні?

— Можливо.

Щось формувалося тепер, елементи почали збиратися докупи.

— Але ж це видається безумством...

— Як і вбивство кошеняти, — підхопив Клейборн. — Можливо, це пов’язане. Білява дівчина, кошеня з жовтим хутром. Воно могло правити за сурогат Джен. Той чоловік у тумані — думаю, він прийшов по Джен, але приїзд Конні сполошив його. Тож він натомість убив кошеня.

— Навіщо?

— Подумайте хвилинку, — голос Клейборна поглибшав. — Синонім слова «кошеня» — «киценька», pussy, це слово має ще інші значення. Ось чому його вбили, бо це те, що насправді хотів скоїти вбивця. Він проткнув ножем її поцьку.

— Господи! Ви справді вірите, що Відзіні вчинив би таке?

— Не знаю, — стенув плечима Клейборн. — Але Норман учинив би.

— Що ви збираєтесь робити?

— Передусім порозмовляти з Дрісколлом. Ви маєте номер його домашнього телефону?

— Так, у моєму кабінеті...

— Тоді ми зателефонуємо звідти. Цього разу він не відкрутиться. Або він припиняє роботу над фільмом, або ми повідомляємо поліцію.

У сутінках позаду декорацій ворухнулася чиясь постать.

30

Поліція.

Санто Відзіні відчув, як у ньому наростає гнів, наповнивши йому горлянку. Він відчув його смак на язику, насилу зробивши ковток, знаючи, що треба мовчати. Мовчання врятувало його, коли він зайшов у павільйон і почув голоси, врятує його й тепер.

Відзіні відступив назад у пітьму за бічною стіною декорацій, коли Еймс і Клейборн вийшли, рухаючись до виходу на далекому краї, а потім на студійну вулицю.

Відзіні згодом помчав за ними вслід, зупинився в дверях і дививсь, як вони йдуть до адміністративної будівлі. Коли зайшли всередину, міг уже вийти й він.

На вулиці геть нікого, а коли зайшов у будівлю, в коридорах тиша і пустота. Це добре, доля тут знову посприяла йому. Двері комірчини Еймса в кінці коридору відчинені, а кабінет поряд із нею незамкнений.

Відзіні тихенько прочинив двері, потім став під стіною.

Еймс уже телефонував, його приглушений голос звучав із певними інтервалами:

— Ні, не по телефону. Слухайте, я не збираюсь сперечатися. Якщо не хочете чути, порозмовляємо в поліції.

«Знову це слово». Гнів тепер ще подужчав, сповнився гіркоти.

— Хай йому біс, маєте слушність, я серйозно! Це залежить від вас, ми вам даємо останній шанс.

Гнів мав ще й запах, жодні парфуми не були досить могутні, щоб приховати його.

— О котрій? Ви певні, що не можна раніше? Гаразд, ми будемо там.

Еймс поклав слухавку, і за мить за стіною зазвучав голос Клейборна:

— Що він сказав?

— У нього за годину зустріч — Рубен, Барні Вейнґартен, дехто з нью-йоркського офісу. Він зустрінеться з нами о восьмій годині вечора.

— Ви певні, що дотримається слова?

— Йому краще дотриматися. Думаю, я досить злякав його, тож тут не буде крутійства.

— Гаразд. Я маю домовитися про обід із чоловіком, що керує мотелем, де я зупинився. Якщо ви дасте мені адресу і вказівки, я зустрінуся з вами там.

Відзіні скулився за дверима, коли обоє чоловіків вийшли з комірчини. Ідучи по коридору, вони й далі розмовляли:

— Це неважко. Він живе на пагорбі одразу по той бік бульвару Вентура. Можна поїхати по Вайнленд-стріт, потім...

Вони вийшли, але відлуння лишилося.

«Зустріч. О восьмій. Без крутійства».

М’язи на щелепі Відзіні напружилися. Уже забагато крутійства. Джен скасувала репетицію. А тепер клопіт із Дрісколлом. Цього разу вони доможуться свого, скасують фільм, ошукають його і позбавлять усього. Він не може зупинити їх, надто пізно для цього, він безвладний, імпотент.

Імпотент.

Але не з Джен.

Ні, якщо зможе вдатися до свого крутійства.

31

— Знов опадає туман, — сказала Конні, відвертаючись від вікна. — Ти певна, що з тобою буде все гаразд?

— Припини непокоїтись. — Джен узяла зі столу копію сценарію в ледериновій палітурці. — Я тобі вже казала, що повідомив Відзіні. Пол Морґан проводить зі мною репетиції. І вони посилили безпеку.

— Не розумію тебе, — похитала головою Конні. — Пів дня ти кажеш, що вже покінчила з цим, більше не ризикуватимеш, не варто. А тільки-но він зателефонував, починаєш оглядати себе, не можеш дочекатися, щоб гайнути туди. Невже ти принаймні не могла сказати йому почекати до завтрашнього ранку?

