# Будинок безлічі шляхів

Діана Вінн Джонс

Нова книжка Діани Вінн Джонс «Будинок безлічі шляхів» є продовженням «Мандрівного замку Хаула» та «Повітряного замку», і в ній зустрічаються герої з усіх трьох книжок. У гірському королівстві старий король і його донька укладають каталог своєї гігантської бібліотеки. Королівський чарівник занедужав, тому на допомогу їм приходить Чарліна – вперта дівчинка-підліток, яка майже нічого не вміє, лише читати книжки. І тут починається найцікавіше…

## Розділ перший,


у якому Чарліна погоджується наглядати за домом чарівника


– Чарліна повинна це зробити, – заявила тітонька Семпронія. – Адже ми не можемо допустити, щоби дідусь Вільям займався цим сам.

– Твій двоюрідний дідусь Вільям? – перепитала пані Бейкер. – А хіба він не… – вона кахикнула і понизила голос, бо збиралася сказати не надто пристойну, як на неї, річ. – А хіба він не чарівник?

– Атож, – підтвердила тітонька Семпронія. – Але в нього, – тут вона також понизила голос, – у нього всередині, ну, знаєш, щось розростається, і допомогти йому можуть тільки ельфи. Вони мають забрати його з собою, розумієш, щоб вилікувати, відтак комусь доведеться припильнувати за його домом. Чари, щоб ти знала, втікають, якщо за ними нема кому доглянути. А в мене надто багато справ, аби займатися ще й цим. Саме тільки моє товариство допомоги бездомним собакам…

– І в мене так само! Цього місяця ми по шию завалені замовленнями на весільні торти, – поквапно докинула пані Бейкер. – Сем казав, що навіть сьогодні вранці…

– А значить, це має бути Чарліна, – постановила тітонька Семпронія. – Вона вже доволі доросла.

– Ну… – почала було пані Бейкер.

Тут вони обидві глянули в протилежний бік вітальні, де сиділа донька пані Бейкер – як завжди, втупившись у книжку, зсутулена, бо герань пані Бейкер пропускала у вікно не надто багато світла. Її руде волосся було недбало посколюване шпильками у вороняче гніздо, а окуляри мало не сповзали з кінчика носа. У руці вона тримала один із великих сочистих батькових пирогів і жувала його за читанням. Крихти падали на книжку, і вона змітала їх шматком пирога, якщо вони заважали їй читати.

– Ну… ти нас чуєш, доню? – стривожено поцікавилася пані Бейкер.

– Ні, – відповіла Чарліна з повним ротом. – А що?

– Ось ми все і владнали, – втішилася тітонька Семпронія. – Я тебе залишаю, Вероніко, люба, а ти їй усе поясниш.

Вона піднялася і величним жестом розправила складки спершу на своїй штивній шовковій сукні, а тоді на своїй шовковій парасолі.

– Я приїду по неї завтра вранці, – сказала вона. – А зараз я мушу йти сказати бідолашному дідусеві Вільяму, що Чарліна подбає про дім, поки його не буде.

Тітонька Семпронія випливла з кімнати, полишивши пані Бейкер наодинці з бажанням, щоби тітка її чоловіка не була такою багатою і такою владною, та ще – з думками про те, як їй тепер пояснити це все Чарліні, не кажучи вже про Сема. Сем ніколи не дозволяв Чарліні робити нічого такого, що не було б абсолютно респектабельним. Не дозволяла цього й пані Бейкер – окрім випадків, коли у справу втручалася тітонька Семпронія.

Тим часом тітонька Семпронія вмостилася у своїй невеличкій бричці й наказала кучерові везти її на інший кінець міста – туди, де мешкав дідусь Вільям.

– Я все залагодила, – заявила вона, пройшовши магічними переходами у кімнату, в якій дідусь Вільям сидів і похмуро писав наукову роботу. – Завтра приїде моя двоюрідна внучка Чарліна. Вона зустрінеться з тобою перед твоїм від’їздом і допильнує тебе, коли ти повернешся. А сама тим часом доглядатиме за будинком.

– Це вкрай люб’язно з її боку, – сказав дідусь Вільям. – Значить, як я розумію, вона неабияк знається на чарах?

– Не маю жоднісінького уявлення, – відповіла тітонька Семпронія. – Зате мені відомо, що вона ніколи не вистромлює носа з книжки, ніколи і пальцем не ворухне, щоби зробити хоч якусь хатню роботу, і що батько з матір’ю мало не моляться на неї. Їй піде на користь, якщо вона для різноманітності займеться чимось нормальним.

– Ох-ох! – забідкався дідусь Вільям. – Дякую, що попередила. Що ж, доведеться вжити деяких заходів.

– Неодмінно, – підтвердила тітонька Семпронія. – Та подбай, щоб у домі вистачало харчів. Я ще ніколи не бачила дівчини, яка би стільки їла. І при тому залишалася худющою, немов відьмина мітла. Це для мене незбагненно. Отже, я привезу її завтра, перш ніж прийдуть ельфи.

Вона обернулася і вийшла.

– Дякую, – слабким голосом промовив дідусь Вільям услід за її випростаною спиною.

– Ох-ох, ох‑ох! – додав він, коли вхідні двері грюкнули. – Ну що ж. Гадаю, до родичів треба відчувати вдячність.


Чарліна, як не дивно, загалом теж була вдячна тітоньці Семпронії. Щоправда, за те, що її добровільно-примусово зробили доглядачкою старого хворого чарівника, якого вона ніколи не бачила, вона була вдячна значно менше.

– Хай би принаймні запитала мене! – раз у раз скаржилася вона матері.

– Думаю, вона знала, що тоді ти би відмовилася, моя люба, – врешті-решт відповіла пані Бейкер.

– Могла би відмовитися, – погодилася Чарліна, а тоді з ледь помітною усмішкою додала: – А могла б і не відмовитися.

– Люба, я не чекаю, що тобі це сподобається, – сказала пані Бейкер тремтливим голосом. – Це зовсім не респектабельно. Але це було б надзвичайно люб’язно…

– Ти ж знаєш, що я анітрохи не люб’язна, – відповіла Чарліна і пішла нагору – у свою розкішно вмебльовану білу кімнату. Сіла там за гарнюній стіл і стала дивитися у вікно – на дахи, вежі та комини Верхньонорландська і на блакитні гори за ними. Насправді вона вже давно і пристрасно чекала такої нагоди. Їй до краю набридла респектабельна школа, і особливо набридло жити вдома, де мама ставилася до неї, як до тигриці, щодо якої ніхто не міг знати напевне, чи вона дійсно приручена, а батько забороняв їй займатися будь-якими речами, бо вони або не досить благопристойні, або небезпечні, або просто незвичні. Для неї це була нагода вирватися з дому і зайнятися тією єдиною справою, про яку Чарліна завжди мріяла. Вже навіть заради цього варто було змиритися з необхідністю подоглядати за домом чарівника. Ось тільки Чарліна не була впевнена, чи вистачить їй відваги написати листа, необхідного для здійснення задуму.

Тривалий час вона не знаходила в собі сміливості. Сиділа і дивилася на білі з багряним відливом хмари, які громадилися понад горами, подібні на звірів і видовжених хижих драконів. Вона вдивлялася і вдивлялася в них, аж поки хмари не розтанули, перетворившись у ріденьку білувату імлу на тлі синього неба. Тоді Чарліна промовила: «Зараз – або ніколи». Зітхнула, надягла окуляри, що висіли в неї на шиї на ланцюжку, вийняла добре перо та свій найкращий письмовий папір і почала писати щонайкрасивішим почерком:


> Ваша Величносте!


> Ще коли я була малою дитиною i вперше почула про Ваше прекрасне зiбрання книг i манускриптiв, я запрагнула працювати у Вашiй бiблiотецi. Хоча менi вiдомо, що Ви сам, з допомогою Вашо доньки, I Королiвсько Високостi принцеси Хiльди, особисто займатеся важким i тривалим завданням сортування i каталогiзацi зборiв Королiвсько бiблiотеки, все ж я сподiваюся, що Ви можете оцiнити мою допомогу. Оскiльки я зараз у вiдповiдному вiцi, хочу запропонувати себе на посаду помiчника бiблiотекаря у Королiвськiй бiблiотецi. Сподiваюся, Ваша Королiвська Величнiсть не вважатиме це мо подання надто самовпевненим.


> Щиро Ваша

> Чарлiна Бейкер

> Зернова вулиця, 12

> Верхньонорландськ


Чарліна відхилилася на спинку стільця і заново перечитала листа. «Написати таке послання старому королеві, – подумала вона, – це не що інше, як чистісіньке нахабство». З іншого боку, лист здавався їй дуже добрим. Вона не мала певності тільки щодо одного – отого «я зараз у відповідному віці». Вона знала, що формально це мало би означати, що їй двадцять один рік (ну або принаймні вісімнадцять), але в той же час відчувала, що це не зовсім брехня. Зрештою, вона ж не сказала, скільки їй насправді років. А крім того, не сказала, нібито вона добре освічена чи висококваліфікована, бо знала, що це не так. Вона навіть не сказала, що любить книжки понад усе на світі, хоча якраз це було чистісінькою правдою. Їй просто хотілося вірити, що її любов до книг буде вгадуватися з-поміж рядків.

«Не сумніваюся, що король просто зіжмакає листа і кине його у вогонь, – подумала Чарліна. – Що ж, я принаймні спробувала».

Вона пішла і відіслала листа, почуваючись украй хороброю і зухвалою.


Наступного дня зранку тітонька Семпронія приїхала своєю бричкою і посадила в неї Чарліну з добротним саквояжем, у який місіс Бейкер спакувала Чарлінин одяг, та з куди більшою торбою, що її пакував пан Бейкер, – напхом напханою пляцками, пирогами та печеними пиріжками, ватрушками, булочками і тістечками. Ця торба була така величезна і так сильно пахтіла ароматними травами, підливкою, сиром, фруктами, повидлом і прянощами, що кучер, який правив бричкою, обернувся і здивовано принюхався. Ворухнулися навіть маєстатичні ніздрі тітоньки Семпронії.

– Що ж, дитинко, ти не помреш з голоду, – зауважила вона. – Їдьмо.

Проте кучер наразі не рушав, тому що пані Бейкер обійняла Чарліну і сказала:

– Знаю, люба, що можу довіряти тобі, – що ти будеш чемна, охайна і розважлива…

«Брехня, – подумала Чарліна. – Вона нітрохи мені не довіряє».

Тим часом підбіг батько Чарліни, щоби поцілувати її на прощання в щічку.

– Ми знаємо, що ти нас не осоромиш, – сказав він.

«І це брехня, – подумала Чарліна. – Адже знаєш, що осоромлю».

– Ми сумуватимемо за тобою, моя кохана, – промовила мати, мало не плачучи.

«А ось це, можливо, не брехня! – з деяким здивуванням подумала Чарліна. – Хоча не можу збагнути, чому вони мене люблять».

– Рушай! – суворо наказала тітонька Семпронія кучерові. Бричка рушила.

Коли поні розмірено потрюхикав вулицями, тітонька проговорила:

– Отож, Чарліно, я знаю, що батьки дали тобі все найкраще і що тобі ніколи в житті не доводилося нічого робити. Ти готова сама про себе подбати – задля різноманітності?

– Авжеж, – щиро відповіла Чарліна.

– А також про будинок і про бідолашного старенького? – і далі допитувалася тітонька Семпронія.

– Я буду дуже старатися, – відповіла Чарліна. Їй здалося, що якби вона цього не сказала, тітонька Семпронія наказала б розвернутися і відвезла б її назад додому.

– У тебе добра освіта, правда? – поцікавилася тітонька Семпронія.

– Мене навіть музики вчили, – похмуро зазначила Чарліна, але тут же поквапилася додати: – Однак успіхів у музикуванні я не досягла, тому не сподівайтеся, що я буду грати дідусеві Вільяму заспокійливі мелодії.

– Я й не сподіваюся, – відрізала тітонька Семпронія. – Оскільки він чарівник, думаю, він і сам здатен влаштувати собі заспокійливу музику. Я просто хотіла з’ясувати, чи ти маєш відповідну магічну підготовку. Адже маєш, правда?

Чарліні здалося, ніби в неї всередині щось обірвалося. Вона відчула, як кров відливає їй від лиця. Вона не могла наважитися зізнатися, що не має навіть найменшого поняття про магію. Її батьки, а надто пані Бейкер, не вважали магію добропорядним заняттям. Крім того, вони мешкали в такій респектабельній частині міста, що у Чарліниній школі магію не викладали. Якщо хтось прагнув вивчати настільки плебейську річ, як магія, – доводилося ходити до приватного вчителя. А Чарліна знала, що її батьки нізащо не стали би платити за такі уроки.

– Ну… – почала вона.

На щастя, тітонька Семпронія ще не закінчила говорити:

– Адже знаєш, жити в будинку, повному чарів, – це не жарти.

– А я ніколи й не ставилася до цього як до жарту, – серйозно відповіла Чарліна.

– Добре, – сказала тітонька Семпронія й оперлася на подушки.

Поні цокотів копитами, везучи їх усе далі й далі. Вони проїхали по Королівській площі, проминаючи Королівський особняк, який височів скраю площі, виблискуючи на сонці золотим дахом, а тоді по Ринковій площі, куди Чарліну відпускали не надто часто. Вона тоскно дивилася на лотки і на людей, які торгувалися і балакали, та ще довго оберталася назад, навіть коли вони вже в’їхали в давнішу частину міста. Тутешні будинки були такі високі, кольорові та неподібні один на одного – здавалося, кожен наступний мав іще стрімкіший дах і ще чудернацькіше розташовані вікна, ніж попередній, – що Чарліна впіймала себе на думці: врешті-решт жити в будинку дідуся Вільяма може виявитися дуже навіть цікаво. Однак поні цокав копитами далі, в більш занедбані й бідні частини міста, а тоді попри звичайнісінькі котеджі, а тоді за місто, між поля й живоплоти, де понад дорогою нависла величезна крута скеля; тут тільки вряди-годи за живоплотами ховалися будиночки, а гори здіймалися все ближче і ближче. Чарліна припустила, що, мабуть, вони вже виїхали з Верхньої Норландії і в’їхали в зовсім іншу країну. Що це могло би бути? Чужокрайнія? Білогорія? Чарліна пошкодувала, що приділяла замало уваги урокам географії.

Не встигла вона довести цю свою думку до кінця, як кучер зупинився біля невеличкого будиночка мишачого кольору, який припав до землі за подовгуватим садком. Чарліна глянула на дім з-за залізної хвіртки – і відчула глибоке розчарування. Це був найнецікавіший будинок на світі, більш нецікавих будинків вона ніколи не бачила. Обабіч коричневих парадних дверей знаходилося по одному вікну, на вікна наповзав мишачої барви дах, так що здавалося, ніби будинок супиться. І ніщо не вказувало на те, щоби тут був другий поверх.

– Ось ми і на місці, – радісно оголосила тітонька Семпронія. Вона висіла з брички, з брязкотом відчинила хвіртку і перша рушила доріжкою до дверей. Дівчина понуро потяглася за нею. Услід – з обома Чарліниними торбами – простував кучер. Єдиними рослинами в садку по обидва боки від доріжки були кущі гортензії: блакитної, зелено-блакитної та рожево-бузкової.

– Не думаю, що тобі доведеться доглядати за садом, – безтурботно мовила тітонька Семпронія.

«Залишається сподіватися, що ні», – подумала Чарліна.

– Я впевнена, що у дідуся Вільяма працює садівник, – додала тітонька Семпронія.

– Сподіваюся, що так, – сказала Чарліна.

Усі її відомості про сади походили із дворика за домом сім’ї Бейкер, де росли одна велика шовковиця і один трояндовий кущ, та ще з ящичків під вікнами, де її мати вирощувала в’юнку червону декоративну квасольку. Чарліна знала, що під рослинами – земля, а в землі – черв’яки. Її пересмикнуло.

Тітонька Семпронія жваво погримотіла калаталом у коричневі двері, а тоді штовхнула їх і зайшла досередини, гукаючи:

– Агов! Я привела вам Чарліну!

– Велике тобі спасибі, – відповів дідусь Вільям.

Парадні двері вели просто в затхлу вітальню, де у старомодному кріслі мишастого кольору сидів дідусь Вільям. Біля його ніг примістилася величезна шкіряна валіза, ніби він от‑от збирався кудись вирушити.

– Радий тебе бачити, моя люба, – привітав він Чарліну.

– Доброго дня, сер, – чемно відповіла Чарліна.

Продовженню розмови завадила тітонька Семпронія, яка сказала:

– Отож добре, я вас люблю-обіймаю – і вас залишаю. Пакунки поклади осюди, – останні слова тітоньки були звернені до кучера.

Кучер слухняно кинув пакунки відразу за вхідними дверима і вийшов. Тітонька Семпронія прошаруділа шовками услід за ним, кинувши на прощання:

– Бувайте, всього найкращого!

Вхідні двері зі стуком зачинилися. Чарліна і дідусь Вільям залишилися і почали вивчати одне одного.

Дідусь Вільям виявився невисоким на зріст і майже цілком лисим, якщо не рахувати кількох кучериків тонкого сріблястого волосся, що обрамлювало його куполоподібний череп. Сидів він, зігнувшись у три погибелі, з чого Чарліна зробила висновок, що йому дошкуляє сильний біль. Трохи здивовано вона усвідомила, що співчуває йому, хоча була би вдячна, якби дідусь Вільям не дивився на неї таким чіпким поглядом, під яким вона чомусь починала почуватися винною. Нижні повіки дідуся Вільяма не прилягали до його втомлених очей, через що було видно їх поверхню і прожилки – цілком червоні, немовби налиті кров’ю. Крові Чарліна не любила майже так само, як і черв’яків.

– Що ж, ти справляєш враження дуже високої та компетентної на вигляд дівчини, – порушив мовчанку дідусь Вільям. – Я сказав би, що руде волосся – хороший знак. Дуже добре. То як гадаєш – зумієш тут дати раду з усім, поки мене не буде? Боюся, в мене в будинку невеликий розгардіяш.

– Думаю, зумію, – відповіла Чарліна. Як на її смак, ця затхла кімната виглядала цілком прибраною. – А чи могли б ви мені сказати, що саме доведеться робити?

«Зрештою, сподіваюся, я не затримаюся тут надовго, – додала вона подумки. – Як тільки король відповість на мого листа…»

– А, та це звичайна хатня робота, – відповів дідусь Вільям, – авжеж, тільки чарівна. Так-так, переважно чарівна. А оскільки я не знав напевне, якого рівня вмінь ти досягла в чарах, то вжив деяких заходів…

«Який жах! – вражено подумала Чарліна. – Він думає, що я знаюся на чарах!»

Вона спробувала перебити дідуся Вільяма, щоб усе йому пояснити, однак їм обом не дали вимовити ні слова. Вхідні двері з тріскотом відчинилися, і до кімнати тихесенько зайшла процесія високих-височенних ельфів. Усі вони були, як і годиться медикам, у білому вбранні, а їхні прекрасні обличчя були позбавлені будь-якого виразу. Чарліна мовчки дивилася на них, цілком приголомшена їхньою красою, їхнім зростом, їхньою байдужістю, а понад усе – їхнім цілковитим мовчанням. Один із них обережно відсторонив її, тож вона так і стояла трохи осторонь – заціпеніла і збентежена, спостерігаючи, як ельфи стовпилися навколо дідуся Вільяма, нахиливши над ним свої дивовижно прекрасні голови. Чарліна не мала уявлення, що саме вони роблять, але вже наступної миті дідусь Вільям виявився вбраним у білий халат, і ельфи підняли його з крісла. До його голови кріпилося щось, що віддалено нагадувало три червоні яблука. Наскільки Чарліні було видно, дідусь спав.

– Е-е… а ви не забули його валізу? – запитала вона, коли його вже несли до дверей.

– Вона не потрібна, – відповів один із ельфів, притримуючи двері, щоби решті було легше пронести дідуся Вільяма.

І ось вони вже йдуть доріжкою до хвіртки. Чарліна кинулася до відчинених дверей і гукнула ельфам услід:

– А на скільки часу ви його забираєте?

Вона раптом відчула, що мусить довідатися, на скільки часу їй доведеться тут залишитися.

– На стільки, скільки буде треба, – відповів інший ельф.

Не дійшовши до хвіртки, всі вони зникли.


## Розділ другий,


у якому Чарліна досліджує будинок


Чарліна ще якийсь час дивилася на спорожнілу доріжку, а тоді з грюкотом зачинила двері.

– І що ж мені тепер робити? – запитала вона в порожнечу затхлої кімнати.

– Боюся, люба, тобі треба поприбирати на кухні, – промовив втомлений лагідний голос дідуся Вільяма просто з повітря. – Вибач, що залишив тобі стільки прання. Відкрий мою валізку, там ти знайдеш докладніші інструкції.

Чарліна зиркнула на валізку. Значить, дідусь Вільям і справді її не забув.

– Зажди хвильку, – сказала вона валізці, – я ще не розпакувала речей.

Вона підняла обидві свої торби і пройшла з ними в єдині інші двері, розташовані якраз навпроти вхідних. Чарліна спершу спробувала відчинити їх рукою, в якій тримала торбу з їжею, тоді взяла обидві торби в одну руку і намагалася відкрити двері вільною рукою, врешті-решт поклала торби на підлогу і взялася за клямку обома руками. Лише тепер двері відчинилися. Як виявилося, вони вели на кухню.

Якусь мить Чарліна просто витріщалася. Тоді поспішно перекинула торби через поріг, перш ніж двері зачинилися, і знову вирячила очі.

– Ну і бардак! – вражено вимовила вона.

Сама по собі кухня могла би вважатися зручною і просторою. У ній було велике вікно з видом на гори, крізь яке лилося тепле сонячне світло. На жаль, зараз це світло осявало височезні стоси тарілок і чашок: у раковині, на сушці біля раковини і на підлозі біля неї. Далі сонячний зайчик перескакував – і вражений погляд Чарліни перескочив услід за ним – на два притулені до мийки величезні клунки з білизною. Клунки були настільки натоптані брудними речами, що дідусь Вільям використовував їх як іще одну поличку для купи немитих каструль, сковорідок та іншого кухонного причандалля.

Чарліна перевела погляд на стіл посередині кімнати. Саме тут дідусь Вільям тримав свій запас із приблизно тридцяти чайничків і десь такої ж кількості молочних кухлів – не рахуючи ще кількох, в яких колись давно тримали підливку. «На свій лад тут навіть охайно, – подумала Чарліна, – просто все звалене на купу і непомите».

– Припускаю, ти справді був хворий, – невдоволено сказала Чарліна в повітря.

Цього разу відповіді не було. Чарліна обережно підійшла до мийки, де, як їй здалося, чогось бракувало. До неї не відразу дійшло, що над мийкою не було кранів. Певно, будинок знаходився так далеко від міста, що ніхто не завдав собі клопоту протягти сюди водогін. Визирнувши у вікно, вона побачила невелике подвір’ячко з водяною колонкою посередині.

– Отже, я маю вийти, напомпувати води, принести її сюди – а тоді що? – вимогливо запитала Чарліна. Вона подивилася на темне, порожнє кухонне вогнище. Оскільки стояло літо, природно, в ньому не палилося, мало того, ніде поблизу не було видно нічого, чим можна було би палити. – Загріти воду? – уточнила Чарліна. – Очевидно, у брудній каструлі, а тоді… Раз уже про це мова, як мені самій митися? Я зможу покупатися? Тут взагалі є якась спальня чи, скажімо, ванна?

Вона підбігла до дверцят за вогнищем і відчинила їх. «Скидається на те, що всі двері в будинку дідуся Вільяма потребують зусиль десятьох чоловіків, щоб їх відчинити», – роздратовано подумала вона. Чарліна майже відчувала, як магічна сила тримає їх замкненими. За дверцятами виявилася малесенька комора, причому полиці були цілком порожні, якщо не рахувати глечика з маслом, зачерствілої паляниці та великої торби із загадковою етикеткою CIBIS CANINICUS, наповненої, судячи з усього, мильною стружкою. Протилежну стіну підпирали ще дві торби з брудною білизною, не менш напхані, аніж ті, що в кухні.

– Я зараз заплачу, – сказала Чарліна. – Як тітка Семпронія могла мені таке заподіяти? Як мама їй це дозволила?

У цю хвилину розпачу Чарліна могла думати лише про те, щоби вчинити те, що завжди робила в скрутних ситуаціях, – власне, зануритися в читання. Вона притягла обидві торби з комори до захаращеного столу і сіла на один із двох кухонних стільців. Тоді відкрила саквояж, надягла окуляри і почала гарячково шукати серед речей книжки, які вона відклала, щоби мама їй їх спакувала.

Руки натикалися лише на м’яке. Єдина тверда річ виявилася великим бруском мила серед туалетного приладдя. Чарліна жбурнула його через усю кімнату в бік порожнього вогнища і далі поринула в пошуки.

– Повірити не можу! – вигукнула дівчина. – Вона ж мала запакувати їх у першу чергу, на саме дно.

Чарліна перевернула саквояж і витрусила весь його вміст на підлогу. З нього повипадали гарненько поскладані спіднички, сукенки, панчішки, блузочки, два плетені жакети, мереживні нічні сорочки та інша білизна в такій кількості, що вистачило би десь на рік. Вершину купи увінчала пара новеньких тапок. Тепер саквояж став плаский і порожній. Усе ж Чарліна спершу уважно обмацала його зсередини і лише тоді відкинула геть, скинула окуляри з носа вільно теліпатися на ланцюжку і замислилася, чи їй, бува, не заплакати. Пані Бейкер і справді забула спакувати книжки.

– Що ж, – сказала Чарліна, прокліпавшись і проковтнувши кілька гірких клубків, які підступили до горла. – Певно, я досі ніколи по-справжньому не опинялася поза домом. Наступного разу, коли кудись їхатиму, сама пакуватиму саквояж і заповню його книжками. А поки що доведеться якось обходитися.

Щоб якось обійтися, вона витягла на захаращений стіл другу торбу і посунула, щоби зробити для неї місце. З протилежного краю на підлогу впали чотири молочні кухлі й один чайничок.

– А мені байдуже! – відреагувала Чарліна на їх падіння.

Правда, їй стало трохи легше від того, що кухлі були порожніми та не розбилися, а просто впали. Чайничок теж уцілів, він лежав на боці та пускав на підлогу цівочку чаю.

– Певно, в цьому полягає сприятливий бік чарів, – визнала Чарліна, похмуро витягуючи з самого верху торби сочистий м’ясний пиріг.

Вона підсмикнула спідницю, виклала лікті на стіл і з задоволенням відкусила від пирога величезний шматок.

Щось холодне і трепітне торкнулося її голої правої ноги.

Чарліна завмерла, не наважуючись навіть жувати.

«У цій кухні повно магічних слимаків!» – подумала вона.

Холодний дотик перемістився по її нозі. Водночас з-під столу долинуло ледь чутне скімлення.

Чарліна обережно відвела вбік поділ спідниці та край скатерки і глянула вниз. Під столом сидів манюній неймовірно кошлатий білий песик і жалібно дивився на неї, дрижачи всім тільцем. Помітивши, що Чарліна дивиться на нього, він нашорошив кошлаті вушка і почав метляти по підлозі куцим тоненьким хвостиком. А тоді знову заскімлив.

– Ти хто? – запитала Чарліна. – Мені ніхто не казав про собаку.

Із повітря знову озвався голос дідуся Вільяма:

– Це Приблуда. Будь із ним доброю. Він прибився до мене і, здається, всього боїться.

Чарліна не знала, як їй треба ставитися до собак. Мама казала, що вони брудні та кусаються і що вона ніколи не дозволить завести в домі собаку. Тому щоразу, зустрічаючи якось пса, Чарліна дуже нервувала. Але цей песик був мацюпуній. До того ж він здавався надзвичайно білим і дуже чистим. А ще він виглядав значно більш наляканим Чарліною, ніж Чарліна була налякана ним. Він весь тремтів.

– Ой, та не тремти ти, – сказала Чарліна. – Я тобі нічого поганого не зроблю.

Приблуда й далі тремтів і жалісливо дивився на неї.

Чарліна зітхнула. Вона відламала великий кусень пирога і простягнула Приблуді.

– На, – сказала вона. – Це тобі за те, що ти все-таки не слимак.

Приблуда потягся блискучим чорним носиком до шматка пирога. Він подивився на Чарліну, щоби впевнитися, що вона не дражниться, а тоді дуже чемно й акуратно схопив шматок пирога зубами і з’їв. А тоді благально глянув на Чарліну. Та, вражена його вишуканими манерами, відламала ще один кусень. Потім – іще один. Зрештою, вони поділилися пирогом пів-на-пів.

– Це все, – сказала Чарліна, струшуючи крихти зі спідниці. – Нам доведеться розтягнути цю торбу надовго, бо в домі, здається, немає ніякої іншої їжі. А тепер, Приблудо, покажи мені, що робити далі.

Приблуда негайно потрюхикав до дверей чорного ходу й зупинився, махаючи хвостиком і тихенько подзявкуючи. Чарліна відчинила двері, що виявилося нітрохи не легше, ніж відкривати двоє інших дверей, і вийшла за Приблудою на заднє подвір’ячко. «Певно, Приблуда має на увазі, що я мушу напомпувати води для мийки», – подумала вона. Але Приблуда проминув колонку і підійшов до хирлявої яблуньки в закутку, тоді підняв задню лапу і подзюрив на деревце.

– Зрозуміло, – сказала Чарліна. – Це ти так можеш, але я – ні. До того ж не схоже, щоби дереву це пішло на користь.