— Тоді ми теж проведемо репетиції. — Джен узяла сумочку й пішла до дверей. — Невже ти не розумієш? Це означає, що робота над фільмом триває з випередженням графіка.

Конні відчинила Джен двері, потім глянула в дедалі густіший туман:

— Ходімо, я пройду з тобою до машини.

— Але ж вона просто тут. — Джен, усміхаючись, пішла. — Ні, дякую, я ціную твій жест.

— Не нагадуй мені. — Конні спостерігала, як Джен сіла за кермо, увімкнула запалення. Потім підвищила голос, перекрикуючи гуркіт двигуна: — Лише пообіцяй, що будеш обережна.

— Ти теж.

Конні кивнула головою:

— Не хвилюйся. Я сидітиму з замкненими дверима, аж поки ти повернешся. А якщо станеться що-небудь...

— Нічого не станеться.

Джен відпустила гальмо і рухалася задом по під’їзній алеї. Махнула рукою, коли Конні зайшла в дім і замкнула двері. Потім перемкнула передачу і поїхала по пагорбу вниз.

Туман густішав, але Джен їхала обережно, не було автомобілів, які перешкоджали б її рухові. Цього вечора більшість жителів схилу, здається, сиділи вдома: родини приймали гостей, діти дивилися телевізор. Їдучи повз відчинені гаражні двері, Джен зазирнула в освітлений гараж і побачила череватого чоловіка в тенісці, що електричною пилкою нарізав колоди на дрова; на лаві коло нього стояла бляшанка пива, а плямистий далматинець сидів і спостерігав, як він працює. А з вікна сусіднього будинку долинало ревіння стереомузики; трохи на свій подив, Джен упізнала останні акорди симфонічної поеми Штрауса «Tod und Verklärung», «Смерть і просвітління».

«Я не розумію тебе», — cказала Конні.

Що тут розуміти? Звичайно, вона налякана, і хто б не злякався, коли якийсь недоумок тиняється навколо і вбиває кошенят? Але це було вчора вночі й відтоді нічого не сталося, немає ознак чогось незвичайного. Такі речі за нинішніх часів трапляються всякчас, навколо не бракує хворих на голову, тож так, справді треба бути обережною. Тільки треба провести межу між обережністю і надмірною реакцією; не можна жити за замкненими дверима.

Цього, здається, Конні, Рой і Адам Клейборн не розуміють. Вона не збирається поховати себе за одними з цих замкнених дверей суботнього вечора в передмісті. Бути молодою матір’ю, що нервово виконує рутинні обов’язки господині, приймаючи нових сусідів із того боку вулиці; зацькованою хатньою господинею, яка застерігає дітей, що телевізор слід негайно вимкнути о дев’ятій тридцять, не забувайте, що завтра вранці ви йдете до недільної школи; літньою жінкою, що церує шкарпетки, тим часом як її літній чоловік тиняється в гаражі з електроінструментами; сивою вдовою, що сидить сама і слухає стереомузику. «Смерть і просвітління». Нема чого марнувати своє життя, чекати смерті й просвітління.

Є й інші ролі, щоб грати, і Джен збиралася грати їх. Ідеться тільки про добру підготовку, тож якраз тепер вона й готується. Треба бути привабливою леді.

Відзіні, може, й зашкарублий мерзотник, але не дурень, праця над фільмом тепер іде вперед, і в нього змінився настрій. Він сам украй залежить до цього фільму і не втратить своїх шансів дати їй пас. Нинішня репетиція з Морґаном доводить, що він серйозно береться до справи.

Відзіні не брехав щодо безпеки. Джен, під’їхавши до брами студії, побачила там не одного, а двох охоронців. Молодший ретельно перевірив її стікер, лише потім підняв шлагбаум і махнув рукою, щоб їхала. Поставивши машину і йдучи по вулиці до сьомого павільйону, Джен проминула Чака Ґроссінджера, що робив обхід, і помітила в нього револьвер у кобурі під пахвою.

Ця картина заспокоїла Джен, тепер не станеться ніякого лиха. Ні сьогодні ввечері, ні будь-коли. Нехай настають добрі часи, вона дорівнялася до своєї ролі, готова до того, що постає.

Крізь туман Джен побачила, що великі ковзні двері павільйону зачинені. Натомість у менших бічних дверях попереду стояв Санто Відзіні й усміхався їй. Коли дівчина підійшла, глянув на годинник.

— Якраз вчасно, — мовив він. — Це добрий знак, ви згодні?

Джен кивнула головою. Мала намір бути милою, а водночас годиться бути обережною. Обережною і контролювати ситуацію. Нема сенсу діяти, як перелякане кошеня...

«Забудь про кошеня, — сказала вона собі. — Це все вже минулося тепер».

Відзіні відступив убік і махнув їй заходити в павільйон.

Потім зачинив двері.

32

Клейборн сидів у машині й чекав.

Тут, на вершині пагорба, туман був густою масою. Дивлячись упоперек напівкруглої під’їзної алеї, він ледве розрізняв контури розлогої споруди далі за нею.

Глянув на годинник. П’ять на дев’яту. Де Рой Еймс?

Клейборн опустив шибку, прагнучи почути гул машини, що під’їздить, але на мовчазній вулиці внизу ніщо не ворушилося. За мить він уже здригався від холоду й потягся рукою, щоб покрутити ручку й підняти шибку.

Тоненька шибка забезпечувала захист від вологості й пітьми, але не могла урвати думки про небезпеку, можливо, приховану в тумані. Ця думка була холодніша за туман, темніша за ніч. Думка, що Норман десь блукає. Норман із ножем. Клейборн відчував його присутність, відчував його тут, він чатує.

«Не дозволяй своїй уяві заносити тебе бозна-куди».

Добра порада, але що вона означає? Що таке уява і як її відрізняють від думки? Хіба це не менш слушний підхід до дійсності, ніж відчуття або сприйняття? «Ти ж авторитет, дай якісь відповіді».

Але Клейборн не мав відповідей. Після всіх років навчання і праці він не міг навіть визначити різницю між алюзією, ілюзією та просто оманою.

Cogito, ergo sum. Я думаю, отже, я... що? Розумна істота? Але людина не розумна, саме цього навчив Клейборна досвід. Людина живе інстинктами та інтуїцією, і він не виняток. Усе, що дало йому навчання, — забезпечило езотеричним словником. Він не зміг би зцілити себе, бо не знав себе. Свідомість — це все, що має людина, і це минущий феномен, ми втрачаємо її уві сні, змінюємо наркотиками, викривлюємо емоційними реакціями, цілковито зрікаємось її, коли сильніші сили в нас беруть гору. Свідомість — наче скляна шибка: благенький захист від туману надворі. Але туман тут завжди, чатує.

«Забудь теорію, забудь логіку. Намагайся побачити заховане в тумані». Клейборн зітхнув, уявляючи собі мрячний туман учорашнього вечора й постаті, які він приховував. Кошеня, зіщулене під деревом, чоловіка з ножем. Норман, натрапивши на перешкоду на шляху до Джен, спрямував свою зброю на кошеня. Чом би й ні? Уночі всі коти сірі...

Щось постукало в шибку. Клейборн обернувся, вдивляючись у скло, і чиясь рука посунулася назад, показуючи прикрите нею обличчя.

— Агов, прокидайтеся! — гукнув Рой Еймс.

Клейборн відчинив дверцята й вийшов.

— Я не спав, — мовив він. А водночас сказав собі, що це підтвердження його думки. Як легко втратити пильність, Еймс під’їхав, а він нічогісінько не чув. У тумані до нього міг підкрастися хто завгодно, навіть Норман...

Клейборн прогнав цю думку, дивлячись на годинник.

— Восьма година десять хвилин, — пробурмотів він. — Ви спізнилися.

— Вибачте, — знітився Еймс.

Нічне повітря було холодним і вогким, Клейборн обернувся й пішов доріжкою до передніх дверей.

— Пусте, — махнув він рукою. — Ходімо всередину, Дрісколл принаймні запропонує нам щось випити.

Еймс пішов услід за Клейборном, порівнявшись із лікарем, коли той натиснув на ґудзик дзвоника й дослухався до срібної мелодії, що відлунювала в будинку.

Якусь мить обидва стояли в затінку темного ґанку. Тепер уже Еймс натиснув на дзвінок. Мелодія слухняно заграла знову, але іншої відповіді не було.

— Що це? — пробурмотів Еймс. — Як ви гадаєте, він ошукав нас?

— Сумніваюсь. — Клейборн глянув у бік зачинених віконниць бічного вікна. — Там світиться.

Еймс склав кулак і загупав у двері, що піддалися й відчинились досередини.

— Незамкнені, — здивувався він. — Ходімо.

За дверима був просторий передпокій заввишки у два поверхи, коло далекої стіни видніли сходи з білими поручнями. Відчинені двері по обидва боки передпокою вели до освітлених кімнат.

Рой Еймс приклав долоні рупором до вуст і гукнув:

— Хтось є вдома?

Жодної відповіді. Але тиша було не суцільна, з правих дверей долинали звуки музики.

— Не чує нас, — відзначив Клейборн. — Мабуть, дивиться телевізор.

Вони пішли до дверей і спустилися по застелених килимом сходах у кабінет. Але там нікого не було, на пласкому настінному екрані миготіли фігурки, а музика лунала й далі, симфонічний оркестр почав останню частину «Піній Рима» композитора Отторіно Респіґі.

— Тут хтось був, — зауважив Клейборн, кивнувши в бік стільців навколо кавового столика в центрі кімнати і кількох склянок та попільничок на ньому.

— Що ж, були і пішли. — Еймс глянув повз каламутні від туману скляні надвірні двері на невеличкі двері на далекому краї кімнати. — Може, він у туалеті...

Але, коли зайшли в коридор, ванна кімната ліворуч була з відчиненими дверима й пуста, так само й спальня навпроти неї.