Приблуда глянув на неї і потрюхикав навколо подвір’ячка, обнюхуючи все на шляху і задираючи лапу на кожен жмутик трави. Чарліна бачила, що тут песик почувається у цілковитій безпеці. Якщо подумати, то й вона теж. Тут усюди було таке тепле відчуття захищеності, ніби дідусь Вільям наклав на це місце охоронні чари. Чарліна стояла біля колонки і дивилася поверх огорожі на круті гори. З їх вершин спливав легкий вітерець, що ніс із собою запах снігу і свіжих квітів, і це чомусь нагадало Чарліні про ельфів. Вона замислилася, чи вони, бува, не забрали дідуся Вільяма кудись туди.

«Краще б вони повернули його додому чимшвидше, – подумала вона. – Я збожеволію, якщо мені доведеться провести тут більше, ніж один день!»

У кутку біля стіни будинку стояла невеличка хижка. Чарліна підійшла, аби роздивитися, що там, бурмочучи собі під ніс: «Певно, лопати, вазони і тому подібне». Потягла на себе важкі двері, але виявила всередині великий мідний бак, маглівницю і вогнище, щоб розпалювати під баком вогонь. Якийсь час дівчинка розглядала це все, ніби якісь музейні експонати, аж поки не згадала, що і в них удома на подвір’ї є подібний сарайчик. Він був для неї не менш загадковим місцем, ніж оце, бо їй завжди забороняли туди заходити, проте вона знала, що раз на тиждень приходить праля з червоними руками та червоним лицем і розводить у тому сарайчику повно пари, і в результаті якось з’являється чистий одяг.

«Ага. То це пральня, – припустила вона. – Певно, мені треба позакидати торби з пранням у цей бак і прокип’ятити їх. Але як? Я починаю думати, що провадила надто тепличне життя».

– Причому зовсім непогане, – промовила вона вголос, згадавши червоні руки та червоне лице пралі.

«Однак це ніяк не допоможе мені помити посуд, – замислилася вона. – Ані прийняти ванну. Ну бо що, я мала би прокип’ятити себе в цьому баку? І де мені спати, заради всього святого?»

Залишивши двері відчиненими для Приблуди, дівчинка зайшла всередину, пройшла повз раковину, біля торб із пранням, проминула захаращений стіл, купу її власних речей на підлозі, а тоді потягнула на себе двері у протилежній стіні. За ними знову виявилася затхла вітальня.

– Ну, це жахливо! – сказала вона. – Де спальні? Де ванна і туалет?

Знову озвався втомлений голос дідуся Вільяма: «Щоб потрапити до спалень, а також у ванну і туалет, поверни наліво відразу ж, як тільки відчиниш кухонні двері, люба. Прошу вибачити за безлад, що його ти там застанеш».

Чарліна озирнулася на відчинені кухонні двері та кухню за ними.

– Он як? – мовила вона. – Що ж, подивимося.

Вона обережно пройшла назад у кухню і зачинила двері перед собою. Тоді знову їх відкрила, доклавши зусилля, що вже потрохи починало здаватися їй звичним, і різко повернула на лівий одвірок, перш ніж устигла подумати, ніби це неможливо.

Вона опинилася в коридорчику, що закінчувався вікном. Вітерець, який віяв від вікна, був сповнений гірських пахощів снігу і квітів. Чарліна зачудовано глянула на зелені луги на схилах і на блакитну далечінь, тим часом натискаючи клямку і напираючи коліном на найближчі двері.

Ці двері відчинилися цілком легко, ніби ними дуже часто користувалися. Чарліна зробила крок – і її заполонив аромат, який змусив дівчину негайно забути пахощі з вікна. Вона стояла, задерши носа, і радісно принюхувалася. То був розкішний прицвілий запах старих книжок. Оглянувши кімнату, вона побачила, що їх тут – сотні. Книги стояли рядочками на полицях, лежали купами на підлозі та стосами на столі – переважно давні книги в шкіряних палітурках, хоча серед тих, котрі лежали на підлозі, траплялися новіші, ще й у барвистих обкладинках. Це, вочевидь, був кабінет дідуся Вільяма.

– О-о-о! – вимовила Чарліна.

Ігноруючи вид із вікна на гортензії в садку перед домом, вона кинулася, щоб роздивитися книги на столі. То були великі, грубі, запахущі книги, декотрі мали металеві застібки, щоб утримувати їх закритими, так ніби саме ці книги було небезпечно розкривати. Чарліна вже тримала в руках найближчу, як раптом виявила на столі аркуш цупкого паперу, покритий нерівним письмом.

«Люба Чарліно», – прочитала вона мимохідь, а тоді вмостилася у м’якому кріслі перед столом, щоби прочитати решту.


> Люба Чарліно,

> дякую, що люб’язно погодилася наглянути за будинком під час моєї відсутності. Ельфи сказали, мене не буде близько двох тижнів. («Хоч це добре», – подумала Чарліна.) Можливо, місяць, якщо почнуться ускладнення. («Ой!») Дуже прошу вибачити за весь той безлад, який ти тут застала. Я почувався недобре вже деякий час. Проте я впевнений, що ти кмітлива дівчина і легко даси собі раду. На випадок якихось труднощів я залишив тобі усні вказівки там, де мені це здалося необхідним. Тобі треба всього лише голосно вимовити своє запитання – й отримаєш відповідь. Роз’яснення складніших питань ти знайдеш у валізі. Будь ласка, добре стався до Приблуди, він прибився зовсім недавно і ще не встиг тут освоїтися. Прошу вільно користуватися будь-якими книжками в моєму кабінеті, за винятком тих, котрі лежать на столі, бо вони надто потужні та заскладні для тебе. («Ха! Ніби мене це зупинить!» – подумала Чарліна.) Тим часом бажаю тобі приємного перебування тут і сподіваюся, що вже невдовзі зможу висловити тобі свою вдячність особисто.


> Твій люблячий двоюрідний прадідусь за шлюбом

> Вільям Норланд


– Підозрюю, він дійсно мені рідня за шлюбом, – сказала Чарліна вголос. – Він, очевидно, насправді двоюрідний дідусь моїй тітоньці Семпронії, а вона вийшла заміж за дядька Неда, який доводиться дядьком татові; правда, дядько Нед уже помер. Шкода. Це ж я вже почала сподіватися, що успадкувала хоч якісь магічні вміння.

А тоді чемно промовила в повітря:

– Дуже дякую, дідусю Вільяме.

Відповіді не було. Чарліна подумала: «Ну, її й не мало бути. Це ж не було питання», – і взялася досліджувати книги на столі.

Грубезна книга, яку вона тримала в руках, називалася «Книга Пустоти та Порожнечі». Не дивно, що коли Чарліна її відкрила, сторінки виявилися порожніми. Проте пальцями вона відчувала, як кожна порожня сторінка ніби аж воркоче і булькоче від прихованих чарів. Чарліна досить швидко її відклала і взяла натомість книгу під назвою «Воллів провідник по астромантії». Вона теж виявилася нецікавою, бо читати в ній майже не було що: самі лише діаграми з чорних пунктирних ліній та численні червоні квадратики, які розходилися від чорних ліній різноманітними фігурами. Проте Чарліна провела за її розгляданням більше часу, ніж сподівалася: певно, в тих діаграмах таки було щось гіпнотичне. Врешті-решт вона з легким жалем відклала цю книжку і взялася за наступну – «Конструктивне чаклунство найвищого рівня». Ця книга їй відразу не сподобалася. Вона була щільно заповнена довжелезними абзацами, які починалися переважно десь так: «Якщо ми екстраполюємо висновки, зроблені в наших попередніх працях, то виявимося готовими підійти до розширення паратипової феноменології…»

«Ні, – подумала Чарліна, – не думаю, що ми виявимося готовими до цього».

Вона відклала і цей фоліант, а тоді підняла з краю столу важку книгу з жорсткими кутами. На ній було написано «Дас Цаубербух» – виявилося, що вона іноземною мовою. «Певно, так говорять в Інгарії», – вирішила Чарліна. Та що найцікавіше, ця книга слугувала як прес-пап’є для купки листів з усього світу. Чарліна довго з цікавістю порпалася в них, дедалі більше захоплюючись дідусем Вільямом. Майже всі ці листи були від інших чарівників, які хотіли проконсультуватися в дідуся Вільяма стосовно особливо складних магічних питань, причому чарівники явно вважали його видатним знавцем, – або ж прагнули привітати дідуся Вільяма з його останніми відкриттями в галузі чаклунства. Усі до єдиного ці листи були написані щонайжахливішим почерком. Чарліна супилася і бурмосилася на них, а тоді врешті-решт витягла на світло найнерозбірливіше написаний.


> Шановний Чарівниче Норланде (починався він, наскільки Чарліна могла прочитати.)

> Ваша книга «Ключові клинання» дуже допомогла мені в моїй праці на тему вимірів («Чи витворів?» – замислилася Чарліна.), однак я хотів би звернути Вашу увагу на своє невелике відкриття, що стосується Вашого розтину Вуха Мердока («Бука Мерліна? Зуха Шерлока? Я здаюся!» – подумала Чарліна.). Чи міг би я порозмовляти з Вами під час свого наступного візиту до Верхньої Норландії?

> Зачудований Вами («Забудований? Загодований? Закодований? Ох, ну і почерк!», – подумала Чарліна.),


> Чаклун Хаул Пендрагон


– Ну і ну! Пише як курка лапою! – голосно сказала Чарліна, беручись до наступного листа.

Цей був від самого короля; його почерк, хоч і нерівний та старомодний, було значно легше читати.


> Любий В-ме (прочитала Чарліна з наростаючим трепетом та здивуванням),

> Ми зараз більш ніж на півдорозі у виконанні Нашого Великого Завдання, проте досі нічого не з’ясували. Покладаємося на тебе. Щиро сподіваємося, що Ельфи, яких Ми послали до тебе, зуміють повернути тебе до Здоров’я і що Ми невдовзі матимемо Неоціненне Благо твоєї Поради та Підтримки. Шлемо тобі Наші Найкращі Побажання.


> Зі Щирим Сподіванням Твій

> Адольфус Рекс Верхньонорландський («Отже, тих ельфів послав король!»)


– Добре-добре, – пробурмотіла Чарліна, гортаючи останній стосик листів. Усі вони були написані різними почерками, але завжди з особливою старанністю. Судячи з усього, в кожному з них у різний спосіб ішлося про одне й те саме: «Чарівниче Норланде, я дуже хотів би стати Вашим учнем. Чи Ви б мене прийняли? Дуже-дуже прошу». Декотрі посувалися до того, що пропонували дідусеві Вільяму гроші. Автор одного з листів писав, що може дати дідусеві Вільяму чарівний перстень з діамантом. В іншому, написаному, судячи з усього, дівчиною, говорилося (доволі жалюгідно): «Я не відзначаюся вродою, зате моя сестра дуже гарна, і вона каже, що вийде за Вас заміж, якщо Ви погодитеся навчати мене».

Чарліна скривилася і решту листів просто нашвидкуруч переглянула. Ці листи нагадали дівчинці її власний лист до короля. «Так само без сенсу», – подумала вона. Їй стало очевидно, що це такі листи, на які славетний чарівник негайно відповідає: «Ні». Вона запхала їх, склавши стосиком, назад під «Дас Цауербух», а тоді кинула погляд на решту книжок на столі. На дальньому краю столу стояв цілий ряд високих грубезних книг, усі з назвою «Рес Магіка». Чарліна подумала, що їх вона передивиться пізніше. Вона навмання вибрала ще дві книжки. Одна називалася «Шлях пані Пентстеммон: Дороговкази істини» і справила на неї враження дещо моралізаторської. Чарліна відімкнула металеві клямри другої книги і розгорнула її на першій сторінці – вона називалася «Книга палімпсеста». Перегорнувши наступні сторінки, Чарліна виявила, що кожна з них містить одне нове заклинання – власне, заклинання з коротким описом, що воно робить, а внизу – перелік необхідних інгредієнтів і покрокова процедура його виконання.

– Оце вже на щось схоже! – втішилася Чарліна і всілася читати.

Після тривалого читання, коли Чарліна саме намагалася вирішити, що корисніше: «Заклинання, щоб відрізнити друга від недруга» чи «Заклинання збільшення розуму», а може, навіть «Заклинання польоту», вона раптом відчула, що їй терміново треба в туалет. Таке з нею часто траплялося під час читання. Вона підвелася, стискаючи коліна докупи, і раптом збагнула, що досі так і не знайшла, де в будинку туалет.

– Ой, як мені потрапити звідси до туалету? – гукнула вона.

На щастя, з повітря негайно озвався слабкий лагідний голос дідуся Вільяма:

– Поверни у проході наліво, моя люба, туалет – це будуть перші двері праворуч.

– Дякую! – видихнула Чарліна і побігла.


## Розділ третій,


у якому Чарліна виконує кілька заклинань нараз


Ванна кімната виявилася настільки ж умиротворюючою, як і приязний голос дідуся Вільяма. Підлога в ній була викладена вже доволі вичовганим порфіром, а малесеньке віконце завішувалося зеленим тюлем. Ванна була обладнана всіма зручностями, до яких Чарліна звикла вдома (а вдома в них усе було тільки найкраще, подумала вона), тобто не тільки кранами, а й туалетним бачком. Щоправда, ванна і крани були дещо дивної форми, трохи схожі на цибулину, так ніби той, хто їх встановлював, не був цілком переконаний щодо їх призначення. Тим не менше, коли Чарліна заради перевірки спробувала відкрити крани, з них, як і належало, потекла гаряча і холодна вода; а на сушарці під дзеркалом висіли теплі рушники.

«Може, вкинути один із мішків з пранням у ванну? – замислилася Чарліна. – Ось тільки як мені потім усе це викручувати?»

Від ванної відходив довжелезний коридор з рядами дверей, які губилися в розмитій далині. Чарліна підійшла до найближчих і штовхнула їх, сподіваючись потрапити до загальної кімнати. Однак за дверима знайшлася малесенька спальня, котра, судячи з безладу, належала дідусеві Вільяму. Білі покривала сповзали з незастеленого ліжка на підлогу, де валялося кілька порозкиданих нічних сорочок у смужку. З напіввитягнутих шухляд комода звисали навпереміж сорочки, шкарпетки і якийсь невідомий Чарліні різновид довгої білизни, а у відчиненій шафі висів якийсь мундир, від якого відгонило цвіллю. Під вікном тут виявилися ще два мішки, жужмом напхані речами до прання.

Чарліна голосно зітхнула.

– Думаю, він захворів уже досить давно, – припустила вона, намагаючись викликати в собі співчуття. – Але чому, заради всього святого, саме я мушу наводити тут лад?

Ліжко почало дрібно дрижати.

Чарліна підскочила ближче, щоб роздивитися, що ж там діється. Причиною дрижання виявився Приблуда: зручно згорнувшись у постелі, він вичісував з шерсті блохи. Помітивши, що Чарліна на нього дивиться, песик заметляв хвостом, поплазував, опустивши обтріпані вуха, і благально заскавулів.

– Тобі не дозволяють тут бути, правда? – запитала його Чарліна. – Ну, нічого. Тобі тут, я бачу, зручно, а сама я однаково нізащо не стала би спати у цьому ліжку.

Вона вийшла зі спальні й відкрила наступні двері. На її превелику полегкість, за ними виявилася ще одна спальня, майже точнісінько така сама, як і в дідуся Вільяма, з тією тільки різницею, що тут було прибрано. Ліжко стояло чисте й акуратно застелене, шафа була зачинена, а шухляди комода, які Чарліна витягнула, щоби перевірити, усі до єдиної виявилися порожніми. Чарліна схвально кивнула і подалася у коридор до наступних дверей. За ними відкрилася ще одна акуратна спальня, а за наступними – ще одна, всі однаковісінькі.

«Краще мені закинути свої речі у свою спальню, бо інакше я більше ніколи її не знайду», – подумала Чарліна.

Вона повернулася в коридор і виявила, що Приблуда зіскочив з ліжка і тепер обома лапами шкребеться в двері ванної кімнати.

– Тобі там немає чого робити, – сказала йому Чарліна. – Там нема нічого такого, що могло би тобі придатися.

Але не встигла Чарліна дійти до дверей, як вони самі собою відчинилися. За ними виявилася кухня. Приблуда з невимушеним виглядом зайшов усередину, а Чарліна знову зітхнула. Безлад нікуди не подівся – ні брудний посуд, ні мішки з пранням, тільки тепер до нього додалися чайничок, який лежав у калюжці чаю, купка Чарліниного вбрання біля столу і великий брусок зеленого мила на кухонному вогнищі.

– А я про це вже навіть забула, – мовила Чарліна.

Приблуда обперся двома малесенькими передніми лапками об нижню поперечину стільця і з благальним виглядом витягнувся на всю свою крихітну довжину.

– Ти знову зголоднів, – зауважила Чарліна. – І я також.

Вона присіла на стілець, посадила Приблуду собі на ліву ногу і поділилася з ним іще одним м’ясним пирогом. Пізніше вони розділили на двох фруктовий торт, два пампухи, шість шоколадних тістечок і кремівку.

Після цього Приблуда обважніло потрюхикав до внутрішніх дверей, що відчинилися перед ним, як тільки він у них пошкрібся. Чарліна підібрала з підлоги купу своїх речей і пішла за песиком, щоб закинути речі в першу ж вільну спальню.

Але все сталося трішки не так, як вона собі запланувала. Маючи зайняті руки, Чарліна штовхнула двері ліктем і, цілком природно, повернулася направо, щоби вийти в коридор з рядом спалень. Натомість вона опинилася в цілковитій темряві та майже відразу врізалася в інші двері, боляче вдарившись ліктем об клямку. Клямка клацнула.

– Ой! – зойкнула Чарліна, намацала клямку і відчинила двері.

Двері велично привідкрилися. Чарліна ввійшла в просторе приміщення, оточене склепінчастими вікнами. Повітря тут просякло вогким, задушливим запахом недоглянутих шкіряних меблів. Запах, очевидно, походив від старих шкіряних сидінь різьблених стільців, що оточували великий різьблений стіл, котрий займав більшу частину приміщення. На столі навпроти кожного стільця лежав шкіряний килимок-підкладка, а на кожному килимку – аркуш старого пересохлого промокального паперу. Лише перед одним особливо великим стільцем у далекому кінці столу, з вирізьбленим на спинці гербом Верхньої Норландії, замість килимка-підкладки лежав невеликий грубий жезл. Усе це – стільці, стіл і килимки-підкладки – було вкрите шаром пилу, а кутики багатьох вікон були затягнуті павутинням.

Чарліна здивовано роззиралася.

– Це їдальня? – запитала вона. – Як мені повернутися звідси до спалень?

Звідкись здалеку озвався слабкий голос дідуся Вільяма:

– Ти зайшла до конференц-залу. Якщо ти опинилася аж тут, значить, ти по-справжньому заблукала, моя люба, тож слухай уважно. Обернися один раз за годинниковою стрілкою. Тоді, все ще обертаючись, відчини двері, але обов’язково тільки лівою рукою. Пройди у двері, і нехай вони за тобою зачиняться. Тоді боком ступи два великі крови вліво. Так ти знову опинишся перед ванною кімнатою.

«Сподіваюся, це спрацює!» – подумала Чарліна, намагаючись якнайточніше виконати вказівки.

Усе пройшло непогано – якщо не рахувати моменту, коли двері зачинилися, стало темно і Чарліна опинилася в зовсім незнайомому кам’яному коридорі. Старий скоцюрблений чоловік пхав по ньому візок, навантажений паруючими срібними чашками, глеками, чайниками і ще чимось, що скидалося на стосик млинців. Чарліна кліпнула, подумавши, що якщо вона погукає того чоловіка, то не допоможе цим ні собі, ні йому, – і рішуче зробила два кроки вліво. Після того дівчинка з полегкістю виявила, що стоїть біля ванної, перед відчиненими дверима до спальні дідуся Вільяма, де Приблуда вовтузився на постелі, намагаючись якнайзручніше вмоститися.

– Тю! – сказала сама до себе Чарліна і пішла, аби кинути жмут свого одягу на комод у найближчій спальні.

Потім вона попрямувала через весь коридор аж до відчиненого вікна в самому кінці й кілька хвилин дивилася на залитий сонцем спадистий луг, дихаючи свіжим холодним повітрям, що вривалося у вікно. «Звідси запросто можна злізти туди, – подумала вона. – Або навпаки – залізти звідти сюди». Хоча насправді споглядання лугу і дихання свіжим повітрям не надто займало її думки: в дійсності вона думала про спокусливу книгу заклинань, що її вона залишила відкритою на столі дідуся Вільяма. Раніше їй ніколи в житті не випадала нагода пошаленіти серед магічних предметів. Спокуса була непереможною. «Я просто відкрию її навмання і виконаю перше ж заклинання, на яке впаде мій погляд, – вирішила вона. – Тільки одне заклинання».

Опинившись у кабінеті, вона виявила, що «Книга палімпсеста» тепер розкрита чомусь на «Заклинанні, щоби знайти собі вродливого принца». Чарліна похитала головою і закрила книгу.

– І кому вони потрібні, оті принци? – поцікавилася дівчинка.

Вона знову розкрила книгу, пильнуючи, щоб це не виявилася та сама сторінка. Цього разу книга розкрилася на сторінці «Заклинання, щоб літати».

– Оце вже набагато краще! – задоволено сказала Чарліна. Вона вдягнула окуляри і стала вивчати список складників:

«Аркуш паперу, гусяче перо («ну, це легко, і те, і те є на столі»), одне яйце («може, в кухні?»), дві квіткові пелюстки – рожева і блакитна, шість крапель води («з ванної»), одна руда волосинка, одна біла волосинка і два перламутрові ґудзики».

– Надзвичайно просто, – сказала Чарліна. Вона зняла окуляри й кинулася збирати складники. Перш за все дівчинка поспішила до кухні (щоб потрапити туди, вона відкрила двері ванної, повернула наліво – і схвильовано виявила, що зробила все правильно) й запитала в повітря:

– Де мені знайти яйця?

– Яйця в коморі в глечику, моя люба, – відповів лагідний голос дідуся Вільяма. – Думаю, глечик десь біля мішків із пранням. Вибач, що залишив тут тобі такий розгардіяш.

Чарліна пішла до комори і нахилилася над мішками з пранням. Дійсно, за ними виявилася стара макітра, а в ній – дюжина коричневих яєць. Вона обережно віднесла одне з них до кабінету. Оскільки її окуляри тепер звисали на ланцюжку, вона не помітила, що «Книга палімпсеста» відкрита вже на «Заклинанні, щоби знайти таємний скарб». Чарліна підбігла до вікна, де потрібні їй пелюстки були на відстані витягнутої руки – на кущі гортензії, наполовину рожевої, наполовину блакитної. Вона акуратно поклала їх на стіл і кинулася до ванної, де набрала в склянку шість крапель води. По дорозі назад вона зайшла до спальні дідуся, де на його простирадлах вигідно згорнувся калачиком Приблуда.

– Вибач, – сказала вона, а тоді потягнула рукою по його кудлатій білій спині.

Тепер у Чарліни було кілька білих волосків, один із яких вона поклала біля квіткових пелюсток і додала до них руду волосинку з власної голови. Що ж до перламутрових ґудзиків, то їх Чарліна просто-напросто відірвала від своєї блузки.

– Чудово, – втішилася Чарліна і поквапливо надягла окуляри, щоб ознайомитися з інструкціями.

«Книга палімпсеста» тепер була розкрита на «Заклинанні особистого захисту», але Чарліна була настільки схвильована, що не звернула на це уваги. Вона дивилася тільки на інструкції, котрі складалися з п’яти пунктів. У першому пункті було написано: «Помістіть усі складники у підхожу чашу».

Знову знявши окуляри, Чарліна прискіпливо роззирнулася по кімнаті, але не виявила не тільки підхожої, а й узагалі ніякої чаші. Відтак їй довелося знову податися на кухню. Як тільки вона вийшла, «Книга палімпсеста» знічев’я і підступно перегорнулася ще на декілька сторінок. Коли Чарліна повернулася з трохи липкуватою цукерницею (цукор вона висипала на найменш брудну тарілку), «Книга» була розкрита на «Заклинанні для збільшення магічних сил».

Цього Чарліна знову не помітила. Вона поставила цукерницю на стіл, поклала в неї яйце, дві пелюстки, дві волосинки і два ґудзики, й акуратно скропила це все водою. Тоді вдягнула окуляри й нахилилася над книгою, аби з’ясувати, що ж далі. На цей момент «Книга палімпсеста» показувала «Заклинання невидимості», але Чарліна дивилася тільки на інструкцію й не помітила цього.

У другому пункті говорилося: «Розтовчіть усі складники разом, користуючись тільки пером».

Не так-то легко розтовкти яйце пір’їною, але Чарліні це вдалося. Вона штрикала яйце загостреним кінцем пера, доки шкаралупка не розпалася на дрібнесенькі друзки, тоді розмішала все з таким старанням, що волосся попадало їй на очі рудими пасмами. Врешті-решт виявивши, що складники так до пуття і не перемішалися, Чарліна стала збивати вміст цукерниці м’яким кінцем пера, ніби віничком. Коли вона нарешті піднялася, важко дихаючи, і липкими пальцями відгорнула з лиця волосся, «Книга» виявилася розкритою вже на новій сторінці. Напис означував: «Заклинання для розпалювання вогню», – але Чарліна була надто зосереджена на тому, щоб не замастити скельця окулярів яйцем. Вона вдягнула окуляри й уважно прочитала третій пункт. Третій пункт цього заклинання велів: «Тричі промовте «Гегемоні гауда»».

– Гегемоні гауда, – слухняно промовила Чарліна над цукерницею. Вона не була впевнена, чи їй не привиділося, однак їй здалося, ніби за третім разом шматочки яєчної шкаралупи злегка завирували навколо ґудзиків.

«Здається, працює!» – втішено подумала Чарліна. Вона повернула окуляри на носа і поглянула на четвертий пункт. Тепер вона дивилася на «Заклинання підкорення предметів своїй волі».

«Візьміть перо, – було сказано в цьому пункті, – і, використовуючи приготовану суміш, напишіть на папері слово «Ител», оточене п’ятибічною фігурою. Особливу увагу варто приділити тому, щоб у процесі написання не торкатися паперу руками».

Чарліна взяла липке гусяче перо, з якого скапувала суміш та до якого поприлипали скалочки шкаралупи і шматочок рожевої пелюстки, і спробувала якомога докладніше виконати інструкцію. Писати цією сумішшю виявилося нелегко, а втримати папір взагалі не було жодної змоги. Аркуш ковзав і совгався щоразу, коли Чарліна, вмокнувши перо в суміш, старанно виводила літери, тому слово, яке мало бути «Ител», вийшло кривулястим, липким і напівневидимим, до того ж більше схожим на «Ашол»: рудий волосок сповз із пера і намалював на папері дивні закручені лінії. Щодо п’ятисторонньої фігури, то папір так і ковзав на всі боки під пером, тож єдине, що можна було про цю фігуру сказати, – що п’ять сторін у неї таки було. Закінчувалася вона зловісною ляпкою з жовтка, а з кутика п’ятисторонньої фігури стирчала собача шерстинка.

Чарліна перевела подих, пригладила волосся липкою від яйця рукою і подивилася на останній пункт – п’ятий. П’ятий пункт стосувався «Заклинання здійснення бажань», але Чарліна була надто схвильована, щоби звертати на щось таке увагу. У цьому пункті говорилося: «Відкладіть перо назад у чашу, тричі плесніть у долоні і промовте «Йіга!»».

– Йіга! – вимовила Чарліна, з натугою плескаючи липкими долонями.

Щось явно спрацювало. Папір, цукерниця і перо просто зникли – безшелесно і безслідно. Зникли також і майже всі липкі патьоки зі столу дідуся Вільяма. «Книга палімпсеста» з гучним ляскотом закрилася. Чарліна відступила, обтріпуючи з рук крихти. Вона почувалася досить-таки виснаженою і трохи розчарованою.

– Зате тепер я мала би змогти полетіти, – заспокоїла вона сама себе. – Треба тільки придумати, де найкраще це випробувати.

Відповідь здавалася очевидною. Чарліна вийшла з кабінету і пішла в кінець коридору – до гостинно відчиненого вікна, яке виходило на спадистий зелений луг. Підвіконня було низьке і широке, немовби запрошувало на нього вилізти. Кілька секунд – і Чарліна вже стояла на лузі під променями вечірнього сонця, вдихаючи холодне і свіже гірське повітря.

Звідси, з високих гір, перед нею відкривалася майже вся Верхня Норландія, сизувата у вечірньому світлі. З протилежного боку височіли жовтогарячі від призахідного сонця й оманливо близькі засніжені вершини, що відділяли її країну від Чужокрайнії, Білогорії та різних далеких земель. Над іншими вершинами, дещо збоку, лиховісно збиралися великі темно-сірі й криваво-червоні хмари. Скоро мав початися дощ – часте явище у Верхній Норландії, однак наразі було тепло і спокійно. Трохи віддалік, за скелями, на лузі паслися овечки, а ще звідкись до Чарліни долинало мукання і дзенькіт дзвіночків. Подивившись у той бік, вона з неабияким здивуванням виявила, що корови пасуться на лужку вище від неї – і що ніде нема ані сліду ні дому дідуся Вільяма, ні вікна, з якого вона вилізла мить тому.

Проте Чарліна не стала аж надто цим непокоїтися. Їй ніколи раніше не доводилося бувати в горах, і тепер вона була вражена, наскільки тут гарно. Трава, на якій вона стояла, здавалася значно зеленішою, ніж та, до якої Чарліна звикла в місті. Від трави здіймався різкий свіжий запах. Придивившись, Чарліна побачила, що цей запах лине з тисяч дрібненьких витончених квіточок, які ховалися серед трави.