Еймс зазирнув усередину, придивляючись до крикливого декору:

— Як вам ці дзеркала? Скидається на кімнату сміху з кривими дзеркалами.

Клейборн кивнув головою. Може, й кімната сміху, але музика, яка долинала з кабінету, була недоречною для таких декорацій. Привиди римських легіонів ступали по Аппієвій дорозі, їхній тупіт видавався далеким громом серед ночі.

Клейборн був ладен вийти з будинку, але Еймс пішов через передпокій у протилежному напрямі, приваблений смугою світла з кімнати на далекому краї. Зупинився, чекаючи, поки Клейборн підійде до нього, разом вони зазирнули до кухні.

Як і решта кімнат, вона була надміру велика й надміру прикрашена. Примха якогось декоратора продиктувала використання дубового мотиву, починаючи від дощок на підлозі й закінчуючи сволоками над головою. Вбудована в стіну електрична духовка, шафи, буфети, раковина, що закривається, вбудовані холодильник і морозильник — усе було в темних дубових панелях, які поглинали тьмяне освітлення зверху. Становлячи яскравий контраст, ножі та інші гострі інструменти, що звисали довгим рядом із полички в центрі кухні, променилися сліпучим віддзеркаленим світлом.

Глянувши на лискучі леза, Клейборн пригадав зброярню у відділі реквізиту на студії. Але ці ножі не були реквізитом, так само й масивна дубова колода під ними.

То була старомодна різницька колода, досить велика, щоб тримати чверть коров’ячої туші, а сама різницька сокира, увіткнута вертикально на далекому краї колоди, видавалася цілком придатною для роботи. Але робота була вже виконана.

Круглий шмат кривавого м’яса, що лежав на різницькій колоді, був головою Марті Дрісколла.

33

Санто Відзіні повів Джен до житлового фургончика на далекому краї павільйону, одразу після декорацій ванни і душу. Піднявся на одну сходинку й відчинив двері, показавши освітлений інтер’єр.

— Ваша гардеробна, — повідомив Відзіні.

Джен зазирнула всередину, її обличчя проясніло, коли вона побачила справжнє театральне дзеркало, туалетний столик, диван і фотель, килим на підлозі.

— Чудово.

Відзіні кивнув головою. Було мудро подбати про ці цяцьки для неї, нехай знає, що їй надано всю повноту уваги.

Усмішка Джен згасла:

— А де Морґан?

— Пол має бути тут будь-якої миті. Чому ви не заходите і не почуваєтесь затишно? Я піду подивлюся, може, він уже й приїхав.

Джен пройшла повз Відзіні у фургон, несучи сумочку і сценарій у ледериновій палітурці. Зайшовши, побачила три червоні троянди у круглястій вазі на туалетному столику.

— Квіти!

— Вам подобаються? — Відзіні стенув плечима: — Зірка завжди повинна мати свіжі квіти у своїй гардеробній.

Він вийшов, не чекаючи відповіді, знаючи, що Джен зачинила двері, й пішов по темнуватому павільйону.

Усе спрацювало. Фільму тепер не буде, але це вже не мало значення. Важило тільки втілення мрії в реальність. Хіба не це робить режисер? Обертає фантазії в дійсність помахом своєї чарівної палички! Досі таке траплялося тільки на екрані, бо чарівна паличка не робила чарів для нього. Ніколи, аж поки не прийшла вона — чарівниця. Дурна, тупа чарівниця з обличчям мертвої дівчини й тілом живої жінки. Не Мері Крейн, не Мама і не хтось, кого б він знав, хіба що уві сні, коли сила входила в його чарівну паличку, а він входив у чарівницю. І завжди прокидався перед тим, як те ставалося.

Але це станеться тепер. Він уявляв собі, як Джен стоїть у дверях гардеробної, світло увиразнює її сідлоподібний вигин сідниць під прозорою спідницею. Спідницю задеруть, чарівна паличка підійметься вгору, це станеться тепер. Mama mia...

Відзіні відчинив бічні двері, вдивляючись у туман, пересвідчуючись, що охоронець уже пройшов, достеменно так, як він улаштував. «Ми будемо провадити репетиції, і був би вдячний, якби нам не заважали». Ніхто не підозрював, ніхто не запідозрить, навіть Мама.

«Санто завжди був гарним хлопчиком», — казала вона. Казала це й тепер, він чув її, бачив її обличчя в клубах туману, тому зачинив двері. Треба зачинитися від неї, зачинитися від усіх, вони не повинні бачити його тепер, не повинні бачити його чарівної палички. Чарівної палички, в якій його сила.

Сила. Сила від пігулок, вони роблять це: спонукають чути й бачити те, чого тут немає. Але сила реальна.

Відзіні сьогодні пополудні знову наковтався аміталу — і тепер уже не пам’ятав, скільки саме. Пригадував дуже мало, крім свого плану. Викликати Джен.

Потім усе прискорилося, як-от коли знімають прискорено, і він опинився тут. Тепер знову нормальна швидкість, двадцять чотири кадри за секунду. Отже, вона не помітила нічого підозрілого, він зіграв сцену досконало. Актор, режисер, продюсер — усе під цілковитим контролем.

Але в кінокамері забагато пігулок. Ось чому він бачив Мамине обличчя, чув Мамин голос у тумані. Комбіновані зйомки, спецефекти.

Наступна сцена. Санто Відзіні повертається, іде по темному павільйону. Іде. Ковзає. Пливе.

Кінокамера знову вийшла з-під контролю. Спершу надто швидко. Тепер надто повільно. Повільний рух. Усе. В. Повільному. Русі.

Треба змінити об’єктив. Сфокусувати. Є викривлення. Стіни гнуться, місток над головою шугнув униз, стережись! Безумна камера. Безумні пігулки. Mama mia, не я. Я не безумний.

Ні, він не безумний, бо має владу. Таємну владу, що ворушиться в його стегнах. Чарівна паличка влади, таємна зброя, входить у теплу, податливу плоть...

Готово, Санто Відзіні пішов до дверей гардеробної.

34

Рой Еймс дививсь, як Клейборн став навколішки коло тіла на підлозі за різницькою колодою.

Це все трапилося дуже швидко: спершу погляд на відрубану голову, потім — на тіло без голови. Клейборн лікар, він бачив смерть раніше, тож провадив обстеження з професійною незворушністю. Рой міг зрозуміти це, але не розумів своєї реакції. Замість страху й огиди тільки оніміння. Навіть голос неприродно спокійний.

— А крові не дуже багато, — зауважив він.

Клейборн глянув, кивнув головою:

— Немає ознак порізів на тілі.

Підводячись, нахилився над колодою, а коли почав придивлятись, Рой відвернувся, але пильно слухав.

— Масивні окципітальні й парієтальні ушкодження, — повідомив Клейборн. — Напевне, його вдарили ззаду обухом по голові. Помер, ще не впавши на підлогу. Потім можна було відрубати голову з мінімумом артеріальної чи венозної ексудації...

Рой зрозумів слова лікаря. Якщо серце припиняє помпувати, кров не порскатиме з рани. Він досліджував це питання, коли писав сценарій, це був один із головних моментів. Саме тому ніхто не підозрював Нормана; не маючи плям крові на своєму одязі, він навіть не підозрював себе. Була, звичайно, кров на руках, але тільки внаслідок можливих дотиків до тіла жертви. І цю кров можна було легко змити.

Корячись імпульсу, Рой підійшов до раковини, зазирнув у білу порцелянову ванночку. Проте вона не біла, а рожева, а мокрі струминки навколо стічного отвору були темно-червоні. «Кров розповість...»

— Що там?

Клейборн уже стояв поруч, і Рой вказав на стічний отвір. Клейборн кивнув головою, він зрозумів. «Норман живий, він убив тут Дрісколла, а тепер...»

Рой нарешті відновив дар мови:

— Я запізнився, бо перед приїздом сюди намагався побачити Джен й побував у неї вдома. Конні сказала, що та вже поїхала на репетицію з Відзіні.

— У студію? — Пальці Клейборна судомно стиснули руку Роя. — Як давно?

— Пів години тому. Вона тепер уже має бути там. Ви думаєте, Норман...

— Чому ви не сказали мені раніше? — Клейборн прибрав руку, обернувся і прожогом метнувся через кухню. — Викличте поліцію, нехай їдуть туди. І зателефонуйте в студію, попросіть охорону зв’язатися з Джен і Відзіні. Я буду там за п’ять хвилин.

— Стривайте...

Поки Рой повернувся в передпокій, вхідні двері вже бахнули, й він почув, як загув двигун, машина від’їхала від будинку, перекривши своїм гулом трансляцію музики симфонічного оркестру.

Вимкнувши телевізор, Рой озирнувся й помітив телефон на столі в кутку коло дверей. Поквапився до нього. І тут, тільки-но простер руку, телефон задзвонив.

Рой узяв слухавку.

— Алло! — пролунав чоловічий голос, приглушений поганеньким зв’язком. — Містер Дрісколл?

— Ні, — швидко проказав Рой. — Звільніть лінію, надзвичайна ситуація, мені треба зателефонувати в поліцію.

— Я з поліції.

— Що?

— Мілт Інґстром, окружний шериф у Фейрвелі. З ким я розмовляю?

Рой назвався. Потім попросив:

— Будь ласка, я кажу вам, тут надзвичайна ситуація. Містера Дрісколла вбито...

— Убивство? Як це сталося?

— Я не можу говорити тепер...

— Тоді, можливо, краще послухайте. — Шериф Інґстром не чекав відповіді. — Я увесь вечір намагався додзвонитись до Клейборна. Доктор Стейнер дав мені номер Дрісколла, думаючи, можливо, що я можу застати його тут. Але ви можете передати йому повідомлення. Скажіть йому, що ми затримали Бо Кілера.

— Кого?