– Дідусю Вільяме, який же ти щасливий! – вигукнула вона. – Як це гарно – мати таку красу відразу біля свого кабінету!

Якийсь час вона блаженно ходила лугом, ухиляючись від працьовитих бджіл, і збирала букет, до якого мали увійти по одній квітці кожного виду. Вона зірвала яскраво-червоний тюльпанчик, ще один, але білий, зірчасту золотисту квіточку, малесеньку блідо-жовту примулу, рожево-ліловий дзвіночок, синеньку чашоподібну квітку, оранжеву орхідею, а також по квіточці з рясних рожевих, білих і жовтих кущиків. Однак найбільше їй сподобалися дрібненькі блакитні сурмочки – такої пронизливої блакиті, якої Чарліна раніше навіть не могла собі уявити. Вона подумала, що це, можливо, тирлич, і зірвала їх трохи більше: адже вони були такі маленькі, такі прекрасні, а крім того – такі блакитні. Весь цей час вона йшла униз по схилу: скидалося на те, що там був невеликий обривчик. З нього можна було зіскочити і перевірити, чи завдяки заклинанню вона справді зможе літати.

Дійшовши до кручі, Чарліна виявила, що назбирала більше квітів, ніж здатна нести. Тому шість нових видів, які росли над самісіньким кам’янистим краєм, довелося залишити в спокої. Та вже наступної миті Чарліна геть забула про квіти і витріщила очі.

Луг справді закінчувався урвищем десь на середині висоти гори. Далеко внизу, біля тоненької ниточки дороги, виднівся будиночок дідуся Вільяма, подібний до маленької сірої коробочки на яскравій зеленій плямі саду. Звідси було видно й інші будинки, так само далекі, розкидані при дорозі; вогні в їхніх вікнах здавалися жовтогарячими іскорками. Вони лежали так далеко внизу, що Чарліна стривожено ковтнула повітря, піджилки легенько затремтіли…

– Певно, я поки що не стану вправлятися в літанні, – пробурмотіла вона.

«Але як же мені тоді звідси спуститися?» – стиха поцікавився внутрішній голос.

«Давай зараз про це не думати, – твердо відповів інший внутрішній голос. – Просто насолоджуйся краєвидом».

Як-не-як, а звідси було видно мало не всю Верхню Норландію. За будиночком дідуся Вільяма долина звужувалася у зелену сідловину з білими смугами водоспадів і перевалом, дорога через який провадила в Білогорію. З протилежного боку, за горою, на якій розкинувся цей луг, нитка дороги сходилася з набагато більш звивистою ниткою ріки, і вони разом пірнали поміж дахи, дзвіниці та вежі Верхньонорландська. Там уже також почали займатися вогні, але Чарліна досі бачила лагідний блиск славнозвісного золотого даху Королівського особняка, над яким майорів прапор; їй навіть здалося, що вона може розрізнити за цим особняком будинок своїх батьків. Це було не так уже й далеко. Чарліна здивовано відзначила, що дідусь Вільям насправді мешкав одразу ж за околицею міста.

За містом розкинулася долина. Там було світліше, бо туди не сягала тінь від гір, і жовтогарячі язички вогників розпливалися в далекому півмороку. Чарліна бачила довжелезну масивну брилу Кастель-Жоє – Замку Радості, де мешкав кронпринц, а також іще один замок, про який вона нічого не знала. Цей другий замок був високий і темний, а з однієї з його веж виривалися клуби диму. За ним у синій імлі губилася земля з безліччю ферм, сіл, фабрик, заводів – серце країни. Ще далі, вже зовсім туманно і невиразно, виднілося море.

«Ми не така вже й велика країна, правда?» – подумала вона.

Однак цю думку перервало різке дзижчання з квіткового букета в її руках. Чарліна піднесла букет ближче до очей, щоби глянути, що ж це дзижчить. Тут, на гірському лузі, сонце світило ще досить яскраво, відтак вона помітила, що одна з блакитних сурмоподібних квіток, про які Чарліна подумала, що це тирлич, здригається й вібрує у такт дзижчанню. Мабуть, до букета випадково потрапила квітка з бджолою. Чарліна опустила жмуток квітів і струснула ним. Просто біля її ноги на траву із дзумінням упало щось багряне. Воно було не схоже на бджолу, до того ж не полетіло геть, як зробила би бджола, а сіло на траві й заповзялося гудіти. І чим довше воно гуділо, тим помітніше збільшувалося. Чарліна нервово відступила вбік, опинившись на краю провалля. Зараз це щось було вже більше за Приблуду – і далі росло.

«Чомусь воно мені не подобається, – подумала вона. – Що це?»

Не встигла Чарліна поворухнутися – чи навіть продовжити думку – як створіння стало вже вдвічі більшим за людський зріст. Воно було темно-багряне і схоже на людину, але це не була людина. На спині створіння мало прозорі багряні крильця, які оберталися і дзижчали, а його лице… Чарліна відвела погляд. Обличчя створіння було лицем комахи, з жувальцями, вусиками, антенами і вибалушеними очима, кожне з яких складалося щонайменше з шістнадцяти менших очей.

– О небеса! – вражено прошепотіла Чарліна. – Гадаю, ця штука – один з отих лабоків!

– Я – єдиний і неповторний лабок, – заявило створіння. Його голос був сумішшю дзуміння і гарчання. – Я лабок, і ця земля належить мені.

Чарліні доводилося чути про лабоків. У школі пошепки перемовлялися про лабоків, і чутки ці були малоприємні. При зустрічі з лабоком, подейкували, єдиний порятунок – бути вкрай чемним і постаратися ушитися, щоби лабок тебе не вжалив і не зжер.

– Прошу вибачення, – сказала Чарліна. – Я не знала, що зайшла на ваші землі.

– Ти заходиш на мої землі, куди б не подалася, – прогарчав лабок. – Усі землі, які ти бачиш, – мої!

– Що? Вся Верхня Норландія? – перепитала Чарліна. – Не кажіть дурниць!

– Я ніколи не кажу дурниць, – промовило створіння. – Усе моє. І ти – моя.

Тріпочучи крильцями, лабок почав скрадатися до неї на неприродно тонких на вигляд ніжках.

– Уже дуже скоро я заявлю свої права володіння на все, але спершу я заявляю свої права на тебе.

Створіння зробило великий різкий крок до Чарліни. Воно витягнуло руки. З-під того, що виглядало як лице, вистромилося зазубрене жало. Чарліна заверещала, ухилилася – і покотилася схилом урвища, приминаючи квіти.


## Розділ четвертий,


у якому з’являються Ролло та Пітер, а з Приблудою стається загадкова зміна


Чарліна почула, як лабок видав дзизкучий вигук люті, який вона не дуже добре розібрала, бо в вухах свистів вітер, таким швидким було її падіння. Повз обличчя Чарліни промайнув край урвища. Вона не переставала кричати.

– Ител, ИТЕЛ! – верещала вона. – О, заради всього святого! Ител! Я ж вимовила заклинання польоту. Чому воно не спрацьовує?

Воно спрацювало. Чарліна збагнула це в мить, коли стрімкий рух каменів перед її обличчям сповільнився, а відтак зупинився. На якийсь час вона зависла в повітрі, похитуючись над гострими кам’яними виступами скель на дні прірви.

«Певно, я вже мертва», – подумала вона. А тоді промовила:

– Та це просто смішно!

Відчайдушно смикаючи руками та ногами на всі боки, вона врешті-решт зуміла якось розвернутися. Тепер перед нею мрів у сутінках будинок дідуся Вільяма – досить далеко внизу і не менш як за чверть милі вбік.

– Витати в повітрі – це чудово, – сказала Чарліна, – але як же мені переміщатися?

Тут вона пригадала, що лабок має крила і в цю мить, певно, вже летить до неї з вершини урвища. Чарліна несподівано для себе виявила, що щосили відштовхується ногами – і помітно просувається в напрямку дому дідуся Вільяма. Вона перелетіла над дахом та перетнула садок перед будинком, і аж там дія заклинання вичахла. Чарліна ще встигла сіпнутися вбік, щоб опинитися над доріжкою, а тоді впала з глухим стуком. Дівчинка приземлилася на охайній доріжці з плиток нерегулярної форми. Її трясло.

«Нарешті я в безпеці!» – подумала вона. Чарліні чомусь здавалося, що в межах обійстя дідуся Вільяма їй абсолютно нічого не загрожує. Вона це відчувала.

Посидівши трохи на доріжці, дівчинка проговорила:

– Ох, що за день! Подумати тільки, адже все, що я просила, – це добра книга і трохи спокою, щоб її почитати… Ця мені тітонька Семпронія!

Кущі за її спиною зашаруділи. Чарліна сахнулася і мало не заверещала знову, коли гортензії розхилилися і з-за них на доріжку виплигнув блакитний чоловічок.

– Це ти тут тепер усім керуєш? – вимогливо запитав він тоненьким хрипкавим голоском.

Навіть у присмерковому світлі було виразно видно, що цей чоловічок явно блакитний, а не багряний, і що в нього немає крил. Його лице було посічене зморшками, причому більшу частину обличчя займав величезний ніс, але це не було комашине обличчя. Чарлінина паніка розвіялася.

– Ти хто? – запитала вона.

– Кобольд, звичайно, – сказав чоловічок. – Верхня Норландія – країна кобольдів. Я тут займаюся садом.

– Уночі? – здивувалася Чарліна.

– Ми, кобольди, переважно виходимо ночами, – сказав блакитний чоловічок. – Ще раз запитую – ти тут усім керуєш?

– Ну, – знітилася Чарліна, – здається.

– Я так і думав, – вдоволено сказав кобольд. – Я бачив, як чарівника понесли Високі. То що, ти хочеш, щоб усі ці гортензії позрізати, так?

– Чого б це? – здивувалася Чарліна.

– Я люблю зрізати всякі рослини, – пояснив кобольд. – Це найбільше задоволення в роботі садівника.

Чарліна, яка ніколи в житті не думала про садівництво, замислилася.

– Ні, – сказала вона. – Якби дідусь Вільям не любив гортензії, він би їх тут не садив. Невдовзі він повернеться, і якщо не застане тут гортензій, то може розсердитися. Чому б тобі не зайнятися своєю звичайною щонічною роботою і не почекати на його розпорядження після повернення?

– Ой, та зрозуміло, що він не погодиться, – понуро сказав кобольд. – Він псує мені все задоволення, цей ваш чаклун. То що – звичайна плата?

– А яка твоя звичайна плата? – поцікавилася Чарліна.

– Я візьму глечик золота і дюжину свіжих яєць, – поспішно відповів кобольд.

На щастя, тут же з повітря озвався голос дідуся Вільяма:

– Я плачу Ролло пінту молока щоночі, вона доставляється в чарівний спосіб. Тобі нема про що турбуватися.

Кобольд розчаровано сплюнув на доріжку:

– А що я казав? Псує все задоволення. І я небагато напрацюю, якщо ти всю ніч тут так сидітимеш.

Чарліна з гідністю промовила:

– Я просто відпочивала. Вже йду.

Вона підвелася, відчувши несподівану важкість у тілі, не кажучи вже про слабкість у колінах, і попленталася доріжкою до парадних дверей.

«Вони замкнені, – подумала вона. – Ну й дурний же я матиму вигляд, коли не зможу дістатися всередину».

Не встигла вона підійти до дверей, як ті відчинилися, випустивши яскраве світло. Услід за світлом вискочив Приблуда, маленький песик весело дзявкав і метляв хвостиком, радий бачити Чарліну. Дівчинка дуже втішилася, що знову вдома і що їй раді, підхопила Приблуду і занесла його в дім. Песик тим часом вивернувся й примудрився лизнути Чарліну в підборіддя.

У домі з’ясувалося, що світло чарівним чином пересувається вслід за нею.

– Це добре, – вголос сказала Чарліна, – значить, мені не треба шукати свічок.

Проте її гризла інша думка: «Я залишила те вікно відчиненим – через нього в будинок міг пробратися лабок!». Вона покинула Приблуду на підлозі в кухні й повернула у двері наліво. Тепер світло спалахнуло в коридорі та побігло за Чарліною до вікна, яке вона поквапливо закрила. На жаль, через це світло луг за вікном був зовсім темний, і скільки Чарліна не вдивлялася в морок за склом, ніяк не могла розгледіти, є там лабок чи ні. Вона заспокоювала себе думкою, що коли була на лузі, то не бачила цього вікна, – а проте виявила, що досі дрижить.

Наступним відкриттям стало те, що вона не може перестати дрижати. Вона дрижала всю дорогу назад до кухні, дрижала, коли на пару з Приблудою їла пиріг зі свининою, і почала дрижати ще сильніше, коли побачила, що калюжка чаю на підлозі затекла під стіл, від чого черевце Приблуди стало мокрим і сіро-бурим. Як тільки Приблуда притулявся до неї, на ній лишалися липкі чайні сліди. Врешті-решт Чарліна скинула блузку, яка й так була розстібнута, бо на ній бракувало ґудзиків, і витерла нею калюжу. Звісно, після цього всього дрижання Чарліни посилилося. Тоді вона принесла собі теплу вовняну кофтину, яку запакувала у торбу пані Бейкер, і добряче закуталася, але дрож не припинився. Почався дощ, на який збиралося ще за дня. Він гамселив у вікно і барабанив у комині кухонного вогнища, тож Чарліна задрижала ще сильніше. Вона припускала, що насправді це все – через шок, та все ж відчувала: її почало морозити.

– О! – крикнула вона. – Як тут запалити вогонь, дідусю Вільяме?

– Думаю, я залишив заклинання на місці, – відповів з повітря ввічливий голос. – Просто кинь на решітку кухонного вогнища що-небудь займисте і скажи вголос: «Вогонь, спалахни», – тоді матимеш вогонь.

Чарліна роззирнулася за чимось, що можна було би спалити. Поруч на столі стояла торба, але в ній залишався ще один пиріг зі свининою і яблучний пляцок, до того ж це була гарна торба, з квіточками, які вишила сама пані Бейкер. Звичайно, у кабінеті дідуся Вільяма можна б узяти папір, але це б довелося встати й піти туди. Біля мийки стояли клунки з білизною на прання, однак Чарліна була цілком певна, що дідусь Вільям не оцінив би спалювання свого брудного одягу. З іншого боку, її власна блузка, брудна і просякла чаєм, ще й без двох ґудзиків, – зіжмакана, валяється на підлозі.

– Їй однаково гаплик, – сказала Чарліна. Вона підняла буру мокру ганчірку і кинула її у вогнище. – Вогонь, спалахни.

Решітка з гуркотом ожила. Десь за хвилину на ній весело запалав найприємніший вогонь, якого тільки можна було бажати. Чарліна вдоволено зітхнула. Вона саме-саме підсовувала стілець ближче до тепла, як раптом полум’я зашипіло і випустило цілі хмари пари. Потім з вогнища почали вириватися бульки, їх ставало дедалі більше, вони піднімалися разом із парою, лізли в комин, вискакували в кімнату. Бульки великі, бульки маленькі, бульки, що переливалися всіма кольорами веселки, суцільним потоком струменіли з вогнища в кухню. Вони літали в повітрі, сідали на речі, влітали Чарліні в лице, тріскали з м’яким зітханням, – та все ніяк не закінчувалися. За якихось кілька секунд кухня перетворилася на жаркий, паркий пінний шторм. Цього вистачило, щоби перехопити Чарліні подих.

– Я забула в кишені брусочок мила! – згадала вона, важко дихаючи в раптовій вогкій задусі.

Приблуда вирішив, що бульки – то його особисті вороги, і ретирувався під Чарлінин стілець, звідки шалено гавкав і гарчав на бульки, які раз у раз тріскали. Стало несподівано гамірно.

– Ну та помовч же! – сказала Чарліна.

По її обличчі стікав піт, а волосся, що спадало на плечі, просякло парою. Вона відігнала хмарку бульок і сказала:

– Певно, треба зняти з себе весь одяг.

Хтось постукав у двері чорного ходу.

– Або, може, ні, – передумала Чарліна.

У двері постукали ще раз. Чарліна не рухалася з місця, сподіваючись, що це не лабок. Коли стукіт пролунав утретє, вона неохоче підвелася і пішла крізь бульбашкову заметіль подивитися, хто там. Вона припускала, що це міг би бути Ролло, якому забаглося сховатися від дощу.

– Хто там? – крикнула вона, не відчиняючи дверей. – Чого тобі треба?

– Пусти мене всередину! – так само крикнув хтось знадвору. – Тут страшна злива!

Хто б це не був, голос у нього – молодий, не хрипкий, як у Ролло, і не дзумкучий, як у лабока. А ще Чарліна – навіть крізь сичання пари і безперервне м’яке лускання бульбашок – чула, як барабанить дощ. Одначе це міг бути трюк.

– Пусти мене! – кричали зовні. – Чарівник чекає на мене!

– Неправда! – крикнула Чарліна у відповідь.

– Я написав йому листа! – крикнув гість з-за дверей. – Моя мати узгодила мій приїзд. Ти не маєш права мене тут тримати!

Клямка дверей хитнулася. Чарліна тільки-тільки взялася за неї обіруч, щоб не дати їй відімкнутися, як двері голосно відчинилися нарозтіж і всередину ввірвався мокрий як хлющ хлопець. Він настільки змок, наскільки це взагалі було можливо. Волосся, певно, зазвичай хвилясте, звисало навколо його юного обличчя каштановими пасмами, з них стікали краплі. Його ошатні жакет і штани так намокли, що стали чорними і блискучими, як і наплічник на спині. Черевики хлопця голосно чвакали при кожному кроці. Ледве він переступив поріг, як із нього шугонула пара. Він став і остовпіло вирячився на бульки, що хмарами літали по кухні, на Приблуду, який невтомно гавкав з-під стільця, на Чарліну, яка куталась у кофтину і розглядала його з-під кучми свого рудого волосся, на стосики брудного посуду, на захаращений чайниками стіл. Його щелепа мимоволі відвисла – і він просто стояв та тихо пускав цівочки пари, переводячи погляд, по колу, з одного на друге, вбираючи очима всі ці речі.

Врешті-решт Чарліна підійшла і взяла його за підборіддя, з якого витикалося кілька жорстких волосків, які свідчили, що він старший, ніж виглядає. Вона натиснула знизу вгору, і його рот з глухим стуком закрився.

– Ти не хотів би зачинити двері? – запитала Чарліна.

Хлопець озирнувся на дощ, який залітав у кухню.

– Ой, – схаменувся він. – Так.

Він наліг на двері і зачинив їх.

– Що тут відбувається? – поцікавився. – Ти теж учениця чарівника?

– Ні, – відповіла Чарліна, – я лише наглядаю за домом, поки його нема. Розумієш, він захворів, і його забрали ельфи на лікування.

Хлопець виглядав дуже стривоженим.

– І він не сказав тобі, коли повернеться?

– Він не мав часу нічого мені розказати, – пояснила Чарліна.

Тут вона згадала про стос листів під «Дас Цауербухом». «Певно, одне з тих безнадійних прохань походило від цього хлопця…» – але гавкіт Приблуди заважав їй думати.

– Замовкни вже нарешті, Приблудо! Тебе як звати?

– Пітер Регіс. Моя мати – Білогорська відьма. Вона дуже приятелює з Вільямом Норландом і домовилася, що я сюди приїду. Песику, ну справді, замовкни вже. Мене тут чекають.

Він вивільнився з лямок наплічника й опустив його на підлогу. Приблуда припинив гавкати і вибіг з-під стільця, щоб обнюхати наплічник на предмет можливої небезпеки. Пітер узяв стілець і повісив мокрий жакет на спинку. Сорочка під жакетом була так само мокра.

– А ти хто? – запитав він, дивлячись на Чарліну з-між бульок.

– Чарліна Бейкер, – відповіла вона і пояснила: – Ми звикли називати чарівника двоюрідним дідусем Вільямом, але насправді він не родич тітці Семпронії. Я з Верхньої Норландії. А ти звідки прийшов? Чому ти заходив з чорного ходу?

– Я прийшов з Білогорії, – сказав Пітер. – І, мушу визнати, заблукав, коли намагався зрізати шлях від перевалу. Я вже раз був тут, коли моя мати домовлялася з чарівником Норландом, щоб я став його учнем, але, видно, не дуже запам’ятав дорогу. Ти давно в цьому домі?

– Лише від сьогоднішнього ранку, – промовила Чарліна, здивовано усвідомивши, що вона тут навіть не цілий день. А здавалося, минуло вже кілька тижнів.

– Он як, – Пітер подивився крізь завісу бульок на чайники, ніби підраховуючи, скільки чашок чаю Чарліна встигла випити. – А виглядає так, ніби ти тут уже кілька тижнів.

– Так було, коли я прийшла, – холодно відказала Чарліна.

– Як – так? І бульки, і все це? – перепитав Пітер.

Чарліна подумала: «Не певна, що мені подобається цей хлопець».

– Ні, – сказала вона. – Бульки – то якраз я. Забулася і кинула у вогнище своє мило.

– А, – проговорив Пітер. – Бо я подумав, що це виглядає так, ніби заклинання спрацювало не зовсім правильно. Тому й припустив, що ти теж учениця. Що ж, тоді доведеться почекати, поки все не вимилиться. Маєш щось їсти? Вмираю з голоду.

Чарліна мимоволі зиркнула на торбу на столі та поспішно відвела погляд.

– Ні, – проказала вона, – нічого.

– А чим ти тоді годуєш свого песика? – не здавався Пітер.

Чарліна подивилася на Приблуду, який заліз під стілець, щоб обгавкати Пітерів наплічник.

– Нічим. Він тільки що з’їв половину пирога зі свининою, – сказала вона. – І він не мій песик. Це приблуда, якого дідусь Вільям узяв до себе. Його так і звати – Приблуда.

Приблуда далі дзявкав. Пітер промовив: «Тихо будь, Приблудо», – а тоді потягнувся крізь бульбашкову хуртовину і повз свій мокрий жакет до Приблуди, який забився під стілець. Йому врешті-решт якось вдалося витягнути Приблуду зі схованки, і він піднявся, тримаючи песика догори черевом. Приблуда слабко дзявкнув на знак протесту, заворушив лапками і підігнув хвостик. Пітер відвів Приблудин хвостик набік.

– Ти образив його гідність, – сказала Чарліна. – Поклади його.

– Це не він, – озвався Пітер. – Це вона. І в неї нема ніякої гідності, правда, Приблудо?

Приблуда явно не погоджувалась і якось зуміла виборсатися з Пітерових рук на стіл. На землю полетів іще один чайничок, і Чарлінина торба перекинулась. На превелике незадоволення Чарліни, з неї викотилися сочистий пиріг зі свининою і яблучний пляцок.

– О, класно! – зрадів Пітер і вихопив м’ясний пиріг просто з-під носа в Приблуди. – Це вся твоя їжа? – запитав він, глибоко вгризаючись у пиріг.

– Так, – сказала Чарліна. – Це мало бути на сніданок.

Вона підняла з підлоги чайничок. Чай, що вилився з нього, раптом перетворився на брунатні бульки, які знялися в повітря, прокресливши серед решти бульок темно-жовту смугу.

– А тепер дивися, що ти наробив.

– Одним більше, одним менше – жодної різниці в цьому розгардіяші, – сказав Пітер. – Ти взагалі коли-небудь прибираєш? Дуже добрий пиріг. А той другий із чим?

Чарліна подивилася на Приблуду, яка сиділа, плекаючи надію, поруч з яблучним пляцком.

– З яблуками, – сказала вона. – І якщо вже їси, то поділися з Приблудою.

– Це що, таке правило? – запитав Пітер, ковтаючи решту м’ясного пирога.

– Так, – відповіла Чарліна. – Приблуда сам – тобто сама – його встановила і тепер дуже непохитна в його дотриманні.

– Значить, що, вона чарівна? – висловив припущення Пітер, беручись за яблучний пляцок. Приблуда відразу ж видала кілька тихеньких благальних звуків і потрюхикала між чайничків.

– Не знаю… – почала було Чарліна.

Тут вона згадала, як Приблуда вміє потрапляти в будь-яке потрібне їй місце в домі, а ще – як перед Приблудою недавно відчинилися вхідні двері.

– Так, – підтвердила вона. – Я впевнена, що вона чарівна. Надзвичайно.

Пітер спроквола й неохоче відламав шматок яблучного пляцка. Приблуда заметляла розтріпаним хвостиком і стежила сповненим сподівання поглядом за кожним його рухом. Здавалося, вона точно знає, що саме Пітер робить, незважаючи на завісу з бульок.

– Я бачу, що ти маєш на увазі, – сказав Пітер, передаючи шматок Приблуді. Собачка акуратно вхопила його зубами, зіскочила зі столу на стілець, а звідти на підлогу, і потрюхикала пригощатися пляцком кудись за торби з пранням.

– Як щодо чогось гарячого попити? – запитав Пітер.

Чогось гарячого попити – це те, про що Чарліна мріяла ще від моменту падіння з урвища.

– Чудова ідея, – сказала вона. – Зроби, якщо тільки знайдеш як.

Пітер розігнав бульки з-перед обличчя і подивився на шеренги чайничків на столі.

– Хтось же заварив весь цей чай, – сказав він.

– Певно, дідусь Вільям, – сказала Чарліна. – Тому що не я.

– Але це означає, що це можливо, – зауважив Пітер. – Не стій там зі страдницьким виглядом, а пошукай каструльку чи щось таке.

– Ось ти і пошукай, – парирувала Чарліна.

Пітер кинув на неї спопеляючий погляд і рушив, відмахуючись на ходу від бульок, у бік раковини. Дійшовши, він, природно, зробив відкриття, яке перед тим уже зробила Чарліна.

– Тут нема кранів! – вигукнув він недовірливим тоном. – І всі ці каструлі брудні. А звідки він бере воду?

– На подвір’ї є колонка, – неприязно повідомила Чарліна.

Пітер дивився крізь бульбашки у вікно, по якому досі стікали дощові потоки.

– Тут є туалет? – запитав він.

Не встигла Чарліна відкрити рота, щоби пояснити, як туди потрапити, а він вже рвонув, вимахуючи руками, через усю кухню до протилежних дверей, відчинив їх – й опинився у вітальні. Бульки вихором влетіли на звільнене ним місце, коли він сердито повернувся в кухню.

– Це що, такий жарт? – недовірливо спитав він. – Чарівник же не може мати лише ці дві кімнати!

Чарліна зітхнула, щільніше обмотала навколо себе кофтину і пішла показувати.

– Відкриваєш двері ще раз і повертаєш наліво, – пояснила вона – і ледве встигла впіймати Пітера, який уже повертав направо. – Ні. Цей шлях веде у дуже дивне місце. Наліво – це сюди. Ти що, не розрізняєш?

– Ні, – сказав Пітер. – Ніколи не розрізняв. Зазвичай я для цього пов’язую собі ниточку на палець.

Чарліна закотила очі та пхнула його наліво. Вони опинилися в коридорі, в кінці якого у вікно голосно барабанив дощ. Поки Пітер роззирався, приміщення потрохи наповнилося світлом.

– Ось тепер можеш повернути направо, – сказала Чарліна, підштовхуючи Пітера у відповідному напрямі. – Туалет за оцими дверима. А цей ряд дверей – спальні.

– А! – благоговійно вимовив Пітер. – Він викривляє простір. Оцього я хотів би в нього навчитися. Дякую, – додав хлопець і зачинився в туалеті.

До Чарліни, яка навшпиньки пішла в кабінет, долинув його голос:

– О, класно! Крани! Вода!

Чарліна прошмигнула в кабінет дідуся Вільяма і замкнула двері, а смішна покручена лампа на столі відразу ж засвітилася і почала розгорятися. Поки Чарліна дійшла до столу, тут стало майже так само світло, як удень. Вона відсунула «Дас Цаубербух» і взяла стосик листів, що лежали під книгою. Треба було перевірити. Якщо Пітер каже правду, то один із цих листів із проханням узяти в учні – від нього. Оскільки перед тим вона лише нашвидку їх проглянула, то не могла згадати, чи бачила такий лист від Пітера. Якщо ж у цій купці листа від Пітера не було, то вона має справу із самозванцем, не виключено, що з іще одним лабоком. Чарліна мусила це знати.

Лист від Пітера виявився посередині стосика. Чарліна надягла окуляри і стала читати:


> Шановний Чарівниче Норланде,

> стосовно мого навчання у Вас, чи було б зручно, якби я прибув до Вас через тиждень, а не восени, як було домовлено? Моя мати від’їжджає до Інгарії та воліла би прилаштувати мене до свого від’їзду. Якщо з Вашого боку не буде заперечень, я з’явлюся у Вашому домі тринадцятого числа цього місяця.

> Сподіваюся, Вам це зручно.


> Щиро Ваш

> Пітер Регіс


«Скидається на те, що все гаразд!» – подумала Чарліна зі змішаним почуттям полегкості та роздратування. Коли вона переглядала кореспонденцію попереднього разу, то, певно, зачепилася оком за слово «навчання» вгорі та слово «сподіваюся» внизу, а «навчання» та «сподіваюся» були у всіх цих листах. Тож вона подумала, що це просто одне із прохальних послань. Виглядало на те, що дідусь Вільям подумав так само. А може, він був надто хворий, щоб відповісти. Як би там не було, очевидно, вона приречена на Пітерове товариство. «От халепа! Ну, принаймні він не зловмисник», – подумала вона.

Тут плин її думок обірвав наляканий крик Пітера, який долинув звідкись здаля. Чарліна поспішно запхала пачку листів під «Дас Цаубербух», схопила окуляри і вибігла в коридор.

З туалетної кімнати виривалася пара, що змішувалася із заблукалими бульками. Вона майже цілком ховала в собі щось величезне і біле, що маячіло перед Чарліною.

– Що ти зро… – почала вона.