— Бо Кілера. Це пасажир, якого черниця підібрала у свій фургон минулої суботи. За його словами, вона напала на нього з монтажною лапкою. Відбулася боротьба, він вирвав лапку в черниці і вбив її, вдаючись до самозахисту. Потім підпалив фургон і втік звідти. Заховався в домі одного приятеля, аж поки вже не витримав, прийшов учора ввечері й добровільно зізнався. Думка про вбивство черниці підточувала його. Тільки то була не черниця.

— Не розумію.

— Не розуміли й ми, аж до цього пополудня. Судмедексперт ідентифікував тіло на основі зубної формули. Скажіть Клейборну, що він помилявся. То був не пасажир і не черниця. То був Норман Бейтс.

Рой відчув, як слухавка випадає в нього з пальців. Усе тепер падало й розпадалося. «Якщо Норман мертвий, тоді, напевне, Дрісколла вбив Відзіні».

А тепер він із Джен.

35

Коли Відзіні відчинив двері, Джен згорнула сценарій.

— Готово, — мовив він.

Дівчина підвелася:

— Пол тут?

— Він у дорозі. Можна почати без нього. — Режисер піднявся з єдиної сходинки й зайшов у фургон. — Я гратиму роль Нормана.

Джен подала рукопис, але Відзіні похитав головою:

— Немає потреби. Він не має слів у сцені з душем. Так само й ви.

— Ми спершу відтворимо сцену в душі?

— Звичайно. Це ключ до всього, хіба ви не згодні? Ми попередньо відтворимо дії.

— А як щодо режисерських указівок?

— Я казатиму вам, чого хочу. Це все дуже ясно, — він усміхнувся. — Але спершу ви повинні роздягтися.

— Ні, стривайте...

— Будь ласка. Це важливо для візуалізації ваших рухів так, як вони відбуватимуться перед камерою.

Відзіні й досі всміхався, зачиняючи двері за собою.

Джен похитала головою:

— Забудьте. Я не роздягнуся.

— Не треба фальшивої скромності. — Усмішка закрижаніла. — Я бачив оголених жінок і раніше. І ви не вперше роздягаєтесь на вимогу чоловіка.

— Що тут спільного?

— Усе. — Закрижаніла усмішка стала нещадною, а коли Відзіні став під світлом, Джен побачила малесенькі зіниці його очей. Маленькі котячі очі, як у кошеняти.

Відзіні рушив до Джен, вона відчувала сморід його парфумів, змішаний з іншим, нудотно солодким запахом. «Він щось задумав. Я мала б знати».

— Ти жінка, — сказав він. — А я чоловік. Тож це так природно...

Якусь мить Джен хотіла розсміятися. Внутрішній голос повторював глузливе запитання: «Хто пише ваш діалог?»

Але Відзіні ступив уперед, притис дівчину до туалетного столика, руками охопив її, очі-щілинки пильно дивилися, рот розкрився, стерши усмішку, з пащі тхнуло смородом віддиху. Джен повернула голову, щоб уникнути його губів, потім збагнула, що в нього інший намір. Руки в неї за плечима схопили складки блузки.

Джен відчула, як рветься тканина, відчула, як його пальці крутять застібку бюстгальтера, розстебнули її, бюстгальтер сповз.

Джен зойкнула й хотіла ткнути Відзіні в очі нігтями, проте він відвернув голову, схопив дівчину за зап’ясток, викрутив його й притягнув її до себе.

Раптом Відзіні ослабив тиск, і заніміла рука Джен опустилася. Вона спробувала відійти назад, але Відзіні правою рукою ляснув її по обличчю, а лівою схопив передню частину блузки й зірвав її, обмацуючи оголені груди. Приголомшена Джен дивилась, як огидні пальці тягнуться до її пипок.

Відзіні охопив і стиснув її груди, його голова подалася вниз і вперед, і тоді Джен відвела руку назад й мацала пальцями по стільниці, аж поки натрапила на кулясту вазу. Цупко схопила її за кришталеву шийку, підняла вгору й розбила об скроню Відзіні.

Троянди впали червоним дощем, під скронею теж розквітла червона квітка. Відзіні зойкнув і відсахнувся.

Джен шугнула повз нього до дверей, шарпнула ручку. Двері розчахнулися, вона метнулася вперед й одразу впала. Джен забула про єдину сходинку, але тепер уже запізно думати про це, всі думки розчинились у потоці болю, що підіймався від правої ступні аж до стегна.

Вона зламала кісточку чи тільки розтягнула? Це вже не мало значення, треба встати. Схлипуючи, Джен почала підводитися з підлоги і раптом знову впала, коли Відзіні коліном пхнув її в поперек.

Цього разу біль був такий страхітливий, що Джен мало не зомліла. Змушуючи себе розплющити очі, вона боролася з пітьмою, що навалювалася на неї, але не могла чинити опору рукам Відзіні. Сильним рукам, які зірвали спідницю, стягли трусики. А потім, коли Джен хапала ротом повітря й сапала, Відзіні вчепився пальцями їй у коси, закинув її голову назад. Дівчина відчула, що її перевертають, повертають обличчям угору на вогкій і холодній бетонній підлозі.