На більше їй не вистачило часу, бо оте величезне і біле щось вистромило велетенський рожевий язик і лизнуло її в лице. Це супроводжувалося гучним трубним звуком. Чарліна сахнулася. Скидалось на те, ніби її лизнув мокрий банний рушник, і водночас – ніби заскиглив слон. Вона притиснулася до стіни і глянула у величезні благальні очі істоти.

– Ці очі мені знайомі, – сказала Чарліна. – Що він із тобою зробив, Приблудо?

Пітер вискочив з туалетної кімнати, важко дихаючи.

– Не знаю, що пішло не так, – відсапнув він. – Вода була не досить гаряча, щоб запарити чай, тож я подумав, що Заклинання збільшення зробить її гарячішою…

– Ну що ж, негайно поверни все, як було, – сказала Чарліна. – Приблуда тепер – завбільшки зі слона.

Пітер неуважно глянув на величезну Приблуду.

– Всього лише завбільшки з коня. А труби тут розжарилися до червоного. Як думаєш, що мені робити? – запитав він.

– Ой, ну чесне слово! – розлютилася Чарліна. Вона акуратно відіпхнула збільшену Заклинанням збільшення Приблуду і зайшла у вбиральню. Наскільки можна було бачити крізь пару, окріп лився з усіх чотирьох кранів і з туалетного бачка, а труби на стінах справді розжарилися до вишневого.

– Дідусю Вільяме! – гукнула вона. – Як зробити, щоб вода у ванній була холодна?

З-за шипіння й дзюрчання озвався лагідний голос дідуся Вільяма:

– Докладніші вказівки ти знайдеш у валізі, люба.

– Це не годиться! – сказала Чарліна. Вона розуміла, що нема часу на порпання у валізі: ось-ось щось могло вибухнути. – Охолонь! – гукнула вона просто в пару. – Застигни! Труби, ану, негайно холоньте! – кричала вона, вимахуючи руками. – Наказую вам охолонути!

На її превеликий подив, це спрацювало. Пара спершу перетворилася на окремі хмарки, а тоді зовсім зникла. Водоспад в унітазі ущух. Три з чотирьох кранів забулькали, з них перестала текти вода. На четвертому – а це був кран холодної води над умивальником, і з нього ще текла цівка – майже зразу утворився іній і повисла бурулька. Ще одна бурулька з’явилася на трубах, які перетинали стіну, а тоді з сичанням сповзла у ванну.

– Так воно краще, – сказала Чарліна.

Вона обернулася, щоби глянути на Приблуду. Приблуда сумно зиркнула на неї. Вона була все така ж величезна.

– Приблудо, – сказала Чарліна, – зменшись. Негайно. Наказую тобі.

Приблуда сумно махнула кінчиком гігантського хвоста і залишилася того ж розміру.

– Якщо вона чарівна, – сказав Пітер, – може, вона сама змогла би повернутися до попереднього розміру, якби захотіла.

– Ой, та замовкни ти, – накинулася на нього Чарліна. – Що ти взагалі збирався зробити? Ніхто ж не п’є окропу.

Пітер сердито глянув на неї з-під мокрого сплутаного волосся.

– Я хотів чаю, – пояснив він. – Чай заварюють окропом.

Чарліна ніколи в житті не заварювала чаю. Вона стенула плечима:

– Що, справді?

Піднявши обличчя вгору, вона запитала:

– Дідусю Вільяме, як нам тут отримати гаряче пиття?

Знову озвався лагідний голос:

– У кухні постукай по столу і скажи: «Чай». У вітальні постукай по візку в кутку і скажи: «Ранковий чай». У спальні…

Ні Пітер, ні Чарліна не збиралися дослуховувати про спальню. Вони кинулися до дверей туалетної кімнати, зачинили їх, знову відчинили – Чарліна рішуче штовхнула Пітера вліво – і втиснулися в кухню, обернулися, зачинили двері, знову їх відчинили і врешті-решт опинились у вітальні, де почали гарячково розглядатися за візком. Першим його помітив Пітер і підбіг у куток до нього перед Чарліною.

– Ранковий чай! – закричав він, гамселячи по його порожній скляній поверхні. – Ранковий чай! Ранковий чай! Ранков…

Перш ніж Чарліна встигла підбігти і вхопити його за руку, візок виявився вщерть напханий чайничками, молочними кухлями, цукерницями, млинцями, блюдцями з вершками, блюдцями з варенням, тарілками з гарячими тостами з маслом, гірками мафінів і шоколадним тортом. Знизу вистромилася шухлядка, повна ножів, ложок і виделок. Чарліна з Пітером дружно підтягнули візок до затхлого дивану і сіли їсти та пити. За хвилину Приблуда просунула в двері свою гігантську голову і стала принюхуватися. Побачивши візок, вона налягла на двері та протиснулася в кімнату, де сумовито і велично підповзла до дивана і поклала величезне кошлате підборіддя на його спинку за Чарліною. Пітер неуважно глянув на неї і простягнув їй кілька мафінів, які вона дуже чемно взяла і миттю проковтнула.

Через добрих півгодини Пітер відкинувся на спинку і потягнувся.

– Це було класно, – сказав він. – Ну, принаймні ми не помремо з голоду. Чарівниче Норланде, – запитав він у порядку експерименту, – як нам отримати обід у цьому домі?

Відповіді не було.

– Він відповідає тільки мені, – сказала Чарліна дещо самовдоволено. – А я не збираюся його зараз про це запитувати. До твого приходу мені довелося мати справу з лабоком, і я дуже втомилася. Я йду спати.

– Що таке лабок? – запитав Пітер. – Здається, один такий убив мого батька.

Чарліні не хотілося відповідати. Вона встала і пішла до дверей.

– Зачекай, – сказав Пітер. – Як прибрати оце все з візка?

– Без поняття, – промовила Чарліна. Вона відчинила двері.

– Стривай, стривай, стривай! – вигукнув Пітер, наздоганяючи її. – Спершу покажи мені мою спальню.

«Певно, треба, – подумала Чарліна. – Він же не розрізняє, що «направо», а що «наліво»». Вона зітхнула і знехочу завела Пітера в кухню, в якій досі вирували бульки, щоби він забрав свій наплічник, а тоді покерувала ним, щоби він повернув уліво, знову до дверей спалень.

– Займай третю звідси. Друга моя, а перша – дідуся Вільяма. Але їх там цілі милі, якщо раптом захочеш іншу. Добраніч, – додала дівчинка і пішла у ванну кімнату.

Тут усе було покрите інеєм.

– Ой, та добре, – сказала Чарліна.

Коли вона прийшла у свою спальню і влізла в трохи поплямлену чаєм нічну сорочку, Пітер вибіг у коридор із криком:

– Агов! Унітаз покрився льодом!

«Не пощастило тобі», – подумала Чарліна.

Вона лягла в ліжко і майже відразу заснула.

Десь за годину їй приснилося, що на неї всівся кошлатий мамонт.

– Злазь, Приблудо, – сказала вона. – Ти завелика.

Після цього Чарліні приснилося, що мамонт із глухим бурчанням повільно зліз із неї, і її затягли інші, глибші сни.


## Розділ п’ятий,


у якому Чарліна приймає стурбовану матір


Прокинувшись, Чарліна виявила, що Приблуда поклала свою величезну голову на ліжко, впоперек ніг Чарліни. Решта Приблуди височіла на підлозі білою кошлатою горою, що займала мало не всю кімнату.

– Значить, сама ти не поменшаєш, – констатувала Чарліна. – Доведеться щось придумати.

У відповідь Приблуда кілька разів тяжко і хрипко зітхнула, а тоді, очевидно, знову поринула в сон. Чарліна насилу висмикнула ноги з-під її голови і обійшла навколо гігантського тулуба, щоби знайти чисте вбрання і вдягнутися. Причісуючись, Чарліна з’ясувала, що всі її шпильки до волосся кудись зникли – ймовірно, загубилися, коли вона сторчголов полетіла з кручі. У її розпорядженні залишилася тільки стрічка. Мама завжди наполягала, що респектабельні дівчата повинні заколювати волосся в тугий кок на голові. Тож Чарліна ніколи й не носила жодної іншої зачіски.

– Ой, та добре, – сказала вона своєму відображенню в дзеркалі. – Мами тут нема, чи не так?

Вона заплела волосся в товсту косу, перекинувши її через плече, і скріпила на кінці бантом. Із косою її відображення здалося Чарліні гарнішим, ніж завжди, – більш повновидим, не таким худим і сердитим. Вона кивнула своєму відображенню і стала пробиратися, обходячи навколо Приблуди, до ванної.

На щастя, за ніч ванна розмерзлася. Кімнату наповнювало крапання води, що зросила труби, і здавалося, що все гаразд, аж поки Чарліна не торкнулася кранів. З усіх чотирьох текла крижана вода, яка не теплішала, хоч скільки дівчинка не тримала крани відкритими.

– Однаково я не збиралася купатися, – пхикнула Чарліна, виходячи в коридор.

Від Пітера не долинало ні звуку. Чарліна пригадала, як мати говорила їй, що хлопчиків уранці й кіньми не піднімеш. Тому непокоїтися вона не стала. Дівчинка відчинила двері й повернула наліво – до кухні, просто в щільну піну. Згустки піни й окремі великі бульки вилетіли за нею в коридор.

– Прокляття! – розсердилася Чарліна.

Вона пригнула голову, прикрила її руками і пірнула в кімнату. Тут було жарко, як у пекарні її батька в дні, коли випадало велике замовлення.

– Ну і ну! – присвиснула вона. – Я так і думала, що бруска мила вистачає не на один день.

Більше нічого їй сказати не вдалося, тому що тільки-но вона відкрила рот, як він одразу ж наповнився мильною піною. У носі їй закрутило, вона чхнула, здійнявши невеликий пінистий вихор. По дорозі вона наткнулася на стіл і почула, як із нього падає ще одна чашка, проте вперто пробиралася крізь піну, поки не наткнулась на мішки з білизною і не почула, як на них загриміли каструлі. Це допомогло їй визначити своє розташування. Чарліна забрала одну руку від лиця, щоб намацати раковину, а тоді стала навпомацки посуватися до дверей чорного ходу. Тут вона спробувала намацати клямку – на якусь мить їй здалося, що за ніч клямка зникла, поки вона не збагнула, що та просто на іншому боці, – а тоді нарешті відкрила двері. Назовні дівчинка зупинилась, хапаючи ротом повітря і видихаючи бульбашки. Очі різало і пекло від мила, з них котилися сльози. Чарліна кліпала і кліпала, стоячи у променях прекрасного лагідного ранку.

Повз неї зграйками пропливали бульбашки. Коли очі нарешті стали видющими, Чарліна змогла насолодитися видовищем: великі блискучі бульки міняться всіма кольорами веселки і велично пропливають на тлі зелених схилів гір. Вона помітила, що більшість із них лускаються, долітаючи до кінця подвір’я, немовби натикаючись на якусь невидиму перешкоду. Однак деякі вилітали за межі двору і здіймалися дедалі вище і вище, так ніби їх уже ніщо не могло зупинити. Чарліна проводжала їх поглядом, а вони здіймалися понад бурими скелями і зеленими схилами. Один із цих схилів – мабуть, той самий луг, де дівчинка зустріла лабока, хоч і не могла сказати, котрий конкретно. Вона підвела погляд ще вище, до світло-блакитного неба над гірськими вершинами. День був по-справжньому чудовий.

Із кухні тепер виривався безперервний струмінь бульок, які мінилися на сонці. Обернувшись, аби глянути, що там діється, Чарліна побачила, що піна як така зникла, але всюди повно бульбашок, причому з кухонного вогнища сунуть полчища нових. Дівчинка зітхнула і прокралася на кухню, де, нахилившись над раковиною, навстіж відчинила мале віконце. Це надзвичайно помогло. Тепер бульки виривалися з будинку двома потоками, значно швидше, ніж доти, і над подвір’ям піднялися веселки. Кухня швидко звільнялася від пари і невдовзі прочистилася достатньо, аби Чарліна побачила, що замість учорашніх двох мішків із пранням біля раковини стоять уже чотири.

– А ну його! – сказала Чарліна. – Дідусю Вільяме, як мені отримати сніданок?

Вона була рада почути дідусів голос, що долинув з-поміж мильних бульок:

– Просто постукай по вогнищу і скажи: «Сніданок, будь ласка», моя люба.

Зголодніла Чарліна негайно кинулася до вогнища і нетерпляче постукала по мильних розводах:

– Сніданок, будь ласка.

Тут вона була змушена відступити від таці, яка пропливла в повітрі й буцнулася просто в окуляри в неї на грудях. Посередині таці на тарілці шкварчала яєчня з шинкою, а решту місця займали щільно скупчені кавник, чашка, купка грінок, мармелад, масло, молоко, вазочка чорносливу і загорнуті в накрохмалену серветку прибори.

– Як гарно! – вигукнула Чарліна, схопила тацю і поспішила забрати її до загальної кімнати, поки їжа не просякла милом.

На її превелике здивування, у кімнаті не лишилося й сліду від їхнього з Пітером учорашнього чаювання, а буфетний візок мирно стояв у своєму кутку. Однак загалом тут було доволі застояне повітря і плавали кілька заблуканих бульок. Тож Чарліна не стала зупинятися у кімнаті й вийшла через парадні двері. Вона пригадала, що ще тоді, як їй треба було знайти рожеву і блакитну пелюстки для заклинання з «Книги палімпсеста», під вікном дідусевого кабінету стояли садовий столик з лавкою. Вона пройшла з тацею за ріг будинку, щоби глянути, чи столик усе ще там.

Столик виявився саме там, на осонні, де ранкове проміння сяяло найяскравіше, а вище, над рожево-блакитним кущем гортензій, виднілося вікно дідусевого кабінету – хоча в будинку, з огляду на розташування кімнат, саме тут не могло бути для нього місця. «Чари – цікава штука», – подумала Чарліна, ставлячи тацю на столик. Після нічного дощу з кущів навколо скрапувала вода, проте виявилося, що лавка і столик – сухі. Чарліна сіла, щоби поснідати.

Це був найкращий сніданок в її житті. Вона насолоджувалась теплими променями сонця, блаженними лінощами і розкішним сніданком, а ще – почувала себе надзвичайно дорослою. «Бракує хіба що шоколадного еклера, – подумала дівчинка, відкинувшись на спинку лавки, щоби сьорбнути кави. – Треба буде сказати про це дідусеві Вільяму, коли він повернеться».

Їй спало на думку, що дідусь Вільям, мабуть, часто снідає саме тут. Гортензії навколо столика були найпишнішими в усьому садку, немовби спеціально, щоб йому догодити. На кожному кущі красувалися квіти кількох кольорів. На кущі просто перед нею – білі, блідо-рожеві та бузкові. На сусідньому колір квітів плавно переходив від блакитного з лівого боку до темного аквамарину справа. Чарліна тішилася, що не дозволила кобольдові зрізати ці кущі, як раптом з вікна кабінету над нею вистромилася голова Пітера. Усю Чарлінину радість мов корова язиком злизала.

– Агов, а де це ти дістала сніданок? – вимогливо поцікавився Пітер.

Чарліна пояснила. Той сховав голову і зник у будинку. Чарліна залишилася на місці, напружено чекаючи, що Пітер ось-ось з’явиться, і водночас сподіваючись, що він все-таки не з’явиться. Пітер так і не з’явився. Чарліна ще трошки повигрівалася на сонечку, а тоді вирішила піти знайти собі книжку почитати. Вона занесла тацю до кухні, тішачись, яка-то вона акуратна і винахідлива дівчина. Пітер явно уже заходив сюди, тому що замкнув двері чорного ходу, залишивши привідчиненим тільки вікно, через це кухня знову наповнилася мильними бульками. Вони плавно підпливали до вікна, а тоді різко виривалися назовні. Серед бульок гігантською білою брилою мріла Приблуда. Коли зайшла Чарліна, Приблуда витягнула на всю довжину величезний кудлатий хвіст і махнула ним перед кухонним вогнищем. Між бульками біля передніх велетенських лап Приблуди з’явилася невеличка мисочка собачого корму – достатня порція для маленького песика. Приблуда сумовито подивилася на неї, нахилила голову й за одним махом спорожнила мисочку.

– Ой, бідолашна Приблудо! – забідкалася Чарліна.

Приблуда підняла голову і помітила Чарліну. Її гігантський хвіст радісно заметлявся, постукуючи об стінку кухонного вогнища. За кожним помахом хвоста з’являлася чергова мисочка з кормом. За якихось кілька секунд вся підлога навколо Приблуди виявилася заставлена повними мисочками.

– Тільки не перестарайся, Приблудо, – зауважила Чарліна, пробираючись між мисочками.

Вона поставила тацю на один із двох нових мішків з пранням.

– Якби я була тобі потрібна, ти знайдеш мене в кабінеті, я пошукаю собі якусь книжку, – сказала вона Приблуді й почала пробиратися до виходу.

Однак Приблуда була надто зайнята їжею і пропустила слова Чарліни повз вуха.

Пітер виявився в кабінеті. Порожня таця від сніданку валялася на підлозі біля столу, а сам Пітер сидів у кріслі, працьовито перегортаючи одну з грубих оправлених у шкіру книг, що стояли рядочком на столі. Сьогодні він виглядав набагато респектабельніше. Тепер, коли його волосся висохло, воно лежало гарними каштановими кучерями, до того ж він переодягнувся у свій, очевидно, другий костюм з добротної твідової тканини. Щоправда, жакет трохи прим’явся від наплічника, а ще на ньому залишилося декілька мокрих круглих слідів від мильних бульок, однак Чарліна визнала, що це вже цілком прийнятний вигляд. Коли вона зайшла, Пітер, зітхнувши, закрив книгу і запхав її на місце. Чарліна помітила, що на великому пальці його лівої руки пов’язана зелена ниточка. «То ось як він зумів сюди потрапити!» – подумала вона.

– Ні в зуб ногою, – поскаржився Пітер. – Це мусить бути десь отут – та тільки як його знайти?

– А що ти шукаєш? – запитала Чарліна.

– Учора ти щось говорила про лабока, – сказав Пітер, – а я зрозумів, що насправді нічого не знаю про лабоків. Отож намагаюся знайти. Чи, може, ти все про них знаєш?

– Взагалі-то ні – крім того, що вони дуже страшні, – зізналася Чарліна. – Я теж хотіла би дізнатися про них більше. А як це можна зробити?

Пітер показав пальцем із зеленою ниточкою на ряд книг:

– Ось. Я знаю, що це велика чаклунська енциклопедія, але спочатку треба знати, що саме ти шукаєш, інакше навіть не знайдеться потрібний том.

Чарліна надягнула окуляри і нахилилася до книг. На їх корінцях був тиснений золотом напис «Res Magica», а під ним номер і назва тому: «Том 3. Гіролоптика», «Том 5. Панактикон», а з іншого боку: «Том 19. Складне творення», «Том 27. Земна онейромантія», «Том 28. Космічна онейромантія».

– Я розумію, що ти маєш на увазі, – визнала вона.

– Тепер я переглядаю їх усі по черзі, – сказав Пітер. – Я тільки що закінчив п’ятий том. Там усуціль заклинання, а я в них зовсім не тямлю.

Він витягнув шостий том, на якому було написано просто «Гекс», і відкрив його.

– А ти візьмися за наступний, – порадив.

Чарліна стенула плечима і взяла сьомий том. Його назва – «Могутні» – мало що говорила. Вона пішла з книгою до підвіконня, де було більше місця і світла, й розгорнула її недалеко від початку. І відразу відчула, що вгадала.

«Демон: могутня й іноді небезпечна істота, – прочитала Чарліна, – яку часто хибно ототожнюють з елементаллю (див.)». Перегорнувши кілька сторінок, вона натрапила на: «Диявол: породження пекла…» – тоді на «Ельфодар: містить сили, даровані ельфами (див.) задля безпеки королівства…» – а ще через кілька сторінок – на: «Інкуб: спеціалізований диявол (див.), що загрожує головно жінкам…». Далі вона гортала сторінки дуже повільно й уважно і через двадцять сторінок нарешті побачила: «Лабок».

– Знайшла! – вигукнула вона.

– Класно! – Пітер голосно закрив «Гекс». – А в цьому томі майже самі тільки діаграми. Ну, і що там написано?

Він підійшов, обперся на підвіконня біля Чарліни, і вони удвох почали читати статтю енциклопедії.

«Лабок, на щастя, рідкісна істота. Лабок є істотою комашиної природи, багряного кольору і різноманітних розмірів: від польового коника до більшого, ніж людина. Надзвичайно небезпечний, хоча в наш час, на щастя, трапляється лише в дикій або безлюдній місцевості. Лабок нападає на кожну людину, яку бачить, за допомогою кліщеподібних придатків або грізного хоботка. Протягом десяти місяців у році він усього лише розриває людину на шматки і пожирає її, однак у липні та серпні у лабока настає період розмноження, і в цей час він стає особливо небезпечним. У ці місяці лабок залягає у засідках і чатує на перехожих; упіймавши когось, відкладає яйця в тіло цієї людини. Інкубаційний період до вилуплення триває дванадцять місяців; причому особина, яка вилуплюється першою, поїдає решту, а тоді новонароджений лабок пробивається назовні з тіла хазяїна. Хазяїн-чоловік помирає. Хазяїн-жінка народжує у звичайний спосіб; дитинча, яке з’явилося, називають лабокіном (див. нижче). Жінка після цього найчастіше також помирає».

«О небо, то я була на волосок від…» – нажахано подумала Чарліна. Вони з Пітером перейшли до наступної статті.

«Лабокін: дитинча лабока (див.) і жінки. Це створіння зазвичай виглядає як людська дитина, з тією відмінністю, що лабокіни неодмінно мають багряні очі. У декотрих також багряна шкіра, зрідка вони народжуються з рудиментарними крильцями. Акушерки зазвичай одразу ж знищують очевидних лабокінів, однак у багатьох випадках їх помилково виховують як людських дітей. Вони майже неодмінно лихі, а позаяк лабокіни можуть виховуватися серед людей, їхня лиха натура зберігається протягом кількох поколінь. Подейкують, що багато мешканців таких віддалених територій, як Верхня Норландія і Білогорія, мають лабокінське коріння».

Важко описати враження, яке ця інформація справила на Чарліну і Пітера. Вони пошкодували, що прочитали цю статтю. Залитий сонцем кабінет дідуся Вільяма раптом здався їм дуже ненадійним місцем, з непевними тінями по кутках. «Та й весь будинок якийсь підозрілий», – подумалося Чарліні. Вони з Пітером почали занепокоєно розглядатися на всі боки, а тоді поквапилися визирнути у вікно: чи там, бува, не чигає небезпека. Коли десь у коридорі голосно гавкнула Приблуда, обоє аж підскочили. Чарліні закортіло вибігти і пересвідчитися, що вікно в кінці коридору надійно зачинене. Однак спершу їй треба було дуже уважно роздивитися Пітера: чи на ньому нема якихось ознак багряності. Як-не-як, а він же сказав, що приїхав із Білогорії.

Пітер помітно зблід. Від цього на його носі проявилося кілька веснянок – але рудих веснянок, і кілька крихітних волосинок на його підборідді теж були рудуваті. Його очі, зовсім не схожі на зелено-жовті очі Чарліни, мали іржаво-коричневий відтінок, але аж ніяк не багряний. Вона змогла легко роздивитися всі ці ознаки, бо Пітер у цей момент прискіпливо розглядав її саму. Чарліна відчувала, що зробилася такою ж блідою, як і він. Врешті-решт вони заговорили – обоє одночасно.

Чарліна сказала:

– Ти з Білогорії. Твої родичі не багряного кольору?

Пітер сказав:

– Ти зустріла лабока. Він відклав у тебе яйця?

Чарліна відповіла:

– Ні.

Пітер відповів:

– Мою матір називають Білогорською Відьмою, але насправді вона з Верхньої Норландії. І вона не багряна. А тепер розкажи мені про того лабока.

Чарліна розповіла, як вилізла з вікна й опинилася на гірському пасовищі, де в блакитній квіточці причаївся лабок, і…

– Але він тебе торкнувся? – перебив її Пітер.

– Ні, не встиг, бо я впала з урвища, – пояснила Чарліна.

– Впала з… То чому ти не розбилася? – недовірливо поцікавився Пітер. Він відступив від неї, ніби вирішив, що вона, можливо, – зомбі.

– Я вимовила заклинання, – пояснила Чарліна безтурботним тоном, пишаючись, що їй вдалися справжні чари. – Заклинання польоту.

– Що, справді? – напівзаздрісно-напівпідозріливо видихнув Пітер. – А яке заклинання польоту? Звідки?

– З одної з цих книг, – пояснила Чарліна. – І коли я впала, то мене втримало повітря, і я плавно опустилася вже тут, на садовій доріжці. Не дивися так недовірливо. Коли я приземлилася, там був кобольд, його звати Ролло. Можеш запитати в нього, якщо мені не віриш.

– І запитаю, – сказав Пітер. – Де ця книга? Покажи.

Чарліна зверхньо перекинула косу через плече і пішла до столу. «Книга палімпсеста» явно намагалася сховатися. Її не було на тому місці, де Чарліна її залишила, – але, можливо, це Пітер кудись її запроторив. За якийсь час Чарліна таки знайшла її – та принишкла серед фоліантів «Res Magica», прикинувшись одним із томів енциклопедії.

– Ось вона, – сказала Чарліна, кладучи «Книгу палімпсеста» на «Гекс». – І як ти тільки посмів мені не повірити! А зараз я збираюся знайти собі щось почитати.

Вона підійшла до однієї з полиць і почала шукати якусь підхожу назву. Скидалося на те, що в жодній з цих книг не було оповідок, які подобалися Чарліні, хоча деякі назви звучали досить заманливо. От хоча б, наприклад, «Тавматург як митець» або «Мемуари екзорциста». З іншого боку, «Теорія і практика хоральної інвокації» явно була чимось сухим. Чарліну більше зацікавила книга поруч із «Теорією і практикою…» – «Дванадцять гілок чарівної палички».

Тим часом Пітер сів за стіл і став пожадливо гортати «Книгу палімпсеста». Чарліна саме з’ясувала, що в фоліанті «Тавматург як митець» повно фраз на кшталт: «І таким чином, щасливий чарівничок наповнює наші вуха приємною музикою, подібною на феїну», – ці фрази її спантеличували. Раптом Пітер роздратовано промовив:

– Тут нема заклинання польоту. Я все передивився.

– Може, воно було одноразове, і я його використала? – неуважно висловила припущення Чарліна: вона переглянула «Дванадцять гілок чарівної палички» – і виявила, що це доволі багатообіцяюче чтиво.

– Заклинання не зникають від використання, – заперечив Пітер. – Ні, справді, де ти його знайшла?

– Там. Я ж сказала, – огризнулася Чарліна. – І якщо ти не віриш жодному моєму слову, то чому весь час мене про щось запитуєш?

Вона скинула окуляри, закрила книгу і вийшла зі стосом багатообіцяючих книг у коридор. Зачинивши Пітера в кабінеті, вона пройшла в двері ванної туди і назад, поки не потрапила у вітальню. Тут вона вирішила залишитися, попри затхле повітря. Після того, що вона прочитала в «Res Magica», залите сонцем подвір’ячко здавалося їй надто ненадійним місцем. Її уява малювала лабока, який навис над кущами гортензій, – і Чарліна рішуче всілася на диван.

Коли у двері постукали, вона вже досить далеко просунулася у «Дванадцятьох гілках чарівної палички» – і навіть трохи почала розуміти, про що ця книга.

«Хтось відкриє», – за звичкою подумала Чарліна і не стала відриватися від читання.

Двері відчинилися з нетерплячим грюкотом. Голос тітоньки Семпронії промовив:

– Звичайно ж у неї все гаразд, Вероніко. Просто вона, як завжди, встромила носа в книжку.

Чарліна відірвалася від книги і скинула окуляри саме вчасно, щоб побачити, як услід за тітонькою Семпронією у будинок заходить її мама. Тітонька Семпронія, як завжди, була вбрана у маєстатичні накрохмалені шовки. Пані Бейкер була у респектабельних сірих шатах із лискучим білим комірцем і такими ж манжетами та в благопристойному сірому капелюшку на голові.

«Яке щастя, що сьогодні вранці я переодяглася в чисте…» – Чарліна так і не закінчила цієї думки, бо їй раптом сяйнуло, що решта будинку не в тому стані, який варто демонструвати цим двом високоповажним добродійкам. І річ не тільки в тому, що в кухні повно немитих тарілок і собачих мисочок, а також мильна піна, прання і величезний білий собака, – ні, до всього є ще Пітер, який сидить у кабінеті. Мати, швидше за все, помітить лише кухню – хоч навіть це є досить поганою перспективою. Але тітонька Семпронія – відьма (майже напевне), вона знайде і кабінет, і Пітера в ньому.

Тоді мати захоче знати, що тут робить незнайомий хлопець. А коли Пітер пояснить, мати скаже, що в такому разі Пітер і сам може доглянути за домом дідуся Вільяма, а Чарліна повинна, з огляду на благопристойність, негайно повернутися додому. Тітонька Семпронія пристане на це – і Чарліні доведеться покинути будинок дідуся. Кінець спокою і свободі.

Тож Чарліна зірвалася на ноги й привітно усміхнулася від вуха до вуха – так широко, що аж подумала, чи вона собі чогось, бува, не розтягнула.

– О, привіт! – вигукнула вона. – А я навіть не почула, що ви стукаєте.

– Ти ніколи не чуєш, – дорікнула тітонька Семпронія.

Пані Бейкер стривоженим поглядом вивчала Чарліну:

– У тебе все добре, любонько? Зовсім-зовсім добре? Чому ти не вклала волосся як належить?

– Мені подобається, як є, – відповіла Чарліна, нишком переміщаючись так, щоби заступити жінкам шлях до дверей у кухню. – А як ви гадаєте, тітонько Семпроніє, мені коса до лиця?

Тітонька Семпронія оперлася на парасолю і оцінююче подивилася на неї.

– Так, – сказала вона. – До лиця. З нею ти виглядаєш молодшою і не такою худою. Ти хотіла виглядати більш юною?

– Ага, – виклично ствердила Чарліна.

Пані Бейкер зітхнула:

– Люба моя, тобі не треба висловлюватися так грубо. Розумієш, людям це не подобається. Але я дуже рада, що в тебе все добре. Вчора я півночі не могла заснути: лежала, слухала дощ і сподівалася, що у цьому будинку не протікає дах.

– Дах не протікає, – відповіла Чарліна.

– А ще я боялася, що ти могла залишити відчинене вікно, – додала мати.

Чарліна здригнулася.

– Ні, я закрила вікно, – сказала вона, і тут же в неї виникло непереборне відчуття, що саме цієї миті Пітер відчиняє вікно, яке виходить на луг із лабоком. – Вам зовсім нема про що непокоїтися, матінко, – збрехала Чарліна.

– Що ж, щиро кажучи, я таки трохи розхвилювалася, – зізналася пані Бейкер. – Це ж ти вперше поза домом. Я говорила про це з твоїм батьком. Він сказав, що ти, можливо, не даєш собі ради з тим, аби правильно харчуватися, – вона підняла напхану вишиту торбу, з якою прийшла. – Він передав тобі тут трохи їжі. Я покладу її в кухні, добре?

Із цими словами вона рушила, проминаючи Чарліну, до внутрішніх дверей.

«О ні! Допоможіть!» – у відчаї майнуло в Чарліни у голові. Вона взялася за ручки вишитої торби, сподіваючись, що це виглядає як вихований і делікатний жест, а не як виривання торби з материних рук (хоч саме це вона якраз і хотіла зробити), і сказала:

– Матінко, вам не треба тривожитися. Я заберу її на хвильку – і принесу вам іншу.

– Чому? Я зовсім не тривожуся, моя люба, – спробувала заперечити мати, не відпускаючи торбу.

– Бо в мене для вас несподіванка, – вирвалося у Чарліни. – Сядьте, будь ласка. Цей диван дуже зручний, матінко. – «І повернутий спинкою до цих дверей». – І ви також сядьте, тітонько Семпроніє.

– Але це не забере в мене часу, – все ще не погоджувалася мати. – Я просто залишу її на столі в кухні, ти її відразу ж побачиш…

Чарліна змахнула вільною рукою. Іншою рукою вона чіпко вхопилася за ручки торби.

– Дідусю Вільяме! – гукнула вона. – Ранкову каву! Будь ласка!

На її превелике полегшення, голос дідуся Вільяма відповів:

– Постукай по візку, що в кутку, і скажи: «Ранкову каву».

Пані Бейкер вражено видихнула й озирнулася, явно не розуміючи, звідки долинув цей голос. Тітонька Семпронія скидалася на зацікавлену. Вона з дещо комічним виглядом підійшла до візка, ляснула по ньому парасолькою і запитала:

– Ранкову каву?

Кімната тут же наповнилася теплим запахом кави. На візку з’явився високий срібний кавник, а також маленькі позолочені філіжанки, позолочене горнятко з вершками, срібна цукерниця і таріль із крихітними тістечками, посипаними цукровою пудрою. Пані Бейкер була така ошелешена, що аж відпустила вишиту торбу. Чарліна тут-таки заховала її за найближчим кріслом.

– Напрочуд вишукані чари, – зауважила тітонька Семпронія. – Вероніко, сідай-но сюди, а Чарліна нехай підкотить візок до дивана.

Пані Бейкер послухалася. Вигляд у неї був усе ще приголомшений. На невимовне полегшення Чарліни, візит почав перетворюватися на вишукане і благопристойне ранкове пиття кави. Тітонька Семпронія розливала каву, а Чарліна роздавала тістечка. Вона стояла обличчям до кухонних дверей і подавала таріль тітоньці Семпронії, як раптом двері злегка відчинилися – і в них просунулася величезна морда Приблуди: очевидно, її привабив сюди запах тістечок.

– Геть звідси! – прикрикнула на неї Чарліна. – Забирайся! Я кому сказала! Сюди не можна заходити, якщо ти не… не… не благопристойна! Геть!

Приблуда сумно подивилася, важко зітхнула і сховалася за дверима. Коли пані Бейкер і тітонька Семпронія врешті-решт зуміли обернутися, акуратно тримаючи повнісінькі філіжанки з кавою, щоби подивитися, з ким же це Чарліна говорить, Приблуда вже пішла, двері знову були зачинені.

– Що це було? – поцікавилася пані Бейкер.

– Нічого, – заспокійливо сказала Чарліна. – Це просто сторожова собака дідуся Вільяма, от і все. Вона страшна ненажера…

– Тут собака! – не дала їй договорити пані Бейкер, вкрай нажахана. – Не знаю, чи я можу таке схвалювати, Чарліно. Собаки брудні. А ще вона може тебе покусати! Сподіваюся, ти тримаєш її на прив’язі.

– Ні-ні, вона надзвичайно чиста. І слухняна, – заспокоїла її Чарліна, замислившись про себе, чи це правда. – Вона просто… вона просто забагато їсть. Дідусь Вільям намагається тримати її на дієті, тому-то вона і прибігла сюди, вловивши запах тістечок…

Кухонні двері знову відчинилися. Цього разу в шпарину просунулося Пітерове лице, а вираз на цьому лиці свідчив, що Пітерові терміново треба щось сказати. Однак коли Пітер помітив тітоньку Семпронію в її вишуканих шатах і пані Бейкер з усією її благопристойністю, вираз на його обличчі перетворився на гримасу жаху.

– Знову вона, – промовила Чарліна з деякою дозою відчаю. – Приблудо, забирайся звідси!

Пітер зрозумів натяк і зник, перш ніж тітонька Семпронія встигла обернутися, щоб роздивитися його. Пані Бейкер виглядала ще більш стривоженою.

– Даремно ти так переживаєш, Вероніко, – сказала тітонька Семпронія. – Я визнаю, що від собак смердить, що вони брудні та від них багато шуму, але ніщо не захистить дім краще за доброго сторожового пса. Тобі треба тішитися, що в Чарліни є такий собака.

– Думаю, так, – погодилася пані Бейкер, хоча в її голосі не було чути переконаності. – Але… але хіба ж ти мені не казала, що цей будинок під захистом… е-е… чаклунського мистецтва твого двоюрідного дідуся?

– Так-так, авжеж! – поспішно відповіла Чарліна. – Цей дім під подвійним захистом!

– Звичайно, дім захищений, – сказала тітонька Семпронія. – Я впевнена, що поріг цього дому може переступити тільки той, кого було запрошено.

Немов навмисне, аби поставити під сумнів слова тітоньки Семпронії, на підлозі біля візка раптом з’явився кобольд.

– Прошу уваги! – сказав він – маленький, синій і агресивний.

Пані Бейкер заверещала і притисла філіжанку з кавою до грудей. Тітонька Семпронія величним жестом підгорнула свої спідниці подалі від кобольда. Кобольд, явно ошелешений, подивився на них, а тоді перевів погляд на Чарліну. Це не був кобольд-садівник. У нього був більший ніс, його блакитне вбрання було вишуканішим, а погляд свідчив про те, що він звик командувати.

– Ви ж не простий кобольд? – запитала його Чарліна.

– Ну, – відповів дещо приголомшений кобольд, – можна сказати і так. Я вождь у цих місцях, ім’я моє – Тіммінз. Я очолюю цю делегацію і мушу сказати, ми доволі сердиті. А тепер нам заявляють, що чарівника тут нема, чи він не хоче нас бачити, чи…

Чарліна бачила, що з кожним словом кобольд усе більше дратується. Тому вона квапливо сказала:

– Так, справді. Чарівника тут нема. Він хворий. Його забрали ельфи, щоб вилікувати, а я до його повернення доглядаю за домом.

Кобольд звів очі над величезним синім носом і сердито глянув на неї:

– Це правда?

«Та що ж це таке! Мене цілий день звинувачують у брехні!» – роздратовано подумала Чарліна.

– Чистісінька правда, – втрутилася тітонька Семпронія. – Вільяма Норланда в цю мить тут немає. Тож чи не були би ви таким люб’язним вийти звідси, шановний кобольде? Ви лякаєте бідолашну пані Бейкер.

Кобольд сердито зиркнув на тітоньку Семпронію, а тоді на пані Бейкер.

– Якщо так, – сказав він Чарліні, – то я не бачу жодних шансів на залагодження цього диспуту!

По цих словах він зник так само несподівано, як і з’явився.

– Заради всього святого! – видихнула пані Бейкер, хапаючись за серце. – Такий крихітний! І такий синій! Як він сюди потрапив? Не підпускай його близько, щоб він не задер тобі спідницю, Чарліно!

– Це всього лише кобольд, – зауважила тітонька Семпронія. – Оговтайся вже, Вероніко. Кобольди зазвичай не уживаються з людьми, тому я не уявляю, що він тут робить. Однак припускаю, що двоюрідний дідусь Вільям має щось на кшталт угоди із цими створіннями. З чарівниками не можна мати певності.

– А ще я розлила каву, – почала бідкатися пані Бейкер, промокаючи серветкою спідницю.

Чарліна взяла філіжанку і знову налила в неї кави, щоб хоч трохи заспокоїти матір.

– Візьміть ще тістечка, матінко, – сказала вона, подаючи таріль. – У дідуся Вільяма є кобольд, який доглядає за садом, то він, коли я з ним зустрілася, також був сердитий.

– Що садівник робив у вітальні? – вимогливо поцікавилася пані Бейкер.

Як це вже не раз бувало, Чарліна почала втрачати надію, що мама її зрозуміє. «Вона насправді зовсім не дурна, просто ніколи не дає волі своєму розуму», – подумала Чарліна і спробувала пояснити:

– Це був інший кобольд.

Тут раптом кухонні двері відчинилися і всередину продріботіла Приблуда. Вона знову була правильного розміру. Це означало, що вона була, як‑не-як, менша за кобольда і страшенно задоволена, що їй вдалося зробитися знову маленькою. Собачка весело потрюхикала до Чарліни і з надією витягнула носа до тарелі з тістечками.

– Май совість, Приблудо! – дорікнула їй Чарліна. – Як тільки я подумаю, скільки ти з’їла на сніданок!..

– Це що, сторожова собака? – тремтячим голосом запитала пані Бейкер.

– Якщо так, то вона не дала би собі ради і з мишею, – висловила свою думку тітонька Семпронія. – То скільки, ти кажеш, вона з’їла на сніданок?

– Десь із п’ятдесят повних мисочок корму, – не замислюючись відповіла Чарліна.

– П’ятдесят! – вигукнула пані Бейкер.

– Я трохи перебільшила, – пояснила Чарліна.

Приблуда, помітивши, що всі на неї дивляться, сіла на задні лапки, а передні благально склала під мордочкою. Вона примудрилася виглядати милою і чарівною. Чарліна вирішила, що вся штука в тому, як вона опустила кошлате вушко.

– Ой, яка гарнюсінька собачечка, цю‑цю-цю, – розчулилася пані Бейкер. – Хоцес гамоньки, так?

Вона дала Приблуді доїсти своє тістечко.

Приблуда чемно взяла тістечко, спожила його одним ковтком і стала просити ще. Пані Бейкер дала їй з тарелі ціле тістечко. Як наслідок, наступне тістечко Приблуда випросила ще жалісніше.

– Я обурена, – сказала Чарліна Приблуді.

Тітонька Семпронія також граційно подала Приблуді тістечко.

– Мушу сказати, – звернулася вона до Чарліни, – що з такою прекрасною гончою ні в кого нема потреби непокоїтися про твою безпеку, хоч сама ти можеш неабияк виголодніти.

– Вона вміє гарно гавкати, – сказала Чарліна. «І не треба сарказму, тітонько Семпроніє. Я знаю, що вона – не сторожова собака».

Однак не встигла Чарліна довести до кінця свою думку, як зрозуміла, що Приблуда і справді її захищала. Вона повністю відвернула материну увагу від кобольдів, від кухні та взагалі від будь-яких загроз для Чарліни, а ще вона зуміла заради цього зменшитися до правильного розміру. Чарліна відчула таку вдячність, що також почастувала Приблуду тістечком. Та дуже зворушливо подякувала їй, тицьнувшись носиком у долоню, а тоді знову з надією повернулась до пані Бейкер.

– Ой, вона така лапочка! – зітхнула пані Бейкер і винагородила Приблуду п’ятим тістечком.

«Вона лусне», – подумала Чарліна. Проте завдяки Приблуді решта візиту пройшла цілком мирно до самого кінця, коли дами піднялися, щоб іти. Пані Бейкер вигукнула:

– Ой, мало не забула! – і сягнула рукою в кишеню. – Цей лист прийшов тобі, люба.

Вона передала Чарліні довгий жорсткий конверт із червоною сургучевою печаткою на звороті. Він був підписаний красивими витонченими літерами та заадресований «Панянці Чарліні Бейкер».

Чарліна дивилася на лист і відчувала, як серце гупає в грудях і як пульс відлунює у вухах, немов удари молота по ковадлу. Він і справді їй відповів! Вона не мала сумніву, що цей лист – від короля. Адреса була написана тим самим вишуканим почерком, що й лист, який вона знайшла в кабінеті дідуся Вільяма.

– Ага. Дякую, – сказала дівчинка, докладаючи зусиль, щоб її голос звучав невимушено.

– Відкрий його, люба, – сказала мати. – На вигляд він від когось дуже високопоставленого. Як ти гадаєш, що це?

– А, та нічого, – відмахнулася Чарліна. – Це просто мій випускний атестат.

Оце виявилося помилкою. Мати вражено вигукнула:

– Що?! Але ж твій батько сподівається, що ти залишишся у школі та трохи навчишся культури, люба!

– Так, знаю, просто наприкінці десятого класу всім розсилають випускні атестати, – придумала пояснення Чарліна. – На той випадок, якби хтось вирішив облишити навчання. Усі учні з мого класу отримали такі атестати. Не хвилюйтеся.

Попри таке тлумачення, яке самій Чарліні здалося просто блискучим, пані Бейкер далі переживала. Вона могла би здійняти неабиякий гармидер, якби не Приблуда, яка раптом стала на задні лапки і потупцяла до пані Бейкер, знову благально склавши передні лапки під мордочкою.

– Ой, ти моя лапусечка! – вигукнула пані Бейкер. – Чарліно, якщо твій двоюрідний дідусь дозволить тобі взяти цю милу собачку із собою, коли йому покращає, я анітрохи не заперечуватиму. Справді, зовсім.

Це дало Чарліні змогу сховати лист від короля за пояс спідниці та поцілувати на прощання маму і тітоньку Семпронію, уникнувши чергової згадки про лист. Чарліна радісно помахала услід, коли вони йшли доріжкою між кущами гортензій, а тоді, полегшено зітхнувши, зачинила вхідні двері.

– Дякую, Приблудо, – сказала вона. – Ти така розумна собачка!

Вона зіперлася спиною на двері й почала відкривати листа від короля.

«Щоправда, я наперед знаю, що він мусив був відмовити, – подумала вона, тремтячи від збудження. – На його місці я б відмовила!..»

Не встигла вона відкрити конверт до половини, як протилежні двері різко відчинилися і в них з’явився Пітер.

– Вони вже пішли? – запитав він. – Ну нарешті. Мені потрібна твоя допомога. На мене там напосідає юрма роздратованих кобольдів.


## Розділ шостий,


який стосується блакитного кольору


Чарліна зітхнула і запхала лист від короля в кишеню. Їй не хотілося ділитися тим, що в ньому написано, з Пітером.

– А чому? – спитала вона. – Чому вони роздратовані?

– Ходи і подивися, – сказав Пітер. – Як на мене, це просто смішно. Я їм сказав, що ти тут головна і що вони мусять зачекати, поки ти не закінчиш люб’язності з тими відьмами.

– Відьмами?! – вигукнула Чарліна. – Одна з них – моя мама!

– Ну, та й моя мама – відьма, – сказав Пітер. – З одного погляду на ту поважну пані в шовковій сукні було зрозуміло, що вона відьма. Ходи вже.

Він притримав для Чарліни двері, а вона пройшла в них, думаючи, що Пітер, певно, не помиляється стосовно тітоньки Семпронії. У респектабельному домі Бейкерів ніхто ніколи не згадував про відьомство, однак і Чарліна давно вважала, що тітонька Семпронія – відьма, хоча ніколи не висловлювала цього аж так прямо.

Тітонька Семпронія вилетіла їй із голови, як тільки вона зайшла в кухню. Тут усюди були кобольди. Блакитні чоловічки з великими блакитними носами різноманітних форм стояли на кожному клаптику підлоги, не зайнятому собачими мисочками чи калюжками розлитого чаю. Вони стояли на столі між чайничками, а в раковині балансували на брудному посуді. Були тут і блакитні жіночки, вони в основному сиділи на торбах з пранням. Жінок можна було відрізнити за трохи меншими носами більш правильних форм і за досить стильними блакитними спідницями з оборками. «Я б і сама не проти мати таку спідницю, – подумала Чарліна. – Тільки, звичайно, більшу». Кобольдів було тут так багато, що Чарліна не відразу помітила, що бульок у кухні майже не залишилося.

Як тільки Чарліна зайшла, кобольди здійняли неймовірний галас.

– Певно, тут зібралося все їхнє плем’я, – висловив припущення Пітер.

Чарліна подумала, що він, мабуть, правий.

– Добре, – сказала вона, перекрикуючи гамір. – Я тут. У чому проблема?

У відповідь здійнялася така буря вереску, що Чарліна затулила вуха.

– Годі! – крикнула вона. – Як я можу зрозуміти хоч слово, якщо ви всі кричите нараз?

Вона впізнала кобольда, який був з’явився у вітальні, він стояв на стільці з не менш ніж шістьома іншими. Його ніс мав дуже примітну форму.

– Ось ти скажи. Ще раз, як тебе звати?

Він куртуазно вклонився.

– Тіммінз моє ім’я. Як розумію, ви Чарівна Бейкер і виступаєте від імені чарівника. Правильно?

– Більш-менш, – промовила Чарліна. Вона не бачила сенсу сперечатися щодо імені. Крім того, їй навіть сподобалося, що її називають Чарівна. – Я тобі казала, що чарівник хворий. Він відбув на лікування.

– Це ви так говорите, – відповів Тіммінз. – Ви впевнені, що він не втік?

Це викликало такі крики і верески по всій кухні, що Чарліні довелося гукати, щоб її почули.

– Ану тихо! Звісно, він не втік. Я була присутня, коли його забрали. Він почувався дуже зле, й ельфам довелося його нести. Якби вони його не забрали, він би помер.

У майже цілковитій тиші, що запала після цих слів, Тіммінз похмуро сказав:

– Якщо ви так кажете, ми вам віримо, звичайно. У нас спір із чарівником, але, можливо, ви можете його владнати. І мушу вам сказати, нам суперечки не до вподоби. Так не годиться.

– Що саме? – спитала Чарліна.

Тіммінз примружився і сердито глянув над носом.

– Мусите не сміятися. Чарівник засміявся, коли я заявив йому нашу скаргу.

– Обіцяю не сміятися, – сказала Чарліна. – То в чім річ?

– Ми дуже сердиті, – сказав Тіммінз. – Наші жінки відмовилися мити для нього посуд, а ще ми забрали його крани, щоб він не міг мити його сам, проте він лише усміхнувся і сказав, що не має сили сперечатися…

– Ну, чарівник і справді був хворий, – сказала Чарліна. – Тепер ви це знаєте. То про що все-таки йдеться?

– Цей його сад, – сказав Тіммінз. – Першим поскаржився Ролло, але я пішов глянути особисто і мушу сказати, що Ролло абсолютно правий. Чарівник вирощує кущі з блакитними квітами, і це правильний і належний колір для квітів, але він за допомогою своїх чарів зробив половину кущів тих самих квітів рожевими, а декотрі навіть зеленими або білими, а це обурливо і неправильно.

На цьому місці Пітер не стримався:

– Але ж гортензії такими і мають бути! – випалив він. – Я вам пояснював. Кожен садівник вам би це сказав. Якщо не покласти блакитної фарби під коріння, деякі квітки будуть рожевими. Ролло – садівник. Він мав би знати.

Чарліна озирнула напхом напхану кухню, але ніде в натовпі блакитних чоловічків не помітила Ролло.

– Певно, він сказав це тобі лише тому, що йому подобається зрізати рослини, – сказала вона. – Я впевнена, що він спитав чарівника, чи міг би зрізати ті кущі, а той йому не дозволив. Учора ввечері він спитав мене…

На цих словах з-за собачої миски вигулькнув Ролло, майже з-під самих Чарліниних ніг. Вона впізнала його головним чином зі скрипучого голосу, коли він закричав:

– Так, я справді її спитав! А вона сидить собі там на стежці, тільки що сплинувши з неба, спокійнісінько собі сидить і каже, що я цього хочу лише для власного задоволення. Вона така ж недобра, як і чарівник, ось вона яка!

Чарліна глянула на нього згори вниз.

– Ти просто деструктивна маленька бестія, – проговорила вона. – Ти створюєш клопоти, бо не стало по-твоєму, ось що ти робиш.

Ролло змахнув рукою:

– Чули? Чули? І хто тут неправий, я чи вона?

У кухні здійнявся страшний пронизливий вереск. Тіммінз гукнув, щоб усі замовкли, і коли вереск перейшов у невдоволене гудіння, звернувся до Чарліни:

– То ви тепер дасте дозвіл зрізати ці обурливі кущі?

– Ні, не дам, – сказала Чарліна. – Це кущі дідуся Вільяма, а я маю доглядати тут за всім, доки його нема. А Ролло просто створює проблеми.

Тіммінз, примружившись, сердито подивився на неї:

– Це ваше останнє слово?

– Так, – підтвердила Чарліна.

– Отже, – сказав Тіммінз, – полишаємо вас на самих себе. Відтепер жоден кобольд для вас і пальцем не поворухне.

І всі вони зникли. Саме так – блакитний натовп зник з-поміж чайничків, собачих мисок і брудного посуду, залишивши за собою лише легкий повів вітерцю, що закрутив кілька останніх мильних бульок, та вогонь, який тепер яскраво палав у вогнищі.

– Ти повелася нерозумно, – заговорив Пітер.

– Що ти маєш на увазі? – обурено спитала Чарліна. – Це ж ти сказав, що ці кущі якраз і мають бути такими. І ти бачив, що Ролло навмисне розворушив кобольдів. Я ж не могла дозволити, щоб коли дідусь Вільям повернеться, в його садку стирчали самі цурпалки, хіба ні?

– Так, але тобі треба було поводитися тактовніше, – стояв на своєму Пітер. – Я сподівався, ти скажеш, що ми накладемо заклинання блакитного кольору, аби зробити всі квіти блакитними, чи щось у цьому дусі.

– Так, але Ролло й далі бажав би їх усі позрізати, – сказала Чарліна. – Вчора ввечері, коли я йому цього не дозволила, він сказав, що я псую йому все задоволення.

– Ти могла би показати їм, який він насправді, – сказав Пітер, – замість того щоб іще більше розізлити їх.

– Принаймні я не розсміялася їм в очі, як дідусь Вільям, – парирувала Чарліна. – Це він їх розізлив, а не я!

– І подивися, до чого це привело! – сказав він. – Вони забрали в нього крани і лишили весь посуд брудним. Тож тепер нам доведеться перемити його весь – та ще й без гарячої води в ванній!

Чарліна гепнулася на стілець і знов почала відкривати лист від короля.

– Чому це нам доведеться? – спитала вона. – Однаково я не маю ані найменшого уявлення про те, як миють посуд.

Пітер був вражений:

– Не маєш уявлення? Як це?

Чарліна розкрила конверт і витягла прекрасний великий аркуш складеного цупкого паперу.

– Моя мати виховувала мене респектабельною, – відповіла вона. – Вона ніколи не підпускала мене до миття посуду, і взагалі – не пускала на кухню.

– Вухам своїм не вірю! – вигукнув Пітер. – Відколи це бути респектабельною означає нічого не вміти? А хіба респектабельно було спалити брусок мила у вогнищі?

– То, – зверхньо сказала Чарліна, – сталося випадково. А тепер помовчи-но і дай мені прочитати лист.

Вона натягла на носа окуляри і розгорнула цупкий папір.

«Шановна Панянко Бейкер», – прочитала.

– Добре, а я збираюся спробувати, – сказав Пітер. – Хай мені грець, якщо наді мною знущатиметься юрма блакитних чоловічків. І думаю, що принаймні з гордості ти мала би мені допомогти.

– Заткнися, – сказала Чарліна і зосередилася на листі.


> Шановна Панянко Бейкер,

> Як люб’язно з Вашого боку запропонувати Нам свої послуги. За звичайних обставин Ми б уважали допомогу Нашої Доньки, Принцеси Хільди, достатньою для Наших Потреб. Проте складається так, що Принцеса має приймати Важливих Гостей і змушена полишити Роботу в Бібліотеці на час тривання Візиту. Тож Ми з вдячністю приймаємо Вашу Люб’язну Пропозицію на тимчасовій основі. Якщо Ви будете Ласкаві особисто з’явитися в Королівський Особняк наступної Середи Вранці, близько десятої тридцять, Ми з радістю приймемо Вас у Нашій Бібліотеці та проінструктуємо щодо Нашої Роботи.


> Ваш Вдячний і Зобов’язаний

> Адольфус Рекс Норланді Альті


Поки Чарліна читала лист, її серце гупало від збудження, і лише коли вона дочитала до кінця, то зрозуміла, що сталася неймовірна, надзвичайна, нечувана річ – король погодився, щоб вона допомогла йому в Королівській бібліотеці! Їй на очі не знати чому накотилися сльози, тож вона мусила зняти окуляри. Серце закалатало, спочатку радісно, а потім тривожно: а що, як середа – це сьогодні? Невже вона пропустила свій шанс?

Вона чула, хоч і не звертала на це уваги, як Пітер гримів каструлями і відфутболював на всі боки собачі миски по дорозі до внутрішніх дверей. Тепер вона почула, що він повернувся.

– Який сьогодні день? – запитала дівчинка.

Пітер поставив принесену ним велику каструлю на вогонь. Вогонь зашипів.

– Скажу, якщо ти скажеш мені, де він тримає мило.

– Ану тебе! – сказала Чарліна. – У коморі, в мішку, на якому написано щось на кшталт «Канінітіс». То який сьогодні день?

– Ганчірки, – сказав Пітер. – Спершу скажи, де ганчірки. Ти знала, що в тій коморі тепер ще дві нові торби на прання?

– Я не знаю, де ганчірки, – сказала Чарліна. – То який день?

– Спершу ганчірки, – сказав Пітер. – Коли я запитую, він не відповідає.

– Він не знав, що ти маєш прийти, – сказала Чарліна. – Вже середа?

– Не знаю, чому він не знав, – сказав Пітер. – Він же отримав мого листа. Спитай про ганчірки.

Чарліна зітхнула.

– Дідусю Вільяме, – сказала вона, – цей дурнуватий хлопець хоче знати, де ганчірки, будь ласка.

Лагідний голос відповів:

– А знаєш, люба, я мало не забув про ганчірки. Вони в шухляді столу.

– Сьогодні вівторок, – сказав Пітер.

Він вхопився за шухляду і витягнув її, мало не вперши дошку Чарліні в живіт. Виймаючи з шухляди пачки кухонних рушників і ганчірок, сказав:

– Я знаю, що сьогодні має бути вівторок, бо я вийшов з дому в суботу, а шлях сюди зайняв мені три дні. Задоволена?

– Дякую, – сказала Чарліна. – Дуже люб’язно з твого боку. Тоді боюся, що завтра мені доведеться йти в місто. Мене може не бути весь день.

– Ну і хіба не добре склалося, що ти маєш на кого залишити будинок? – запитав Пітер. – А куди це ти втікаєш?

– Його Величність, – з величезною гідністю відповіла Чарліна, – попросив мене прийти й допомогти йому. На, почитай, якщо не віриш.

Пітер взяв лист і пробіг його поглядом.

– Зрозуміло, – сказав він. – Ти домовилася бути в двох місцях одночасно. Як гарно з твого боку. Тож ти, чорт візьми, цілком могла би зараз допомогти мені з миттям посуду, поки вода гаряча.

– Чого б це? Це ж не я його забруднила, – відповіла Чарліна. Вона сховала лист у кишеню і встала. – Я йду в сад.

– Я теж його не забруднював, – зауважив Пітер. – І це твій дідусь розізлив кобольдів.

Чарліна велично пройшла повз нього у бік вітальні.

– Ти не маєш нічого спільного з благопристойністю! – гукнув їй услід Пітер. – Ти просто лінива!

Чарліна проігнорувала його репліку і пройшла до парадних дверей. Приблуда побігла за нею, заклично тручись об ноги, але Чарліна була надто сердита на Пітера, щоб звернути на неї увагу.

– Весь час критикує! Безперестанку, відколи тут з’явився. Можна подумати, він досконалий! – буркнула вона, відчиняючи парадні двері.

Відчинила – і вражено охнула. Кобольди попрацювали на славу і впоралися дуже швидко. Вони й справді не позрізали кущі гортензій, бо вона їм це заборонила, зате зрізали всі рожеві квіти і більшість лілових та білих. Парадна доріжка була густо всіяна рожевими та ліловими парасольками гортензій, ще трохи валялося між кущами. Чарліна закричала від люті та кинулася їх підбирати.