Джен дивилася вгору, насилу спромагаючись дихати, Відзіні стояв, нахилившись над нею. По його лівій щоці струменіла кров, але він знов усміхався. Його зуби були жовті, тож і краплинки слини в куточках скривлених вуст видавалися жовтавими.

— Вставай! — гаркнув Відзіні.

— Не можу, кісточка...

І далі всміхаючись, Відзіні знову дав дівчині ляпаса, потім схопив за плечі й підняв на ноги. Біль, поширюючись від кісточки, змусив її стогнати, і цей звук, здається, збуджував його не менше, ніж оголеність тіла.

— Putana! — Рука Відзіні вп’ялася в укриту сиротами шкіру на плечі Джен. — Іди!

Джен спробувала вивільнитись, але він схопив її за зап’ястки, штовхав уперед. Здригаючись, вона вийшла з пітьми на освітлену ділянку. Світилися декорації — ванна і душ. Відзіні штовхав Джен до заштореної душової кабінки. З його закривавленого обличчя спадали краплинки крові, позначаючи їхню ходу до кахляної підлоги.

— Усередину, — кинув він. — Я хочу, щоб ти зайшла всередину.

— Ні, — пхинькала Джен. Потім збагнула, що робить саме це: пхинькає, мов тварина. Тепер вона вже знала, чого хотів Відзіні, що всякчас намірявся скоїти. Він збирався запхати її в душову кабінку, взяти її, мов тварину, безпорадну й побиту...

«Ні, не безпорадну...»

Джен набрала в легені повітря, зосередила в руках силу, випручалася. Маючи вільні руки, швидко підняла їх, склала кулаки разом і вдарила Відзіні по закривавленій скроні.

Він видав глухий звук десь у горлі, заточився назад, схопився за штору душової кабінки, щоб не впасти. Сапаючи, відновив рівновагу, якусь мить стояв без руху, їхні очі зустрілися.

Потім, не попередивши, викинув вперед руки.

Джен обернулась, але запізно. Не встигла відсахнутись, як його нігті вп’ялися їй у плечі.

І відпустили дівчину.

Джен озирнулася, зупинилась. Відзіні й далі стояв плечима до душу, його обличчя скривилося.

— Mama mia...

Голос перейшов у булькіт, він упав уперед на підлогу, між лопатками в нього цебеніла кров, поширюючи червону пляму.

Потім, коли штору душу шарпнули назад, Джен побачила, хто стояв у душовій кабінці, нападаючи з ножем у руці.

Ніж летів їй до горла.

Джен устигла лише зойкнути, як пролунав постріл, ніж пірнув униз, ударивши підлогу, й далі стиснутий у руці Адама Клейборна.

36

Лікар Стейнер не лякався.

Не мав чого боятися, бо Клейборн тепер не міг нашкодити. Кулю дістали і зап’ясток добре загоївся, але він уже ніколи не триматиме ніж у правій руці.

До того ж уже ніколи не вийде з цієї кімнати. Було чимало клопоту, — навіть без суду, бо ж тяглися всі ті слухання про екстрадицію й судові накази, — але зрештою дали дозвіл, і Стейнер привіз Клейборна додому.

Додому. Стейнер зітхнув, оглядаючи кімнату. Дім був комірчиною з кількома пластиковими меблями, пригвинченим до підлоги ліжком, лампою за дротяною сіткою. Дім із заґратованим вікном.

Але принаймні знайома обстава, якщо Клейборн усвідомлював це. Інколи він, здавалося, був здатний щось усвідомити і, хоча ніколи не розмовляв, здається, впізнавав Стейнера й вітав його присутність.

Клейборн тепер усміхався, дивлячись із ліжка на Стейнера, що ввійшов до палати, але тієї пори він завжди всміхався. Усмішка була бар’єром, який він спорудив, щоб відгородитися від світу й захистити свої таємниці.

— Привіт, Адаме! — кивнув головою лікар Стейнер.

Немає відповіді, тільки усмішка і мовчання.

Стейнер підсунув стілець до ліжка й сів, знаючи, ще навіть до початку, що ніщо не повалить той бар’єр. Проте мав спробувати, був зобов’язаний перед ним діяти так.

— Думаю, нам треба порозмовляти про те, що сталося, — мовив він.

Вираз обличчя Клейборна не змінився, але його очі видавалися ясними; можливо, він зрозумів.

Стейнер говорив далі, ретельно добираючи слова, пам’ятаючи, що стосунки змінилися: вже не лікар із лікарем, а лікар із пацієнтом. Навіть якщо так, він докладав усіх зусиль, щоб розповісти правду.

А правда, як він бачив її, полягала в тому, що після всіх минулих років Клейборн мимоволі став ототожнювати себе з Норманом Бейтсом. Обидва самотні й не мали матерів, обидва скуті, кожен по-своєму, інституційними обмеженнями.

Клейборн усміхався.