– То я лінива, так? – бурмотіла вона собі під ніс, збираючи гортензії в поділ. – Бідний, бідний дідусь Вільям! Який безлад! Він любить їх різнокольоровими. Ох, ці маленькі блакитні паскуди…

Вона пішла вивалити квіти з подолу на стіл під вікном кабінету і знайшла там під стіною кошик. Дівчинка взяла його із собою між кущі. Приблуда гасала навколо неї, пирхала і принюхувалася, а Чарліна збирала в кошик зрізані голівки гортензій. Вона зловтішно захихотіла, коли помітила, що кобольди не завжди могли однозначно вирішити, чи та або інша квітка є блакитною. Вони лишили більшість зеленуватих квіток і частину квіток лавандового кольору, а з одним кущем кобольди мали справжній клопіт, бо кожна квітка на ньому була рожева посередині та блакитна по краях. Судячи з дрібних слідів під цим кущем, у них тут було щось на кшталт загальних зборів. Врешті-решт вони зрізали з цього куща половину квіток, а другу половину залишили.

– Бачите? Це не так-то легко, – вголос сказала Чарліна на той випадок, якщо якісь кобольди поблизу могли її почути. – Вандалізм – ось що це насправді таке. Сподіваюся, вам соромно.

Вона понесла останній кошик квітів до столу, повторюючи: «Вандали. Зловмисна поведінка. Малі паскуди», – бо сподівалася, що Ролло є десь поблизу і чує її.

При декотрих з-поміж найбільших голівок гортензій залишилися досить довгі стебла. Чарліна зібрала з них великий рожево-лілово-зеленувато-білий букет, а решту квітів поставила сушитися на сонці. Вона пам’ятала, як десь вичитала, що гортензії можна засушити, і вони при цьому збережуть свій колір, тож ними можна буде прикрасити хату взимку. «Дідусеві Вільяму це сподобається», – подумала вона.

– От бачиш, як корисно сидіти і багато читати! – заявила в повітря. Правда, на цей час вона вже знала, що просто намагається виправдатися перед світом – якщо не перед Пітером – бо загордилася тим, що отримала лист від короля.

– Ой, та добре, – промовила дівчинка. – Ходімо, Приблудо.

Приблуда пішла за Чарліною в дім, але трималася подалі від кухонних дверей і тремтіла. Причину цього Чарліна зрозуміла, коли зайшла в кухню, де на неї з-над паруючої каструлі глянув Пітер. Він десь роздобув фартушок і поскладав весь посуд акуратними стосиками на підлозі. На Чарліну він дивився поглядом шляхетного страдника.

– Це так по-жіночому, – дорікнув він. – Я прошу тебе допомогти мені мити посуд, а ти збираєш квіточки!

– Насправді ні, – сказала Чарліна. – Ці паскудні кобольди постинали всі рожеві квіти.

– Що, дійсно? – перепитав Пітер. – Зле! Твій дідусь розсердиться, коли повернеться додому, так же? Можеш покласти квіти в оту посудину, де яйця.

Чарліна подивилася на повну яєць тортівницю, що притулилася до мішка з мильною стружкою серед чайників на столі.

– А куди тоді діти яйця? Хвилинку!

Вона пішла у ванну і висипала гортензії в умивальник. Тут було небезпечно вогко і капало, але Чарліна вирішила не думати про це. Вона повернулася до кухні і сказала:

– А тепер я збираюся підлити кущі гортензії, виливши на них ці чайнички.

– Спробуй-спробуй, – сказав Пітер. – Це займе тобі кілька годин. Як думаєш, вода вже досить гаряча?

– Просто парує, – відповіла Чарліна. – Думаю, вона має булькати. І це не займе мені кілька годин. Дивися.

Вона вибрала дві великі каструлі й почала виливати в них вміст чайничків.

– Щоб ти знав, бути лінивою має свої переваги, – зауважила вона і враз помітила, що як тільки ставить на стіл порожній чайничок, той відразу зникає.

– Залиши-но один, – занепокоєно попросив Пітер. – Я б випив чогось гарячого.

Чарліна теж про це подумала, тому останній чайничок обережно поставила на стілець. Але він теж зник.

– Ой, та добре, – сказав Пітер.

Оскільки він явно намагався бути приязним, Чарліна запропонувала:

– Ми можемо попити ранковий чай у вітальні. А крім того, моя мама принесла ще одну торбу з їжею.

Пітер повеселішав.

– Значить, коли закінчимо з миттям, зможемо нормально поїсти, – промовив він. – Але спочатку це, що б ти не казала.

І він таки затягнув Чарліну до роботи, попри всі її протести. Коли вона прийшла з саду, Пітер забрав у неї книгу, натомість вручив їй ганчірку, щоби пов’язати навколо талії. Тоді завів її в кухню, де почався таємничий і жахливий процес. Пітер кинув їй ще одну ганчірку.

– Будеш витирати, а я буду мити, – сказав він.

Хлопець зняв паруючу каструлю з вогню і вихлюпнув половину гарячої води на розсипану в мийці мильну стружку. Тоді приніс від колонки відро холодної води і так само вилив половину в мийку.

– Нащо ти це робиш? – спитала Чарліна.

– Щоб не ошпаритися, – відповів Пітер, зануривши ножі та виделки в цю суміш і додавши до них стосик мисок. – Ти що, взагалі-взагалі нічого не знаєш?

– Ні, – відказала Чарліна. Вона роздратовано подумала, що в жодній з безлічі книжок, які вона прочитала, не згадувалося про миття посуду, вже не кажучи про пояснення, як це робиться. Вона дивилася, як Пітер жваво орудує ганчіркою, витираючи рештки прадавнього сніданку з розмальованої миски. Миска виринула з мильної піни чистенька і сяюча. Тепер Чарліні майже сподобався цей процес, вона вже навіть готова була визнати, що це, практично, чари. Вона спостерігала, як Пітер занурює миску в інше відро, щоби сполоснути. Тоді він передав миску їй.

– Що мені з нею робити? – спитала вона.

– Витерти насухо, звичайно ж, – сказав він. – А тоді поставити на стіл.

Чарліна спробувала. Вся ця жахлива справа зайняла в неї купу часу. Ганчірка відмовлялася вбирати вологу, а миска так і норовила вислизнути їй із рук. Витирання займало Чарліні незрівнянно більше часу, ніж Пітерові – миття, тож невдовзі біля мийки назбиралася ціла купка посуду, і Пітерові почав уриватися терпець. Природно, саме в цей момент найгарніша розмальована тарілка таки вислизнула в неї з рук і впала на підлогу. На відміну від дивних чайничків, вона розбилася.

– Ой, – зойкнула Чарліна, дивлячись на уламки. – Як її скласти назад?

Пітер закотив очі.

– Ніяк, – сказав він. – Просто постарайся більше не розбивати.

Він зібрав уламки тарілки і викинув їх у ще одне відро.

– Тепер я буду витирати. А ти наразі спробуй мити, інакше ми до вечора не закінчимо.

Він випустив з мийки брудну побурілу воду, зібрав з неї ножі, виделки та ложки і кинув їх у відро для споліскування. На Чарлінин подив, тепер вони виглядали чистими і блискучими.

Спостерігаючи, як Пітер знову наповнює мийку гарячою водою з милом, вона сердито, але переконано вирішила, що він вибрав собі легшу частину роботи.

Як виявилося, вона помилялася. Нічого легкого в цьому не було. Миття кожного предмета займало Чарліні безкінечно багато часу, до того ж у процесі вона захляпалася з голови до ніг. А Пітер раз у раз повертав їй то миску, то горня, то каструлю – і заявляв, що вони й далі брудні. А ще він не дав їй помити жодну з собачих мисочок, поки не було закінчено з людським посудом. Чарліна подумала, що це негарно з його боку. Адже Приблуда старанно вилизала їх усі, тож Чарліна знала, що мити собачі мисочки буде легше, ніж будь-що інше. На завершення її охопив жах, коли вона витягла руки з мильної піни і виявила, що вони червоні та покриті дивними зморшками.

– Здається, я захворіла! – вигукнула вона. – У мене якась страшна хвороба шкіри!

Коли Пітер у відповідь розреготався, вона відчула себе ображеною і приниженою.

Але страхітливу справу нарешті було зроблено. Чарліна, вся мокра спереду і з поморщеними руками, понуро вийшла до вітальні, щоби почитати «Дванадцять гілок чарівної палички» при останніх променях сонця, залишивши Пітера складати помитий посуд у коморі. На цей момент вона відчувала, що якщо не сяде з книжкою, то може збожеволіти. «За весь день я не прочитала ні слова», – подумала вона.

Пітер перервав її заняття аж надто швидко. Він з’явився із вазою, яку десь знайшов – і в яку повстромляв гортензії, а тоді виставив квіти на столі перед Чарліною.

– То де та їжа, яку, ти кажеш, принесла твоя мама? – поцікавився він.

– Що? – перепитала Чарліна, дивлячись на нього з-над книги.

– Я сказав «їжа», – повторив Пітер.

Приблуда підтримала його – вона притулилася до Чарліниних ніг і дзявкнула.

– А, – сказала Чарліна. – Так. Їжа. Я дам тобі поїсти, якщо обіцяєш не забруднити жодної тарілки.

– Добре, – погодився Пітер. – Я такий голодний, що міг би їсти просто з килима.

Тож Чарліна неохоче відклала книгу і витягла з-за крісла торбу з їжею. Вони втрьох з’їли багато пречудових пирогів від пані Бейкер, а потім іще два «Ранкові чаї» з візка. Під час цього розкішного бенкету Чарліна переставила вазу з гортензіями зі столу на візок, щоб не заважала. Коли вона наступного разу пошукала її поглядом, виявилося, що ваза зникла.

– Цікаво, куди вона поділася, – сказав Пітер.

– Можеш сісти на візок і перевірити, – запропонувала Чарліна.

Але Пітер, на превелике Чарлінине розчарування, не збирався посунутися аж так далеко. За їжею Чарліна намагалася придумати якийсь спосіб переконати Пітера повернутися в Білогорію. Не те щоби він був для неї геть нестерпним. Їй просто було незручно ділити з ним будинок. До того ж вона усвідомлювала, з усією ясністю, з якою Пітер їй це озвучив, що невдовзі він збирається примусити її зайнятися пранням усього того брудного одягу з мішків. Сама думка про це змушувала її здригатися.

«Принаймні, – подумала вона, – завтра мене тут не буде, тож йому не вдасться загнати мене до прання».

І тут дівчинка знов страшенно розпереживалася. Вона побачиться з королем. Їй вистачило дурості написати йому, що за божевілля, і ось тепер їй доведеться піти на зустріч з ним. Апетит щез. Вона відвернулася від останнього млинця – і виявила, що за вікном стемніло. Кімната в чарівний спосіб освітлювалася, це золотаве світіння скидалося на сонячні промені, але за вікном панувала темрява.

– Я йду спати, – сказала вона. – У мене завтра тяжкий день.

– Якщо цей ваш король має хоч трохи здорового глузду, – сказав Пітер, – він викине тебе геть, як тільки побачить. Тоді ти зможеш повернутися сюди і зайнятися пранням.

Оскільки це були саме ті дві речі, яких Чарліна боялася і не хотіла, вона нічого не відповіла. Вона просто взяла «Мемуари екзорциста», щоби почитати перед сном, пішла з ними до дверей і повернула наліво – до спалень.


## Розділ сьомий,


у якому в Королівський особняк прибуває певна кількість людей


Чарліна провела досить неспокійну ніч. Частково причиною її неспокою були «Мемуари екзорциста», авторові яких, вочевидь, часто доводилося мати справу з привидами і різними незбагненними речами, що їх він описував у надзвичайно стриманій манері, так що у Чарліни після прочитання не залишилося жодних сумнівів, що привиди цілком реальні та переважно дуже неприємні. Більшу частину ночі вона тремтіла і шкодувала, що не знає, як вмикається світло.

Частково причиною неспокійної ночі була Приблуда, яка вирішила, що має повне право спати на Чарліниній подушці.

Однак основною причиною неспокою були просто-напросто нерви, а ще те, що Чарліна ніяк не могла дізнатися, котра година. Вона раз у раз прокидалася з думкою, що проспала. Врешті-решт вона прокинулася на сірому світанку, коли десь у садку защебетали пташки, і вже майже вирішила вставати. Але якимось чудом знову заснула, а коли прокинулася, надворі вже був ясний день.

– Біда! – у відчаї крикнула Чарліна.

Вона відкинула ковдри, випадково зігнавши на підлогу і Приблуду, і почалапала по кімнаті, щоб знайти свій парадний одяг, який мала вдягнути задля такої нагоди. Коли вона натягала свою найкращу зелену спідницю, їй нарешті сяйнула розумна думка.

– Дідусю Вільяме, – покликала вона, – як мені дізнатися, котра година?

– Просто постукай пальцем по лівому зап’ястю, – відповів лагідний голос, – і скажи «Котра година?», моя люба.

Чарліну вразило, що цього разу голос був ще слабший і невиразніший, ніж раніше. Вона сподівалася, що це всього лише тому, що вичахають чари, а не тому що погіршало самому дідусеві Вільяму, де б він не був.

– Котра година? – спитала вона, постукавши по зап’ястю.

Вона чекала, що годину їй скажуть, або що десь поруч з’явиться годинник. Верхньонорландці кохалися в годинниках. У Чарліниному домі було сімнадцять годинників, з них один – у ванній кімнаті. Тож вона була дещо здивована, не помітивши в цілому домі дідуся Вільяма навіть ходиків із зозулею. Але тепер вона дізналася причину цього: вона просто-напросто знала точний час. Була рівно восьма.

– А йти туди не менше, ніж годину! – зойкнула вона, намагаючись на бігу встромити руки в рукави своєї найкращої блакитної блузки по дорозі до ванної.

Причісуючись у ванній, вона рознервувалася ще більше. Її відображення, по якому чомусь стікала вода, виглядало страшенно юним – а ще ця руда коса через плече. «Як тільки він мене побачить, то відразу зрозуміє, що я всього лише школярка», – подумала дівчинка. Однак заглиблюватися в цю проблему не було часу. Чарліна вискочила з ванної, пройшла в ті самі двері ліворуч – і забігла в теплу і чисто прибрану кухню.

Над раковиною тепер нависало вже п’ять мішків з пранням, але в Чарліни не було часу цим перейматися. Приблуда з жалібним скавулінням підбігла до неї, а тоді знову кинулася до вогнища, де досі радісно горів вогонь. Чарліна саме збиралася постукати по вогнищу і попросити сніданок, коли раптом побачила, у чому проблема Приблуди. Та тепер була занадто маленька, і її хвіст не діставав до вогнища так, щоби можна було ним постукати. Тому Чарліна сама постукала і сказала: «Собачий корм, будь ласка», – перш ніж попросила сніданку для себе.

Сидячи за прибраним столом і похапцем снідаючи, поки Приблуда жваво спорожняла мисочку собачого корму біля її ніг, Чарліна, хоч і не хотіла, однак була змушена визнати, що все-таки значно краще, коли кухня чиста і прибрана. «Здається, в присутності Пітера є деяка користь», – подумала вона, наливаючи собі останню філіжанку кави. Але тут дівчинка відчула крайню потребу знову постукати по зап’ястю. Дізналася, що це вже шість по дев’ятій, – і в паніці зірвалася на ноги.

– Як же це я так забарилася? – вголос подумала вона, а тоді кинулася назад у спальню по свій ошатний жакет.

Можливо, через те, що жакет дівчинка вдягала на бігу, вона повернула кудись не туди, проходячи у двері, й опинилася в дуже дивному місці. Це було довге вузьке приміщення, по якому в усі боки проходили труби, а посередині стояв великий бак, він протікав і був загадково покритий синьою шерстю.

– Ой, та що це таке! – сказала Чарліна і позадкувала у двері.

І знову опинилася в кухні.

– Принаймні звідси я знаю дорогу, – вигукнула Чарліна, кидаючись до вітальні та до вхідних дверей.

Назовні вона мало не перечепилася об глечик з молоком, мабуть, призначений для Ролло.

– Він на нього не заслуговує! – кинула і спересердя грюкнула дверима.

Чарліна помчала доріжкою поміж обезголовленими гортензіями і вибігла у хвіртку, яка з пронизливим брязкотом зачинилася за нею. Тут вона трохи сповільнила темп: було б нерозумно бігти хтозна-скільки миль до Королівського особняка, тому вона просто пішла по дорозі вкрай поквапливою ходою – і тільки-но дійшла до першого повороту, як садова хвіртка знову брязнула за її спиною. Чарліна обернулася. До неї щодуху мчала Приблуда, з усією швидкістю, яку тільки дозволяли малі куці лапки. Чарліна зітхнула і пішла до неї. Побачивши це, Приблуда почала радісно підскакувати і скавуліти від захвату.

– Ні, Приблудо, – сказала Чарліна. – Ти не можеш іти зі мною. Вертайся додому.

Вона рішуче показала на будинок дідуся Вільяма:

– Додому!

Приблуда опустила вуха, сіла і почала просити.

– Ні! – наказала Чарліна і знову показала на будинок. – Додому!

Приблуда лягла на землю, перетворившись на жалюгідний віхтик білої вовни, і тільки кінчик її хвоста благально метлявся.

– Ой, ну чесне слово! – обурилася Чарліна.

А оскільки Приблуда, судячи з усього, твердо вирішила, що сама вона не зрушить із середини дороги, Чарліні довелося підняти її, притулити до себе і побігти назад до дідусевого дому з Приблудою на руках.

– Я не можу тебе взяти, – задихаючись, пояснювала вона Приблуді по дорозі. – Я маю зустріч із королем, а на такі зустрічі не годиться приходити із собаками.

Вона відкрила хвіртку і залишила Приблуду на садовій доріжці.

– Ось. Сиди тут!

Дівчинка замкнула хвіртку перед докірливою мордочкою Приблуди і знову, кваплячись, пішла дуже швидкою ходою. Сягнисто крокуючи, вона стривожено постукала себе по зап’ястю і запитала: «Котра година?». Але тепер Чарліна була поза маєтком дідуся Вільяма, тож чари не спрацювали. Чарліна знала лише, що запізнюється. Вона поспішила ще дужче.

За її спиною знову брязнула хвіртка. Чарліна озирнулася – і побачила, що за нею, як і перед тим, мчить Приблуда.

Чарліна зітхнула, різко обернулася, побігла назустріч Приблуді, підібрала її та ще раз скинула з рук за ворітьми.

– Ну, тепер будь гарною собачкою і лишайся тут! – захекано наказала вона, а тоді знову поспішила своєю дорогою.

Хвіртка за її спиною брязнула, услід за Чарліною, як і кілька разів до того, кинулася Приблуда.

– Я зараз заплачу! – в розпачі вигукнула Чарліна.

Вона повернулася і вже втретє опустила Приблуду на землю по той бік хвіртки:

– Лишайся тут, дурне собача!

Цього разу вона кинулася в бік міста вже бігцем.

За нею знову брязнула хвіртка. Маленькі лапки подріботіли по дорозі.

Чарліна розвернулася і підбігла до Приблуди з криком:

– А бодай би тобі, Приблудо! Я ж через тебе запізнюся!

Цього разу вона взяла собачку на руки і понесла до міста, важко дихаючи:

– Ну добре. Ти перемогла. Я мушу взяти тебе з собою, інакше запізнюся, але я тебе не хочу, Приблудо! Розумієш?

Приблуда була на вершині блаженства. Вона вивернулася і лизнула Чарліну в підборіддя.

– Ні, припини, – обурилася Чарліна. – Мені це зовсім не приємно. Я тебе ненавиджу. Ти страшенно настирлива. Сиди тихо, а то скину на землю.

Приблуда з задоволеним зітханням вмостилася в Чарліни на руках.

– Г-р-р-р! – тільки й сказала Чарліна, додаючи ходу.

Обходячи величезний виступ скелі, Чарліна спершу збиралася переконатися, що зверху, з лугу, на неї не налетить лабок. Однак зараз вона вже так поспішала, що зовсім забула про лабока і просто побігла підтюпцем далі. На її превелике здивування, місто виросло просто перед нею відразу ж за поворотом. Чарліна й не здогадувалася, що воно настільки близько. Будинки і дзвіниці, світлі і блискучі в ранковому сонці, були на відстані витягнутої руки.

«Здається, поні тітоньки Семпронії щиро насолоджувався тією поїздкою», – подумала Чарліна, заходячи поміж перші будинки.

Дорога перетнула річку і перетворилася на брудну міську вулицю. Чарліна згадала, що ця частина міста запам’яталася їй як надто проста і неприємна, тому подолала її якомога швидше. І з деякою тривогою. Однак хоча більшість людей, яких проминала Чарліна, виглядали досить-таки злиденно, ніхто з них, очевидно, не звертав на неї особливої уваги, а якщо й звертав, то хіба що на Приблуду, яка радісно визирала з рук дівчинки.

– Гарненька собачка, – зауважила жінка, яка несла на базар в’язки цибулі.

– Гарненька потвора, – відрізала Чарліна.

Жінка виглядала дуже здивованою. Приблуда почала протестувати і звиватися.

– Так-так, ти, – сказала їй Чарліна, коли вони зайшли у ширші вулиці поміж ошатніших будинків. – Ти паливода і шантажистка, а якщо я через тебе запізнюся, то ніколи тобі цього не пробачу.

Коли вони дійшли до ринкової площі, великий годинник на ратуші пробив десяту. Необхідність поспішати раптом перетворилася на необхідність розтягнути десятихвилинну прогулянку на півгодини. Королівський особняк стояв практично за рогом. Принаймні в Чарліни був час сповільнити ходу і трохи охолонути. На цю мить сонце вже розігнало туман, який опускався з гір, і від сонячного проміння й тепла від Приблуди Чарліні було досить-таки жарко. Вона зробила гак і рушила через еспланаду, що проходила високо над річкою, котра швидко несла свої бурі води у велику долину за містом. Тут Чарліна перейшла на повільний прогулянковий крок. По дорозі були три з її улюблених книгарень.

– Гарний песик! – зверталися до неї деякі перехожі.

– Ха! – сказала Чарліна Приблуді. – Що вони можуть знати!

Вона прибула на Королівську площу саме тоді, коли годинник почав вибивати половину години. Чарліна була задоволена. Проте поки вона переходила площу під бамкання годинника, це задоволення кудись пропало. І жарко їй теж уже не було. Чарліна відчула, що її морозить, вона сприймала себе як дрібну і нікчемну. Дівчинка подумала, що з її боку було нерозумно прийти сюди. Вона дурепа. На неї тільки глянуть – і відразу ж накажуть іти, звідки прийшла. Блиск золотої черепиці на даху Королівського особняка остаточно її приголомшив. Виявилося, що їй знову приємно, коли Приблуда крихітним теплим язичком лиже їй підборіддя. Вона стала підніматися східцями до важких парадних дверей особняка, проте була така знервована, що мало не розвернулася і не побігла геть.

Усе ж Чарліна твердо сказала собі, що робота в бібліотеці – це єдина річ на світі, якою вона справді хотіла би займатися. «Щоправда, я не впевнена, що хочу цього саме зараз», – подумала вона, а тоді – так само подумки – додала: «А крім того, всі знають, що ця черепиця – просто зачарована, щоб виглядати так, ніби вона – золота!»

Чарліна підняла важке позолочене калатало і мужньо постукала у двері. Тут ноги почали вже зовсім вгинатися під нею, так що дівчинка не була впевнена, чи тепер взагалі змогла би втекти. Вона стояла, тремтячи, і міцно притискала Приблуду.

Двері відчинив старезний лакей. «Мабуть, дворецький», – подумала Чарліна, міркуючи, де вона могла бачити цього старого раніше. «Певно, я зустрічала його в місті по дорозі до школи», – вирішила вона.

– Е-е, – промимрила Чарліна. – Я Чарліна Бейкер. Король написав мені листа… – вона відняла одну руку від Приблуди, щоб витягнути з кишені листа, але не встигла його взяти, як старий дворецький широко відчинив перед нею двері.

– Прошу заходити, панно Бейкер, – сказав він тремтливим старечим голосом. – Його Величність вас чекає.

Коли Чарліна проходила в особняк, її ноги дрижали майже так само, як у старого дворецького. Той був настільки згорблений від віку, що коли пропускав Чарліну в двері, його лице опинилося майже на одному рівні з мордочкою Приблуди.

Дворецький перепинив Чарліну непевною старечою рукою:

– Прошу міцно тримати собачку, панно. Їй не можна тут розгулювати.

Чарліна виявила, що белькоче:

– Я думала, що нічого страшного, якщо я візьму її із собою, розумієте, вона весь час за мною бігла, тому мені довелося взяти її на руки і нести, бо інакше…

– Усе гаразд, панно, – відповів дворецький, зачиняючи важкі двері. – Його Величність дуже любить собак. Його навіть кілька разів покусали собаки, з якими він хотів подружитися… Насправді річ у тому, панно, що наш рашпухтський кухар має пса, і цей пес нітрохи не дружелюбний. Відомо, що він убиває собак, які посягають на його територію.

– Ой-ой, – жалібно зойкнула Чарліна.

– Саме так, – підтвердив старий дворецький. – Будьте ласкаві йти за мною, панно.

Приблуда почала пручатися в Чарліни в руках, бо та дуже міцно стискала її, йдучи за дворецьким по широкому кам’яному коридору. Усередині особняка було прохолодно і досить темно. Чарліну здивувало, що ніде нема ніяких прикрас і взагалі немає ніяких ознак королівської розкоші, якщо не рахувати однієї-двох великих брунатних картин у закопчених золотих рамах. На стінах біліло багато квадратних плям на місцях, звідки познімали картини, але Чарліна була надто схвильована, щоб замислюватися над цим. Її пробив іще сильніший озноб, вона відчула себе ще меншою і нікчемнішою, їй почало здаватися, що вона нітрохи не більша за Приблуду.

Дворецький зупинився і зі скрипом відчинив могутні дубові двері.

– Ваша Величносте, панна Чарівна Бейкер, – оголосив він. – І собака.

По цих словах він відійшов.

Чарліна змусила себе зайти всередину. «Цей дрож, певно, заразний!» – подумала вона, відтак не наважилася робити кніксен, побоюючись, щоби під нею не підігнулися ноги.

Приміщення виявилося величезною бібліотекою. В обидва боки простягалися ряди потьмянілих буруватих полиць із книгами. Запах старих книг, який Чарліна зазвичай любила, був тут майже нестерпним. Простісінько перед нею громадився великий дубовий стіл, ущерть заставлений книгами і високими стосами старих жовтих паперів. На ближчому кінці столу лежав трохи новіший, біліший папір. З цього ж боку стояли три великі різьблені стільці, розставлені навколо невеличкого залізного кошичка, в якому горіло вугілля. Кошичок стояв на своєрідній залізній таці, а та, своєю чергою, лежала на вкрай зношеному килимку. На двох різьблених стільцях сиділо двоє старих. Одним зі старих був дуже високий, величний, древній на вигляд чоловік з охайно підстриженою білою бородою і – як з’ясувала Чарліна, коли наважилася на нього глянути, – добрими блакитними очима, схованими між зморщок. Чарліна зрозуміла, що це король.

– Підійдіть сюди, дорога, і сядьте, – сказав він Чарліні. – Покладіть собачку біля вогню.

Чарліні вдалося зробити все, як сказав король. Приблуда, на щастя для Чарліни, мабуть, зрозуміла, що тут треба поводитися з усією слухняністю. Вона поважно сіла на килимок, кінчик її хвостика чемно тремтів. Чарліна сіла на краєчок різьбленого стільця і дрижала всім тілом.

– Дозвольте мені представити мою доньку, – сказав король. – Принцеса Хільда.

Принцеса Хільда також була стара. Якби Чарліна не знала, що ця бабуня – донька короля, то могла би подумати, що принцеса і король – одного віку. Головна відмінність між ними полягала в тому, що принцеса виглядала удвічі більш по-королівському, ніж сам король. Вона була так само висока, як і її батько, мала акуратно вкладене сталево-сиве волосся, а її твідовий костюм, скроєний із неймовірною простотою, був такого твідового кольору, що Чарліна моментально зрозуміла, що це дуже аристократичний костюм. Єдиною прикрасою принцеси була велика каблучка на пальці старечої жилавої руки.

– Яка мила собачка, – сказала вона твердим і рішучим голосом. – Як її звати?

– Приблуда, Ваша Високосте, – промимрила Чарліна.

– Вона давно у вас? – запитала принцеса.

Чарліна бачила, що принцеса підтримує розмову для того, щоб вона вільніше себе почувала, і від цього тільки сильніше розхвилювалася.

– Ні… е-е… тобто… – затинаючись, сказала Чарліна. – Насправді собачка була бездомною. Тобто… ну… дідусь Вільям так казав. І вона була в нього не дуже довго, бо він навіть не знав, що вона… е-е… су… тобто дівчинка. Вільям Норланд, знаєте. Чарівник.

Король і принцеса одночасно сказали: «О!» – а тоді король запитав:

– То ви родичка чарівника Норланда, моя дорога?

– Він наш великий друг, – додала принцеса.

– Я… е-е… насправді він двоюрідний дідусь моєї тітки Семпронії, – зізналася Чарліна.

Якимось чудом атмосфера стала набагато сердечнішою. Король з непідробною цікавістю запитав:

– Гадаю, у вас іще нема жодних звісток, як почувається чарівник Норланд?

Чарліна покрутила головою:

– Боюся, що ні, Ваша Величносте, але коли ельфи його забирали, він виглядав просто жахливо.

– І не дивно, – заявила принцеса Хільда. – Бідолашний Вільям. А зараз, панно Бейкер…

– Ой, ой, будь ласка, називайте мене просто Чарліна, – промимрила Чарліна.

– Добре, – погодилася принцеса. – Але зараз нам треба перейти до справ, дитинко, бо скоро мені доведеться тебе залишити, щоби прийняти свою першу гостю.

– Моя донька приділить тобі годину або близько того, – сказав король, – щоби пояснити, чим ми займаємося в бібліотеці, а також розповість, як саме ти зможеш нам найбільше допомогти. Річ у тому, що з твого листа ми з’ясували, що ти не дуже доросла – і, як бачимо, так воно і є, – а тому, мабуть, не маєш достатнього досвіду, – він подарував їй свою надзвичайно чарівливу усмішку. – Ми вельми вдячні тобі за твою пропозицію допомогти нам, моя дорога. Нікому досі не спадало на думку, що ми можемо потребувати допомоги.

Чарліна відчула, що її обличчя пашить. Вона не сумнівалася, що страшенно почервоніла.

– Для мене це задоволення, Ваша…

– Присунь стілець ближче до столу, – перебила її принцеса Хільда, – і берімося до роботи.

Коли Чарліна встала і підтягла важкий стілець ближче, король ввічливо зауважив:

– Сподіваємося, тобі не буде надто жарко від цієї жаровні ззаду. Хоч зараз і літо, але ми, старі, в такі дні мерзнемо.

Чарліну від хвилювання морозило.

– Мені не буде жарко, сір, – сказала вона.

– Принаймні Приблуда цілком щаслива, – визнав король, показуючи вузлуватим пальцем на собачку.

Приблуда катулялася на спині, піднявши всі чотири лапки в повітря, і вигрівалася в теплі від жаровні. Вона виглядала набагато щасливішою, ніж сама Чарліна.

– До роботи, батьку, – суворо сказала принцеса.

Вона взяла окуляри, які звисали на ланцюжку під шиєю, і надягла їх на свій аристократичний ніс. Король вийняв пенсне. Чарліна потяглася за власними окулярами. Якби дівчинка не була такою знервованою, то захихотіла б від того, як вони всі разом це зробили.

– Отже, – промовила принцеса, – у нашій бібліотеці є книги, папери і сувої пергаменту. Попрацювавши над цим усе життя, ми з батьком зуміли каталогізувати близько половини книг – за назвою і за прізвищем автора – і присвоїли кожній книзі номер, а також доповнили кожен номер у каталозі коротким описом того, про що є кожна з цих книг. Батько продовжуватиме свою роботу з книгами, а ти будеш відповідальною за виконання мого основного завдання – каталогізації паперів і сувоїв. Боюся, я ледве встигла почати цю працю. Ось мій каталог.

Вона розкрила велику теку, повну аркушів паперу, покритих елегантним письмом, і розклала їх рядком перед Чарліною.

– Як бачиш, у каталозі є кілька головних розділів: «Сімейні листи», «Господарські рахунки», «Історичні документи» і так далі. Твоє завдання – розібрати кожен стос паперів і з’ясувати, що саме містить кожен аркуш. Після того ти маєш написати короткий опис змісту аркуша у відповідному розділі каталогу, а тоді акуратно покласти опрацьований аркуш в один із ось цих підписаних ящичків. Це зрозуміло?

Чарліна, яка нахилилася, щоб роздивитися заповнений красивим почерком каталог, боялася видатися страшенно тупою.

– А що мені робити, – запитала вона, – якщо я знайду аркуш, який не підходитиме під жодну рубрику, мадам?

– Дуже хороше питання, – сказала принцеса Хільда. – Ми сподіваємося, що ти знайдеш досить багато документів, які нікуди не підходитимуть. Якщо ти знайдеш щось таке, то одразу ж запитай поради в мого батька, якщо папір важливий. Якщо неважливий, то клади його до ящика з написом «Різне». Ось тобі твоя перша пачка паперів. Я постежу, як ти даватимеш собі раду з ними. А ось папір, на якому ти робитимеш записи. Перо і чорнило тут. Прошу починати.

Вона підсунула до Чарліни обтріпану побурілу пачку листів, перев’язаних рожевою стрічкою, і сіла спостерігати.

«Ніколи не стикалася ні з чим, що би мене настільки спантеличувало!» – подумала Чарліна. Вона тремтячими руками розв’язала рожевий вузол і спробувала легенько розгорнути пачку.

– Виймайте кожен лист за протилежні кутики, – сказала принцеса Хільда. – Не тисніть на них.

«Ой-ой!» – нажахано подумала Чарліна. Вона скоса зиркнула на короля, який узяв обшарпану на вигляд книгу в м’якій шкіряній палітурці й акуратно гортав її. «А я ж сподівалася, що робитиму це!» – подумала вона, зітхнула і обережно розкрила перший обтріпаний лист.

«Моя найдорожча, найпрекрасніша і найчудесніша кохана, – прочитала Чарліна. – Я страшенно за тобою скучив…»

– Гм, – звернулася вона до принцеси Хільди, – а чи є тут окремий ящик для любовних листів?

– Так, звичайно, – підтвердила принцеса. – Ось цей. Запиши дату й ім’я того, хто його написав… До речі, хто це?

Чарліна зазирнула в кінець листа:

– Гм… Тут написано: «Великий Дольфі».

Король із принцесою разом сказали: «Чудово!» – і розсміялися, причому король – особливо чуло.

– Значить, це листи мого батька до моєї матері, – повідомила принцеса Хільда. – Моя мати померла багато років тому. Але не переймайся. Запиши листа в каталог.

Чарліна подивилася на крихкий побурілий папір і подумала, що це, мабуть, було не просто багато, а дуже багато років тому. Вона була дещо здивована, що король не заперечує, щоб вона читала ці листи, проте, як видно, ні він, ні принцеса анітрохи цим не переймалися. «Мабуть, вінценосні особи не такі, як усі люди», – подумала вона, беручись за наступний лист. Він починався словами «Моя найдорожча пампушечко». Он як. Чарліна починала орієнтуватися у цій справі.

Через якийсь час принцеса встала й акуратно присунула свій стілець до столу.

– Виглядає цілком задовільно, – оцінила вона. – Я мушу йти. Скоро прибуде моя гостя. І я все ще хотіла би мати можливість порозпитувати також і цього її чоловіка, батьку.

– Це не обговорюється, моя дорога, – заявив король, не піднімаючи погляду з-над нотаток, які він тим часом робив. – Це було би втручанням у чужі справи. Він придворний маг іншого короля.

– Так, я знаю, – сказала принцеса Хільда. – Але мені також відомо, що в Інгарії два придворні маги. А наш бідолашний Вільям – хворий, можливо, вмирає.

– Життя не буває справедливим, моя дорога, – мовив король, не припиняючи шкрябати пером по папері. – А крім того, Вільямові вдалося зробити не більше, ніж нам.

– Це мені також відомо, батьку, – сказала принцеса Хільда і вийшла з бібліотеки. Двері зачинилися за нею, глухо грюкнувши.

Чарліна схилилася над наступною купкою паперів, намагаючись вдавати, ніби вона не прислухається. Розмова, судячи з усього, була про щось дуже особисте. Цей стосик паперів був перев’язаний так довго, що сухі побронзовілі листки позлипалися між собою, ніби осине гніздо, що його Чарліна одного разу знайшла на горищі їхнього будинку. Вона почала старанно розділяти аркуші.

Король стиха кахикнув. Чарліна підвела погляд і побачила, що він усміхається їй, припіднявши перо над папером, а в очах над пенсне блищить іскорка.

– Бачу, ти дуже стримана юна леді, – сказав він. – А з нашої розмови ти, мабуть, зрозуміла, що ми – і твій двоюрідний дідусь разом із нами – зараз шукаємо дуже важливу річ. Розроблені моєю донькою розділи каталогу дадуть тобі ключ до того, що треба шукати. Шукай за ключовими словами «скарб», «доходи», «золото» і «ельфодар». Якщо зустрінеш згадку про що-небудь із цього переліку, прошу відразу сказати мені.

Від думки про пошуки таких поважних речей Чарлінині пальці на пошарпаному папері похололи і заціпеніли.

– Так. Так, звичайно, Ваша Величносте, – сказала вона.

Їй стало трохи легше, коли виявилося, що вся ця пачка паперів складається виключно зі списків товарів і цін на них – причому всі ціни виглядали несподівано низькими. «За десять фунтів воскових свічок по 2 пенні за фунт – двадцять пенсів», – прочитала Чарліна. Ну, а як би інакше могли виглядати зараз ціни двохсотрічної давності? «За шість унцій добірного шафрану – тридцять пенсів. За дев’ять пахучих яблуневих колод для обкурювання покоїв правителя – один фартинг». І так далі. На наступній сторінці було безліч записів на кшталт: «За сорок аршинів льняного полотна – сорок чотири шилінги». Чарліна старанно зробила нотатки, поклала ці папери в ящик під написом «Господарські рахунки» і відліпила з пачки наступний аркуш.

– Ой! – вирвалося в неї.

На наступному аркуші було написано: «Чарівникові Мелікоту за зачарування однієї сотні квадратних футів жерстяної покрівлі, щоб надати їй вигляду золотого даху, – 200 гіней».

– Що там, моя дорога? – запитав король, закладаючи книгу пальцем.

Чарліна прочитала йому вголос прадавній рахунок. Король стиха засміявся, похитуючи головою.

– Отже, це все-таки достеменно – чари? – перепитав він. – Мушу визнати, я завжди сподівався, що це виявиться справжнє золото. А ти?

– Так, але ж воно дійсно виглядає як золото, – заспокійливо мовила Чарліна.

– Справді якісні чари – тримаються вже двісті років, – підтвердив король, киваючи. – І таки безумовно дорогі. Двісті гіней – в ті часи це були величезні гроші. Ех, ну що ж. Я й так не сподівався вирішити наші фінансові клопоти в такий спосіб. Крім того, люди були би приголомшені, якби ми вилізли на дах і почали здирати покрівлю. Шукай далі, моя дорога.

Чарліна шукала далі, але все, що їй вдалося знайти, – це рахунок від когось на дві гінеї за висаджування троянд у саду і ще рахунок від когось за підновлення скарбниці – ой, ні, не від когось, а від того-таки чарівника Мелікота, який робив дах.

– Я собі думаю, що Мелікот мав спеціалізацію, – зауважив король, коли Чарліна прочитала йому документ. – Мені він виглядає чоловіком, який добився віртуозної майстерності в підробці дорогоцінних металів. Скарбниця на той час, певно, була вже зовсім порожньою. Я багато років тому дізнався, що моя корона – також підробка. Не інакше, як Мелікотова робота. Чи ти не зголодніла, моя дорога? Змерзла, засиділася? Ми не морочимо собі голову тим, щоби влаштовувати справжній обід – моя донька на це не погоджується, – але я зазвичай прошу дворецького принести якусь їжу приблизно о цій порі. Чому б тобі не встати, щоб розім’яти ноги, поки я подзвоню в дзвоник?

Чарліна встала і пройшлася, через що Приблуда підкотилася до її ніг і запитально глянула в очі, а король тим часом пошкутильгав до шнура дзвінка біля дверей. Чарліна подумала, що король явно нездоровий, а при тому незвично високий. Це виглядало так, ніби його зріст був для нього завеликий. Чекаючи, поки принесуть закуску, Чарліна скористалася нагодою зазирнути до книг на полицях. Скидалося на те, що тут є книги геть про все, впереміш: путівники стояли поряд з книгами з алгебри, а збірки віршів – біля книг із географії. Чарліна ледве встигла відкрити книгу під назвою «Розгадані таємниці Всесвіту», як двері бібліотеки відчинилися і всередину з тацею зайшов чоловік у високому кухарському ковпаку.

Король, немало здивувавши Чарліну, жваво метнувся за стіл.

– Прибери собачку, моя дорога! – квапливо застеріг він.

До бібліотеки, тиснучись до кухаревої ноги, немовби почуваючи себе в небезпеці, зайшов ще один пес – грізного вигляду бурий собацюра з нерівними вухами й обшарпаним хвостом. Ще на вході він почав гарчати. Чарліна не сумнівалася, що це той самий пес, який загризає інших собак, і метнулася, щоб узяти Приблуду на руки.

Однак Приблуда якось вивернулася в неї з рук і підбігла до кухаревого пса. Той загарчав іще грізніше. Бура щетина на його облізлій спині настовбурчилася. Він виглядав настільки загрозливо, що Чарліна навіть не наважилася наблизитися до нього. Однак скидалося на те, що Приблуда зовсім не відчувала страху. Вона якнайбезтурботніше потрюхикала до пса, який весь цей час грізно гарчав, і вкрай самовпевнено тицьнулася носом об його ніс. Кухарів пес сахнувся і від несподіванки аж перестав гарчати. Тоді нашорошив свої бугруваті вуха і теж понюхав Приблуду. Та радісно дзявкнула і застрибала. Наступної миті обоє собак стали весело гасати по бібліотеці.

– Чудово! – зрадів король. – Тепер, думаю, все гаразд. А що сталося, Джамале? Чому прийшов ти, а не Сім?

Джамал – Чарліна помітила, що він мав тільки одне око, – підійшов і вибачливо поставив тацю на стіл.

– Наша принцеса забрала Сіма, щоби прийняти гостю, сір, – пояснив він, – тож не було кому принести страву, а тому це роблю я сам. А мій пес не міг не піти зі мною. Думаю, – додав він, спостерігаючи, як веселяться собаки, – що мій пес ніколи досі не насолоджувався життям.

Він поклонився Чарліні та промовив:

– Прошу, приводьте вашу білу собачку частіше, панно Чарівна.

Джамал свиснув до свого пса. Той вдав, ніби не чує. Джамал підійшов до дверей і свиснув знову.

– Їсти, – покликав він. – Ходи, дам кальмарів.

Цим разом підбігли обоє собак. Приблуда, страшенно здивувавши і водночас налякавши Чарліну, вийшла разом із кухаревим псом, і двері за ними зачинилися.

– Не треба переживати, – заспокоїв її король. – Здається, вони подружилися. Джамал приведе її назад. Він дуже надійний чоловік, цей Джамал. Якби не цей його пес, із нього був би ідеальний кухар. Ну, поглянемо, що він нам тут приніс, га?

Джамал приніс графин лимонаду і великий таріль із якимись хрусткими коричневими штучками, подібними до кальмарів, прикритий білою тканою серветкою.

– А! – сказав король, нетерплячим рухом піднімаючи серветку. – Скуштуй, поки вони гарячі, моя дорога.

Чарліна так і зробила. Одного відкушеного шматочка їй вистачило, аби переконатися, що Джамал навіть кращий кухар, ніж її батько, а пан Бейкер прославився як найкращий кухар у місті. Коричневі штучки були хрумкі, але водночас ніжні, та мали доволі гострий смак, якого Чарліна раніше не знала. Після них вона відчула потребу в лимонаді. Вони з королем удвох спорожнили таріль і випили весь лимонад. Тоді обоє повернулися до роботи.

За цей час між ними встановилися надзвичайно дружні відносини. Чарліна вже нітрохи не соромилася запитувати короля про щось таке, що їй хотілося знати.

– А навіщо їм знадобилися два бушелі трояндових пелюсток, сір? – цікавилася Чарліна, а король відповідав:

– У ті часи їх любили розкидати по підлозі в обідньому салоні. Неохайний звичай, як на мене. Послухай-но, що говорить цей філософ про верблюдів, моя дорога.

І він зачитав сторінку з книги, від чого обоє розреготалися. Той філософ, вочевидь, ніяк не давав собі ради з верблюдами.

Через досить довгий час двері бібліотеки відчинилися і зайшла Приблуда, на вигляд дуже задоволена собою. За нею зайшов Джамал.

– Послання від нашої принцеси, – сказав він. – Та пані вже влаштувалася, і Сім подає чай у передню залу.

– Ага, – промовив король. – З оладками?

– І ще – з мафінами, – уточнив Джамал і вийшов.

Король відклав свою книгу і підвівся.

– Мені варто піти привітати нашу гостю, – повідомив він.

– Тоді я і далі перевірятиму рахунки, – сказала Чарліна. – Якщо щодо чогось у мене виникнуть питання, я відкладатиму аркуші на окрему купку.

– Ні-ні, – заперечив король. – Ти також ходи, моя дорога. І візьми собачку. Знаєш, твоя Приблуда допомагає подолати скутість. Ця пані – подруга моєї доньки. Я з нею ще не зустрічався.

Чарліна тут же страшенно розхвилювалася. Принцеса Хільда здалася їй занадто величною, вона по-справжньому лякала Чарліну, тож не могло бути й мови, щоби дівчинка почувала себе при ній вільно. Навряд чи її друзі могли бути кращими в цьому сенсі. Але відмовитися Чарліна навряд чи могла, бо король чекав на неї, притримуючи двері відчиненими. Приблуда вже почимчикувала до нього. Чарліна відчула, що мусить встати і піти за королем.

Передня зала виявилася великою кімнатою з купою вилинялих диванів зі злегка потертими поручнями і досить-таки обтріпаною каймою. На стінах, як і скрізь, біліли квадратні плями – там, де колись, мабуть, висіли картини. Найбільша пляма біліла над мармуровим каміном, у якому – Чарліна відчула полегкість – жваво палахкотів вогонь. Як і в бібліотеці, у залі було холодно, а Чарліну від хвилювання знову почало морозити.

Принцеса Хільда сиділа, випроставшись, на дивані біля каміна, куди Сім якраз підвіз великий візок із чайними приборами. Чарліна тої ж миті згадала, де саме вона зустрічала Сіма раніше і чому вона його впізнала, як тільки побачила з візком. Це було тоді, коли вона загубилася, вийшовши з конференц-залу в домі дідуся Вільяма, а тоді на мить побачила старого чоловіка, котрий штовхав візок по незнайомому коридору. «Як дивно!» – подумала вона. Сім власне у цей момент тремтячими руками ставив на камін таріль із оладками з маслом. Помітивши ці оладки, Приблуда поворушила носом і кинулася до них. Чарліна ледве встигла її вхопити. Вона стояла, міцно стикаючи обома руками Приблуду, яка щосили пручалася, а тим часом принцеса сказала:

– О! Мій батько, король.

Усі присутні встали.

– Батьку, – вела далі принцеса, – чи можу я представити мою велику подругу, пані Софі Пендрагон?

Король, накульгуючи, пройшов уперед із простягнутою для привітання рукою. З його появою велика кімната відразу ніби поменшала. Чарліна досі не уявляла, який він насправді високий. «Майже як ті ельфи», – подумала вона.

– Пані Пендрагон, – сказав король, – ми раді вас бачити. Друзі нашої доньки – наші друзі.

Пані Пендрагон здивувала Чарліну. Вона була зовсім молода, незрівнянно молодша, ніж принцеса, і модно вбрана в переливчасто-синій одяг, який досконало підкреслював її волосся кольору червоного золота і блакитно-зелені очі. «Вона прекрасна!» – не без заздрості подумала Чарліна. Пані Пендрагон зробила перед королем легенький кніксен, вітаючись із ним за руку, і промовила:

– Я збираюся зробити все, на що тільки здатна, сір. Більше нічого не можу сказати.

– Цілком правильно, цілком правильно, – відповів король. – Прошу знову сісти. Сідайте всі. І давайте пити чай.

Усі повсідалися, і поки Сім човгав, роздаючи чашки з чаєм, у кімнаті здійнявся гул респектабельної та витонченої бесіди. Чарліна відчувала себе тут цілком чужою. З непереборним відчуттям, що її тут не мало би бути, вона сіла в куточку найдальшого дивана і спробувала вгадати, ким є решта людей. Приблуда тим часом поважно вмостилася на диван біля Чарліни і виглядала навдивовижу скромно, а це було зовсім їй не властиве. Очі собачки уважно стежили за джентльменом, який роздавав оладки. Цей джентльмен був такий непримітний і безбарвний, що Чарліна забула, як він виглядає, щойно відвела погляд, а щоб згадати, їй довелося знову на нього подивитися. Інший джентльмен, рот якого здавався закритим навіть тоді, коли він говорив, наскільки зрозуміла Чарліна, був королівським канцлером. Скидалося на те, що він має розповісти дуже багато чогось украй секретного пані Пендрагон, яка весь час то кивала, то раптом кліпала, немовби дивуючись тому, що їй сказав канцлер. Ще одна присутня в салоні – дама похилого віку, очевидно, була фрейліною принцеси Хільди, вона здавалася вельми вправною в розмовах про погоду.

– І я нітрохи не здивуюся, якщо сьогодні вночі знову не буде дощу, – власне казала вона, коли до Чарліни підійшов безбарвний джентльмен і запропонував їй оладку з маслом. Носик Приблуди очікувально повернувся за тарелем.

– Ой, дякую, – проговорила Чарліна, рада, що він про неї не забув.

– Візьміть дві, – порадив безбарвний джентльмен. – Його Величність напевне з’їсть усі, які залишаться.

Король у цей момент їв мафіни – два нараз, поклавши один на другий, – і стежив за оладками таким самим голодним поглядом, як і Приблуда.

Чарліна ще раз подякувала джентльменові та взяла дві. Вона ніколи раніше не мала справи з такими масними оладками. Приблуда крутнула носом і легенько тицьнулася ним Чарліні в руку. «Ну добре, ну добре», – пробурмотіла Чарліна, намагаючись відламати шматочок оладки так, щоби масло не капнуло на диван. Масло стікало по пальцях і загрожувало поплямити рукави. Чарліна саме намагалася витерти його носовою хустинкою, коли фрейліна закінчила розповідати те, що в принципі можна розповісти про погоду, і повернулася до пані Пендрагон.

– Принцеса Хільда розказує, що у вас – чарівний хлопчик, – мовила вона.

– Так. Морган, – відповіла пані Пендрагон. Вона так само мала клопоти з маслом, відтак занепокоєно витирала пальці хустинкою.

– А скільки Морганові зараз, Софі? – запитала принцеса Хільда. – Коли я бачила його раніше, він був зовсім немовлям.

– Ой… майже два, – відповіла пані Пендрагон, ловлячи велику золотисту краплю масла, яка саме збиралася впасти на спідницю. – Я залишила його з…

Двері зали відчинилися. У них з’явився маленький пухкенький малюк у забрудненому синенькому костюмчику і з заплаканим лицем. «Ма-ма-ма!» – ревів малюк, чеберяючи в кімнату на непевних ніжках. Але як тільки він помітив пані Пендрагон, на його лиці розпливлася сліпуча усмішка. Він витягнув руки і кинувся до неї, а тоді заховав лице у складках її спідниці. «Мама!» – вигукнув він.

За ним у двері пропливло схвильоване на вигляд створіння у формі видовженої краплини, але з обличчям спереду. Скидалося на те, що це створіння – ціле з полум’я. Воно принесло з собою повів жаркого повітря і змусило всіх присутніх у кімнаті роззявити роти від подиву. За ним у кімнату ввірвалася ще більш схвильована покоївка.

За покоївкою зайшов хлопчик – дитина з найбільш ангельською зовнішністю, яку Чарліні будь-коли доводилося бачити. Маса світлих кучериків облямовувала його молочно-біле, з рум’янцем, херувимське личко. Його величезні блакитні очі виглядали сором’язливо. Гостреньке підборіддя спиралося на жабо з білосніжного мережива, а решта його маленького і граційного тіла була затягнута у світло-синій оксамитовий костюм із великими срібними ґудзиками. Коли він зайшов, його губи, схожі на пуп’янок троянди, розтягнулися в скромну усмішку, від чого на ніжних щічках з’явилися чарівні ямочки. Чарліна уявити не могла, чому пані Пендрагон дивиться на нього з таким жахом. Поза сумнівом, він був просто чарівним дитям. А які в нього довгі й вигнуті вії!

– …зі своїм чоловіком і його вогняним демоном, – закінчила пані Пендрагон. Її обличчя почервоніло, вона люто дивилася на хлопчика понад головою малюка.


## Розділ восьмий,


у якому Пітер має клопіт із трубами


– Ой, пані, сір! – спрожогу заговорила покоївка. – Я мусила їх сюди впустити. Малий був такий стривожений!

Ці її слова викликали в кімнаті моментальне сум’яття. Усі зірвалися на ноги, комусь із рук випала чашка. Сім кинувся рятувати чашку, а король метнувся за ним, щоб підхопити таріль з оладками. Пані Пендрагон піднялася з малим Морганом на руках, не зводячи з хлопчика гнівного погляду, а перед її лицем погойдувалося дивне блакитне створіння у формі краплини.

– Я не винен, Софі! – виправдовувалося воно збудженим тріскучим голосом. – Присягаюся, я тут не винен! Морган весь час плакав за тобою, ми ніяк не могли його втихомирити.

Принцеса Хільда піднялася, щоб усіх заспокоїти.

– Можете йти, – сказала вона покоївці. – Нікому не треба дратуватися. Софі, люба, я уявлення не мала, що ви не найняли няньку.

– Не найняла. І сподівалася, що трохи перепочину, – сказала пані Пендрагон. – Бо подумала, ніби можу розраховувати на те, що чарівник і вогняний демон зуміють дати собі раду з малою дитиною.

– Чоловіки! – пхекнула принцеса. – Не уявляю, щоби чоловіки взагалі з чим-небудь зуміли дати собі раду. Звичайно, Морган та другий хлопчик теж мають бути нашими гостями, раз уже вони тут. Що треба для вогняного демона? – запитала вона в безбарвного джентльмена.

Той виглядав цілком розгубленим.

– Я був би вдячний за гарний камін з дровами, – протріскотів вогняний демон. – Бачу, тут такий є. Це все, що мені треба. До речі, я Кальцифер, мем.

Принцесі та безбарвному джентльменові явно відлягло від серця. Принцеса сказала:

– Так, звісно. Здається, ми з вами вже зустрічалися два роки тому, в Інгарії.

– І хто ж цей молодчинка? – добродушно запитав король.

– Сопі – моя тітонька, – відповів хлопчик солодким шепелявим голосочком, піднявши ангельське личко і сині очка на короля.

Пані Пендрагон виглядала вкрай обуреною.

– Радий зустрічі, – сказав король. – А як тебе звати, хлопче?

– Блим, – прошепотів хлопчик, скромно схиляючи голівку з білими кучериками.

– Візьми-но собі оладку, Блимчику, – сердечно сказав король, простягаючи таріль.

– Дякую, – чемно сказав Блим і взяв оладку.

Тут Морган простягнув пухкеньку ручку, викрикуючи: «Мені, мені, мені!» – і заспокоївся аж тоді, коли король дав йому оладку з маслом. Пані Пендрагон всадовила Моргана їсти оладку на дивані. Сім озирнувся навколо, а тоді ввічливо подав із візка серветку. Вона миттю просякла маслом. Морган радісно усміхнувся Сімові, принцесі, фрейліні та канцлерові, його лице сяяло.

– Олядка, – сказав він. – Гальна олядка.

Поки це все відбувалося, Чарліна помітила, що пані Пендрагон якимось чином затисла малого Блима в кутку за диваном, на якому вона сиділа. Тож Чарліні мимоволі довелося підслухати, як пані Пендрагон допитується:

– Хауле, що ти тут робиш?!

В її голосі було стільки злості, що налякана Приблуда заскочила Чарліні на коліна й зіщулилася.

– Мене забули заплосити, – відповів Блим ангельським голосочком. – Се смісно. Ти сама не даси собі лади, Сопі. Тобі потлібен я.

– Ні, не потрібен! – парирувала Софі. – І ти справді мусиш так шепелявити?

– Так, мусу, – сказав Блим.

– О! – сказала Софі. – Хауле, це не смішно. І ти притягнув сюди Моргана…

– Я з тобі казу, – перебив її Блим, – Молган не пелеставав плакати весь цас, відколи ти післа. Спитай в Кальцифела, яксо мені не вілис!

– Ви з Кальцифером два чоботи пара! – люто відрізала Софі. – Не вірю, що хтось із вас взагалі намагався заспокоїти Моргана. Що, хіба не так? Ти ж просто шукав оказії влаштувати весь цей… весь цей маскарад бідолашній принцесі Хільді!

– Вона нас потлебує, Сопі, – переконано промовив Блим.

Чарліна неабияк зацікавилася цією розмовою, та, на жаль, саме в цей момент Морган озирнувся за матір’ю – і помітив Приблуду, яка дрижала в Чарліни на колінах. Він на весь голос вигукнув: «Песик!» – сповз із дивана, наступив на серветку і побіг до Приблуди, простягнувши замаслені руки. Приблуда у відчаї вискочила на спинку дивана і загавкала. Її гавкіт був схожий на верескливий сухий кашель. Чарліна була змушена взяти Приблуду і відступити туди, де Морган не міг її дістати, тому все, що їй ще вдалося почути з переговорів за диваном, – це погроза з боку Софі послати Блима (чи все-таки його звали Хаул?) у ліжко без вечері, а у відповідь – Блимове обурене: «Тільки поплобуй!».

Коли Приблуда вгамувалася, Блим тужно сказав:

– Невзе ти зовсім не ввазаєс, со я класивий?

Тут пролунав якийсь дивний глухий звук, ніби пані Пендрагон, забувши правила доброго тону, тупнула ногою.

– Так, – долинуло до Чарліни. – До огидного красивий!

– Що ж, – сказала принцеса Хільда, стоячи біля каміна, поки Чарліна відсовувалася подалі від Моргана, – з дітьми тут усе дуже пожвавішало. Сіме, дайте Морганові мафін, швидше.

Морган миттю розвернувся і побіг до Сіма й мафінів. Чарліна почула, що її волосся затріщало. Вона озирнулася – і виявила, що над її плечем висить вогняний демон, дивлячись на неї полум’яними жовтогарячими очима.

– Ти хто? – запитав демон.

Серце Чарліни забилося частіше, хоча Приблуда виглядала цілком спокійною. «Якби я недавно не зустрілася з лабоком, – подумала Чарліна, – цей Кальцифер був би добряче мене налякав».