— Але тут є щось більше, ніж просто ототожнення, — розповідав Стейнер. — Згодом ви почали відчувати, що ваша доля і ваше майбутнє пов’язані з вашим пацієнтом: відновою його здоров’я, написанням книжки про цей випадок. Його психічне здоров’я визволило б вас, а успіх книжки дав би вам нагоду піти з цієї лікарні й заснувати власну клініку. А коли Норман утік, це означало поразку — ви не вилікували його й самі зазнали невдачі. Він утік, лишивши вас в’язнем замість себе.

Це, напевне, почалося тоді, коли з’явилася переконаність, що єдиний спосіб, яким ви могли б утекти тепер, — це ототожнитися з Норманом, поділити тріумф його свободи. Так, я знаю, ви пішли шукати його, але, думаю, потай сподівалися, що він утече назавжди. Потім, коли побачили тіло у фургоні й збагнули, хто то має бути, надія зникла. У вас потьмарився розум.

Норман не міг дозволити своїй матері вмерти, тож і став нею. Ви не могли дозволити Норману померти, тож і стали ним. Так само, як і в нього: під час періодів амнезії, коли брала гору ваша друга особистість.

Клейборн дивився на Стейнера з усмішкою Мони Лізи, мовчанням сфінкса.

— Ось що трапилося, коли ви побачили тіло у фургоні. Уже як Норман ви пішли у Фейрвел і вбили Лумісів. — Стейнер помовчав. — Коли нарешті прийшов звіт судмедексперта, вашу машину обшукали і знайшли вкрадені з каси гроші, заховані під килимком на підлозі. Ви пам’ятаєте, що клали їх туди?

Клейборн мовчав із незмінною усмішкою.

— Заховавши гроші в машині далі на вулиці, ви вийшли зі свого стану душевної втечі й повернулися в крамницю. Правильно?

Немає відповіді, тільки стала усмішка.

— Газетна стаття, яку ви побачили, спонукала вас поїхати в Голлівуд. Як Клейборн ви мали раціональні підстави намагатися, вдавшись до аргументації і переконувань, спонукати припинити працю над фільмом. А як Норман були готові вбивати, щоб зупинити її.

Більшість свого часу в Голлівуді ви зберігали контроль, але й Норман був там. Це він реагував на схожість Джен із Мері Крейн, бачив декорації, які відтворювали сцену злочину.

Я розмовляв із тамтешніми людьми — Роєм Еймсом, Джен і дівчиною, що живе в одному домі з нею. Деякі їхні розповіді допомогли мені реконструювати те, що сталося. Решта — це здогади. Наприклад, обличчя, яке ви бачили в дзеркалі супермаркету. То міг бути Відзіні, то могла бути галюцинація. Після цього ви швидко втратили контроль, а коли посварилися з Джен, саме Норман повернувся і вбив кошеня. Звичайно, це була тільки прелюдія.

Усмішка Клейборна не зникала.

— Для Нормана закінчувався час, а отже, й усяка подоба раціональної поведінки. Він мав знищити проєкт фільму, навіть якщо це означало ліквідацію кожного, пов’язаного з фільмом.

Ви скасували свій можливий обід із Томом Постом, бо Норман узяв гору. Норман пішов до дому Дрісколла й убив його. Коли приїхав Еймс, він побачив, що ви чекаєте його, але, коли ви почули про Джен і Відзіні, саме Норман поїхав на студію: не на те, щоб застерегти їх, а щоб перелізти через мур, узяти ніж із відділу реквізиту й заховатися, готуючись до нападу. Якби Еймс і поліція не прибули тоді...

Стейнер замовк, дивлячись на Клейборна, але реакції не було, тільки мовчання й усмішка.

Зітхнувши, Стейнер підвівся й пішов до дверей:

— Ми ще поговоримо.

Ще кажучи ці слова, він усвідомив марність своєї обіцянки. Він зазнав невдачі з Клейборном, не зміг дійти до насильства в ньому, захищеного мовчанням і прихованого усмішкою.

Навколо Стейнера тепер було забагато таких усмішок — не тільки тут, у психіатричній лікарні, а й за її стінами, на вулицях. Усмішки, які приховували потаємні немочі, але не могли вилікувати їх. Насильство було вірусом, хворобою, епідемією, що охопила увесь світ, і, можливо, ліків від нього не було. Стейнер міг тільки й далі намагатися.

— До побачення, — мовив він.

Клейборн усміхався.

37

Клейборн не слухав Стейнера.

А коли Стейнер пішов, слухав тільки себе. Адама Клейборна. Адама, першого чоловіка. Клейборна, народженого з глини, clay. Його створив Бог.

Бог створив геть усе, зокрема й Нормана Бейтса, ми всі Божі діти.

«Чи я сторож брата свого?»

Я був його сторожем.

Ми всі брати. Це сказав Бог. Бог сказав багато речей, до яких слід дослухатися.

«Мені помста належить», — каже Господь. Клейборн може вмерти, але Норман живе. Бог захистить його, бо він Божий інструмент проти зла.

Норман Бейтс ніколи не помре...