– Я… е-е… Я просто тимчасово допомагаю в бібліотеці, – проговорила вона.

– Тоді нам потім треба буде поговорити, – протріщав Кальцифер. – Від тебе тхне чарами, ти це знаєш? Від тебе і твоєї собаки.

– Це не моя собака. Вона належить чарівникові, – сказала Чарліна.

– Це отому чарівникові Норланду, який наламав дров? – запитав Кальцифер.

– Не думаю, що мій двоюрідний дідусь Вільям наламав дров, – відповіла Чарліна. – Він дуже милий!

– Скидається на те, що він шукав не там, де треба, – мовив Кальцифер. – Щоби наламати дров, не конче бути гидким. Ось подивися на Моргана.

І вогняний демон шмигнув геть. Чарліна подумала, що те, як він зникає в одному місці та з’являється в іншому, нагадує політ бабки над ставком.

До Чарліни підійшов король, весело витираючи руки великою накрохмаленою серветкою.

– Нам краще повертатися до роботи, моя дорога. До вечора мусимо все поскладати до ладу.

– Так, звичайно, сір, – сказала Чарліна і рушила за ним до дверей.

Вони ще не встигли вийти, коли Блим-ангелятко якимось чудом вирвався від розлюченої пані Пендрагон і потягнув за рукав фрейліну.

– Плосу, – чарівним голосом попросив він, – ци ви маєте ігласки?

Фрейліна розгубилася.

– Я не граюся іграшками, дорогий хлопчику, – сказала вона.

Тут до Моргана долинуло слово «іграшки».

– Ігласки! – вигукнув він. – Ігласки, ігласки, ігласки!

Перед Морганом упала скринька з сюрпризом, кришка зісковзнула, зсередини, дзенькнувши пружиною, вискочив чортик. Поруч із сюрпризом на диван гепнув ляльковий будиночок, а тоді дощем посипалися старі плюшеві ведмедики. Ще за мить поряд із чайним візком з’явився обдертий коник-гойдалка. Морган заверещав від радості.

– Думаю, ми залишимо мою доньку розважати її гостей, – сказав король, випускаючи Чарліну і Приблуду зі салону. Він зачинив двері, за якими все падали і падали іграшки, малий Блим стояв з удаваною сором’язливістю, а всі решта розгублено гасали туди-сюди.

– Чарівники іноді бувають дуже діяльними й активними гостями, – зауважив король по дорозі в бібліотеку, – хоча я не уявляв собі, що вони починають так рано. Можу собі уявити, яке це випробування для їхніх матерів.

Через півгодини Чарліна поверталася до будинку дідуся Вільяма, а Приблуда дріботіла біля неї з такою ж удаваною сором’язливістю, як і в малого Блима.

– Ох! – заговорила до неї Чарліна. – Знаєш, Приблудо, я ще ніколи не переживала стільки всього за якихось три дні!

Разом з тим їй було трохи сумно. Те, що король доручив Чарліні переглядати рахунки і любовні листи, мало сенс, проте дівчинці хотілося, щоби вони з королем принаймні по черзі займалися книжками. Вона радо провела би бодай частину дня, гортаючи якийсь старезний запорошений фоліант у шкіряній палітурці. Саме на це вона сподівалася. Та менше з тим.

Повернувшись до будинку дідуся Вільяма, вона зможе зануритись у «Дванадцять гілок чарівної палички». Чи, може, краще – в «Мемуари екзорциста», бо, здається, це книга, яку краще читати при денному світлі. Чи, можливо, взяти якусь іншу?

Їй так кортіло гарнесенько сісти й почитати, що вона взагалі не звертала уваги на дорогу, крім того моменту, коли Приблуда почала втомлено сапати і відставати, тож Чарліні довелося знову взяти її на руки. Оскільки руки дівчинки були зайняті Приблудою, вона відчинила хвіртку до будинку дідуся Вільяма ногою – й опинилася віч-на-віч з Ролло, який стояв на доріжці, насупивши блакитне личко.

– А тепер що? – спитала його Чарліна, серйозно замислившись, чи не взяти та й не пожбурити його межи гортензії. Ролло невеликий, він би гарно полетів сторчголов, навіть попри те, що одна Чарлінина рука тримає Приблуду.

– Оті квіти, що ти повикладала на столі надворі, – поцікавився Ролло. – Ти що, хочеш, щоб я попричіпляв їх назад, чи як?

– Ні, звичайно, ні, – сказала Чарліна. – Вони сохнуть на сонці. А потім я занесу їх у дім.

– Гм, – буркнув Ролло. – Причепурюєшся тут, так? Думаєш, чарівникові це сподобається?

– Нехай тебе це не обходить, – зверхньо проказала Чарліна і рушила просто поперед себе, змусивши Ролло відскочити з дороги. Він ще щось кричав їй услід, коли вона відчиняла вхідні двері, але Чарліна не збиралася слухати. Вона й так знала, що кобольд вигукує щось образливе. Чарліна зачинила за собою двері, щоб не чути його репету.

Всередині виявилося, що у вітальні – не просто затхлий запах, а сморід застояного ставка. Чарліна поставила Приблуду на підлогу і підозріливо принюхалася. Приблуда принюхалася також. З-під кухонних дверей витікали довгі брунатні язики чогось рідкого. Приблуда обережно наблизилася до них. Чарліна так само обережно підійшла, витягла носок і торкнулася найближчого коричневого патьока. Під ногою чвакнуло, наче болото.

– Ой, і що ж той Пітер примудрився зробити цього разу? – крикнула вона і відчинила двері.

Кухонна підлога була залита дводюймовим шаром води, по якому гуляли брижі. Чарліна бачила, як мокрі плями підіймаються вгору по шести торбах із пранням, залишених біля мийки.

– Що за?.. – вигукнула вона, гримнула дверима, знов їх відчинила і повернула наліво.

Коридор так само був залитий. Відблиски сонячного світла з вікна падали на воду і свідчили про сильну течію, яка брала початок у ванній. Розлючена Чарліна почалапала по воді проти течії. «Усе, про що я зараз мрію, – це сісти і читати, – думала вона, – а тим часом доводиться давати раду з потопом!»

Кола вона підійшла до ванної кімнати (а Приблуда сумно чалапала коло неї), двері відчинилися, і звідти вискочив Пітер, спереду весь мокрий і добряче пошарпаний. Він був босий, а штани мав закочені до колін.

– О, добре, що ти повернулася, – сказав він, перш ніж Чарліна встигла відкрити рота. – Там на одній із труб діра. Я випробував шість різних заклинань, щоб її затулити, але вона тільки пересувається. Я саме збирався перекрити кран на тому волохатому баку – ну, принаймні спробувати, – але, може, тобі щось вдасться зробити.

– Волохатий бак? – перепитала Чарліна. – А, ти про оту штуку, покриту блакитним ворсом. А чому ти думаєш, що це щось дасть? Усе ж залите воою!

– Бо це єдина річ, якої я ще не випробував, – огризнувся Пітер. – Вода мусить текти звідти. Чутно, як вона дзюрчить. Я подумав, що, може, мені би вдалося знайти вентиль…

– Ой, від тебе ніякої користі! – і собі огризнулася Чарліна. – Дай гляну.

Вона відсунула Пітера вбік і різко відчинила двері до ванної кімнати, здійнявши хвилю.

Діра справді була. На одній із труб між умивальником і ванною зяяла поздовжня тріщина, з якої веселим фонтанчиком бризкала вода. Поміж труб у різних місцях виднілися сірі ляпки, чарівні на вигляд, – певно, шість невдалих Пітерових заклинань.

– Це все через нього! – буркнула вона собі під ніс. – Це він розжарив труби до червоного. Ой, ну чесне слово!

Вона кинулася до фонтануючої тріщини і сердито приклала до неї руки.

– Зупинися! – наказала вона. Вода вибризкувала з-під рук і хлюпала Чарліні в лице. – Зупинися негайно!

Єдиним результатом зусиль стало те, що тріщина втекла їй з-під пальців десь на шість дюймів і залила Чарліні косичку і праве плече. Чарліна склала долоні, щоби знову її затулити.

– Зупинися! Припини!

Тріщина ще раз перемістилася.

– То ось ти яка, так? – сказала Чарліна і знов приклала долоні. Тріщина відсунулася. Чарліна переслідувала її руками. Невдовзі вона загнала тріщину в кут над ванною, тепер вода мирно плюскала в ванну і стікала у злив. Чарліна так і тримала тріщину, спираючись на трубу однією рукою, і гарячково вирішувала, що далі. «Цікаво, що Пітер до цього не додумався, – подумала вона вголос, – замість накладати непридатні заклинання».

– Дідусю Вільяме, – покликала вона, – як мені зупинити протікання труби у ванній?

Відповіді не було. Дідусь Вільям явно не очікував, що Чарліні знадобиться це знати.

– Не певен, що він знається на сантехніці, – сказав з-за дверей Пітер. – У валізі також нема нічого, що могло би придатися. Я з неї все витрусив.

– О, он як? – в’їдливо спитала Чарліна.

– Так. Деякі речі там виявилися по-справжньому цікавими, – сказав Пітер. – Я тобі покажу, якщо ти…

– Замовкни і дай мені подумати! – визвірилась на нього Чарліна.

До Пітера, здається, дійшло, що Чарліна в не дуже доброму гуморі. Він замовк і чекав, поки вона замислено стояла у ванні, опершись на трубу. «До цієї тріщини треба підбиратися з двох боків, щоб вона знов не висковзнула. Спершу зафіксувати її в одному місці, а тоді затулити. Але як? Швидше, поки ноги ще не зовсім промокли».

– Пітере, – покликала вона, – піди принеси мені ганчірки до посуду. Щонайменше три.

– Навіщо? – запитав Пітер. – Ти ж не думаєш…

– Побіг і приніс! – гаркнула Чарліна.

На щастя, Пітер сердито почалапав геть, щось там собі бурмочучи під ніс про лютих жінок, які всіма командують. Чарліна вдала, що не чує. Вона намагалася не дати тріщині посунутися, а тріщина тим часом обливала її водою, від чого Чарліна з кожною миттю мокрішала. «Ой, ще поки дочекаєшся того Пітера!» Вона поклала другу руку з протилежного кінця щілини і почала з усієї сили напирати на щілину з обох боків, зближуючи руки.

– Закрийся! – наказала вона трубі. – Припиняй протікати і закрийся!

Вода дзюрчала їй просто в лице. Дівчинка відчувала, як щілина намагається ухилитися, але не попускала, а тільки напирала і напирала. «Я вмію чарувати! – подумки звернулася вона до труби. – Я виконала заклинання. Я можу змусити тебе закритися!»

– Так що – закрийся! – вже вголос наказала вона.

І це спрацювало. Коли Пітер причалапав назад – з усього лише двома ганчірками, пояснюючи, що більше не вдалося знайти, – Чарліна змокла як хлющ, але труба знов була ціла. Дівчинка взяла ганчірки і перев’язала ними трубу з обох боків від того місця, де була тріщина. Тоді витягла з-за ванни довгу щітку для миття спини – то була єдина річ поблизу, яка хоча б віддалено нагадувала чаклунське приладдя, – і постукала нею по ганчірках.

– Лишайтеся тут! Нікуди не рухайтеся! – наказала вона ганчіркам. Тоді постукала по затягнутій щілині: – А ти залишайся закритою, – наказала вона їй, – інакше тобі ж гірше буде!

Тоді повернула щітку до сірих ляпок, що лишилися від Пітерових заклинань, і так само постукала по них:

– Зникніть! Забирайтеся геть! Ви тут ні до чого!

Ляпки слухняно зникли. Чарліна, переповнена відчуттям могутньої сили, постукала по крану гарячої води біля своїх колін:

– Ану знову пускай гарячу воду, – наказала вона йому, – але без вибриків! І ти теж, – додала вона, повертаючись, щоб постукати по гарячому крану над умивальником. – Пускайте обидва гарячу воду, але не надто гарячу, а то ви в мене пошкодуєте. А ви пускайте холодну, – звернулася вона до холодних кранів, постукуючи по них.

Врешті-решт Чарліна з гучним сплеском зіскочила з ванни і постукала по воді на підлозі.

– А ти забирайся! Відійди, висохни, стечи. Йди геть! А то я тобі покажу!

Пітер побрів до умивальника, відкрутив гарячий кран і потримав руку під струменем.

– Тепла! – повідомив він. – Тобі справді вдалося. Оце так полегкість. Дякую.

– Гм! – гмикнула Чарліна, мокра, змерзла і зла. – Тепер я збираюся перевдягнутися в сухе і почитати.

Пітер доволі жалібним голосом запитав:

– То ти не збираєшся допомогти мені витерти підлогу?

Чарліна не думала, що вона повинна це робити. Та тут її погляд спинився на бідолашній Приблуді, яка насилу брела до неї по воді, що доходила собачці до черевця. Скидалося на те, що на воду на підлозі щітка не подіяла.

– Гаразд, – зітхнула вона. – Але денну роботу я вже виконала, щоб ти знав.

– Я так само, – палко відповів Пітер. – Я тут крутився цілий день як білка в колесі, намагаючись заглушити ту трубу. Давай хоча б кухню висушимо.

Кухня, де весь цей час горіло вогнище, нагадувала парну в лазні. Чарліна прочалапала по теплій воді й відчинила вікно. Якщо не рахувати промоклих мішків з білизною, які загадковим чином множилися, скрізь, крім підлоги, було сухо. Це стосувалося й розкритої на столі валізи.

Позаду Чарліни Пітер вимовив якісь дивні слова. Приблуда дзявкнула.

Чарліна обернулася і побачила, що Пітер стоїть, простягнувши руки. На руках гуляли вогники, від кінчиків пальців до самих плечей.

– Висохніть, о, води на підлозі! – протяжно вимовив він.

Вогники перекинулися йому на волосся і на мокрий одяг спереду. Вираз на його обличчі зі самовпевненого став стривоженим.

– Ой-ой! – вигукнув він.

У цей момент його всього охопило полум’я і почало відчутно припікати. Тепер він виглядав уже остаточно наляканим.

– Пече! Рятуй!

Чарліна кинулася до нього, схопила за руку і штовхнула у воду на підлозі. Це нічого не дало. Чарліна спостерігала неординарну картину: під водою й далі палали вогники, а навколо всього Пітера стали з’являтися бульки, вода почала закипати. Тоді вона з іще більшим поспіхом витягла його на повітря. З Пітера стікала гаряча вода і йшла пара.

– Скасуй його! – крикнула вона, забираючи свої руки від його розпеченого рукава. – Яке заклинання ти вжив?

– Я не знаю! – плаксиво промовив Пітер.

– Яке заклинання?! – гаркнула Чарліна.

– То було заклинання зупинення повені з «Книги палімпсеста», – промимрив Пітер, – я поняття не маю, як його скасувати.

– Але ж ти дурний! – закричала Чарліна. Вона вхопила його за палаюче плече і струсонула.

– Заклинання, скасуйся! – крикнула вона. – Ай! Заклинання, наказую тобі скасуватися негайно!

Заклинання підкорилося. Чарліна стояла, тріпаючи попеченою рукою, і спостерігала, як полум’я з шипінням зникло, залишивши по собі хмарину пари і вогкий сморід паленого.

Пітер став коричневий на вигляд і весь підсмалений. Його руки й обличчя почервоніли, а волосся помітно покоротшало.

– Дякую! – сказав він і полегшено відкинувся назад.

Чарліна підняла його на ноги.

– Фу! Від тебе тхне паленим волоссям! Як можна бути таким дурним? Які ще заклинання ти виконав?

– Ніяких, – промовив Пітер, вигрібаючи з шевелюри обвуглілі волосини.

Чарліна не сумнівалася, що Пітер бреше, та він би однаково не зізнався.

– І це не було аж настільки дурним, – заперечив він. – Поглянь на підлогу.

Чарліна опустила погляд і побачила, що вода майже зовсім зникла. Плитки підлоги були вогкі, блискучі, паруючі, але не залиті водою.

– Значить, тобі дуже пощастило, – сказала вона.

– Мені переважно щастить, – відповів Пітер. – Мати завжди це каже, коли я неправильно виконаю якесь заклинання. Думаю, мені треба перевдягнутися.

– І мені, – мовила Чарліна.

Вони пройшли у внутрішні двері, де Пітер хотів повернути праворуч, а Чарліна смикнула його ліворуч, тож у підсумку вони пройшли прямо й опинилися у вітальні. Мокрі плями на килимі тут парували і швидко висихали, проте запах досі стояв просто нестерпний. Чарліна фиркнула, розвернула Пітера і знову штовхнула його у двері ліворуч.

Коридор залишався вогким, зате вже не був залитий водою.

– А бачиш? – сказав Пітер, наближаючись до своєї спальні. – Спрацювало.

– Пхе! – хмикнула Чарліна, заходячи у свою кімнату. «Цікаво, що він ще зробив? Я ні на йоту йому не довіряю».

Її найкраще вбрання було геть промочене. Чарліна з сумом зняла його і повісила в кімнаті сушитися. І вже ніщо не могло виправити пропалину на її найкращому жакеті. Завтра, коли вона піде до Королівського особняка, їй доведеться вдягнути звичайний одяг. «І що, лишити Пітера тут самого? – замислилася вона. – Не сумніваюся, що він експериментуватиме із заклинаннями. Я б саме так і зробила». Дівчинка здригнулася від усвідомлення, що нічим не краща за Пітера. Адже вона так само не змогла встояти перед заклинаннями з «Книги палімпсеста».

Вона була набагато приязніше налаштована до Пітера, коли повернулася до кухні, – вже суха, за винятком волосся, вбрана у свій найбільш приношений одяг і тапки.

– Спитай, як попросити вечерю, – сказав Пітер, поки Чарліна ставила мокрі туфлі сушитися біля вогнища. – Я голодний.

Скидалося на те, що він почувається набагато зручніше в старому синьому костюмі, в якому прибув.

– Їжа є в тій торбі, яку вчора принесла моя мама, – пояснила Чарліна, вибираючи найкраще місце для туфель.

– Нема, – відповів Пітер. – Я все з’їв на обід.

Чарлінине приязне налаштування випарувалося.

– Ненажерлива свиня, – сказала вона, стукаючи по вогнищу, щоб викликати їжу для Приблуди. Приблуда, незважаючи на всі спожиті в Королівському особняку оладки, радо зустріла мисочку з кормом. – І ти так само ненажерлива свиня, – промовила Чарліна, спостерігаючи, як Приблуда наминає корм. – Де воно все в тобі вміщається? Дідусю Вільяме, як нам отримати вечерю?

Цього разу лагідний голос був дуже слабкий:

– Просто постукай по дверцятах комори і скажи: «Вечеря», моя люба.

Пітер першим підбіг до комори.

– Вечеря! – гримнув він, з розмаху вгативши по дверцятах.

На столі щось гепнуло. Вони обернулися глянути. Біля розкритої валізи на столі лежав шматочок баранини, дві цибулини і редька. Чарліна і Пітер вирячилися на них.

– Сире! – вражено вимовив Пітер.

– Ще й мало, – додала Чарліна. – Ти вмієш варити?

– Ні, – сказав Пітер. – У нас удома приготуванням їжі займається мати.

– Ой, – буркнула Чарліна, – ну чесне слово!


## Розділ дев’ятий,


у якому виявляється, що в будинку дідуся Вільяма справді безліч шляхів


Тоді Пітер і Чарліна, природно, зійшлися біля кухонного вогнища. Приблуда втекла їм з дороги, бо вони почали одне поперед одного стукати по вогнищу і вигукувати: «Сніданок!». Однак скидалося на те, що ці чари діяли тільки вранці.

– Я би вже не відмовилася навіть від копчених оселедців, – зізналася Чарліна, сумовито оглядаючи обидві таці. На них були булочки, мед і апельсиновий сік – а більше нічого.

– Я вмію варити яйця, – похвалився Пітер. – Приблуда з’їла би цю баранячу відбивну?

– Вона з’їла би практично що завгодно, – сказала Чарліна. – Вона така ж неперебірлива, як… як і ми. Правда, я не думаю, що вона їла би редьку. Я би не їла.

Вечеря видалася не зовсім вдалою. Зварені Пітером яйця виявилися, що й казати, крутими. Щоб відвернути увагу Чарліни від цього факту, Пітер розпитував її про візит до Королівського особняка. Чарліна розповідала йому про візит – насамперед, щоб відвернути свою та Пітерову увагу від того, що зварені на круто яйця не поєднуються з медом. Пітера невимовно зацікавило те, що король, судячи з усього, намагався знайти золото, а ще більше заінтригувало прибуття Моргана і Блима.

– Ще й вогняний демон? – перепитав він. – Двоє дітей із магічними здібностями – а до того ще й вогняний демон! Ладен закластися, що в принцеси повні руки роботи. На скільки вони залишаться?

– Не знаю. Ніхто не сказав, – відповіла Чарліна.

– Тоді ставлю два пообідні чаї й одну ранкову каву, що принцеса виставить їх іще до кінця тижня, – заявив Пітер. – Ти вже поїла? Бо я хотів би, щоби ти переглянула валізу свого дідуся.

– Але я хочу почитати! – запротестувала Чарліна.

– Ні, не хочеш, – вирішив за неї Пітер. – Почитати ти завжди встигнеш. А в тій валізі повно всіляких речей, про які тобі необхідно знати. Я тобі покажу.

Він відсунув сніданкові таці набік і виклав перед нею валізу. Чарліна зітхнула і вдягнула окуляри.

Валіза була до країв заповнена папером. Нагорі лежала записка, виведена красивим, хоча й нерівним почерком дідуся Вільяма. «Для Чарліни, – було написано в записці. – Ключ до будинку». Під нею лежав великий аркуш паперу з химерною сіткою закручених ліній. На лініях через певні проміжки були намальовані квадратики з позначками, а на краю аркуша кожна лінія закінчувалася стрілочкою з підписом «Недосліджене».

– Це ще тільки короткий ключ, – пояснив Пітер Чарліні, коли та взяла аркуш. – А решта паперів у валізі – це, власне, і є карта. Вона розкладається. Дивися.

Він узяв наступний аркуш паперу і потягнув. За ним потягнувся прикріплений до нього наступний аркуш, той потягнув наступний і так далі. Складені купкою у валізі папери лягли на столі довжелезною гармошкою. Чарліна дивилася на них з обуренням. На кожному аркуші були акуратно накреслені кімнати і коридори зі старанними підписами під кожним. Підписи були на кшталт: «Тут двічі повернути наліво» або «Тут два кроки вправо і один наліво». На кімнатах теж були написи, декотрі прості, як‑от «Кухня», а декотрі багатослівні, як, наприклад: «Мій склад чаклунських запасів, що постійно поповнюється завдяки постачальному заклинанню, яким я цілком можу гордитися. Прошу мати на увазі, що складники при стіні ліворуч украй небезпечні й потребують дуже обережного поводження». А деякі зі з’єднаних аркушів були, як виглядало, цілком заповнені перехрещеними коридорами з підписами «До недослідженої північної частини», «До кобольдів», «До головного бака» або «До бальної зали: сумніваюся, чи ми колись знайдемо для неї застосування».

– Я цілком правильно зробила, що не стала відкривати цю валізу, – заявила Чарліна. – Ще ніколи в житті не бачила настільки заплутаної карти. Не може це все знаходитися в цьому будинку!

– А воно знаходиться. Він просто величезний, – сказав Пітер. – І якщо ти глянеш, то побачиш, що те, як складена карта, служить підказкою, як дістатися до тієї чи іншої частини. Ось дивися, тут на верхньому аркуші – загальна кімната, але якщо ти перейдеш до наступного аркуша, то не потрапиш ні до чарівникового кабінету, ні до спалень, бо вони складені в інший бік, бачиш? Ти потрапиш до кухні, бо вона складена тим самим боком…

Чарліні голова почала йти обертом, тож вона стала пропускати повз вуха захоплені пояснення Пітера. Натомість дівчинка роздивлялася заплутані лінії на аркуші паперу, який тримала в руці. Це їй чомусь здалося простішим заняттям, ніж слухати. Принаймні тут просто посередині було написано «Кухня», а також «Спальні», «Плавальний басейн» і «Кабінет». «Плавальний басейн»? Це ж не може бути насправді? Цікавий завиток відходив направо, під цими квадратиками, до клубка ліній, в якому містився квадратик із написом «Конференц-зал». Від цього квадратика відходила стрілочка з написом «До Королівського особняка».

– Ой! – вирвалося в Чарліни. – То звідси можна дістатися до королівського дому?!

– …на гірський луг, де написано «Стайня», ось тільки я досі не розумію, як туди дістатися з його робітні, – вів далі Пітер, розгортаючи наступну гармошку. – А ось тут «Продуктовий склад». І підписано: «Діють чари незмінності». Цікаво, як вони знімаються? А взагалі-то мене цікавлять місця на кшталт оцього, що підписане: «Місце для зберігання. Просто зайве? Колись треба дослідити». Як ти думаєш, він сам створив увесь цей викривлений простір? Чи просто знайшов його тут, коли сюди вселився?

– Знайшов, – припустила Чарліна. – Стрілки з підписами «Недосліджене» підказують, що він сам іще не знає, що там.

– Можливо, ти права, – розсудливо мовив Пітер. – Насправді він використовує тільки ті частини, що посередині, правда? Ми можемо зробити йому послугу, якщо дослідимо трохи більше.

– Досліджуй сам, якщо хочеш, – заявила Чарліна. – А я йду читати книжку.

Вона склала папір із заплутаними лініями і поклала його в кишеню. Це позбавить її ранкової прогулянки.

Вранці виявилося, що парадне вбрання Чарліни ще вогке. Їй довелося залишити його понуро порозвішуваним по всій кімнаті та вдягнутися в інше парадне вбрання, трохи менш ошатне. Вдягаючись, Чарліна замислилася, чи їй би не вдалося залишити сьогодні Приблуду на Пітера. Але, мабуть, ні. Що, коли Пітер спробує виконати ще якесь заклинання й примудриться вивернути Приблуду навиворіт чи щось таке?

Приблуда, природно, поспішно подріботіла за Чарліною до кухні. Чарліна постукала по вогнищу за собачим кормом, а тоді, дещо невпевнено, – за своїм власним сніданком. Могло виявитися, що вони з Пітером збили чари з пантелику, вимагаючи сніданку вчора ввечері.

Але ні. Сьогодні вона дістала повну тацю: чай і каву на вибір, грінки, миску якоїсь страви з рису і риби, а на додачу персик. «Певно, чари таким чином вибачаються», – подумала Чарліна. Страва з рибою не дуже їй сподобалася, тому вона більшу частину згодувала Приблуді. Та з’їла зі своїм звичайним апетитом і тепер поширювала навколо себе рибний запах, чапаючи за Чарліною, яка розгорнула листок із заплутаними лініями, готова вирушати до Королівського особняка.

Глянувши на переплетіння ліній, Чарліна розгубилася. Вона виявила, що розгублена навіть більше, ніж від карти у валізі. Дівчинка спробувала згинати папір туди і назад, намагаючись відтворити складену у валізі карту, але це анічогісінько не дало. Повернувши кілька разів ліворуч і праворуч, вона несподівано ввійшла у просторе приміщення, залите яскравим світлом з великих вікон, що виходили на річку. Звідси відкривався пречудовий вид на місто над річкою. Зокрема, на превелике Чарлінине розчарування, звідси було добре видно золотий дах Королівського особняка, який блищав на сонці.

– Але ж я хотіла дістатися якраз туди, а зовсім не сюди! – вигукнула вона, розглядаючись навколо.

Під вікнами тут стояли довжелезні дерев’яні столи, повні чудернацького причандалля, а інше приладдя було купою навалене посеред кімнати. На не зайнятих вікнами стінах висіли полички, а на них стояло повно глечиків, бляшанок і скляного посуду дивної форми. У повітрі висів запах свіжого дерева, який перекривався тим самим запахом грози і спецій, що на нього Чарліна звернула увагу в кабінеті дідуся Вільяма. «Запах виконаної магії, – подумала вона. – Це, мабуть, його робітня». Судячи з того, як бадьоро тут розгулювала Приблуда, собачка це приміщення добре знала.

– Ходи, Приблудо, – сказала Чарліна, затримавшись, щоби глянути на папірець, який лежав на горі чудернацького причандалля посеред кімнати. На ньому було написано: «Прошу не чіпати». – Повернімося до кухні та почнімо спочатку.

Але вийшло не так, як вона задумала. Повернувши наліво від дверей робітні, вона опинилася в дуже теплому місці під відкритим небом, де в обрамленні білого каменю хлюпотів невеликий синій басейн. Місцина була огороджена шпалерами з білого каменю для в’юнких рослин, по яких пнулися виткі троянди, а на шезлонгах під ними лежали поскладані купками великі махрові рушники. «Приготовані, щоб витертися ними після плавання», – припустила Чарліна. Проте бідолашна Приблуда злякалася цього місця. Припавши до землі й тремтячи, вона заскавуліла і позадкувала до виходу.

Чарліна взяла її на руки.

– Тебе хтось намагався втопити, га, Приблудо? Ти була цуценям, якого ніхто не хотів? Не бійся. Однаково я не збираюся наближатися до цієї води. Я зовсім не вмію плавати.

Коли Чарліна, йдучи до виходу, повернула наліво, виявилося, що плавання – це тільки одна з дуже багатьох речей, що їх вона не вміє. Пітер не помилявся, коли звинувачував її в невігластві.

– Не те щоб я була лінива, – пояснила Чарліна Приблуді, опинившись у місці, яке, судячи з усього, було стайнею, – або дурна. Розумієш, просто я ніколи не намагалася перейняти в матері нічого з того, що вона вміє робити.

У стайні досить-таки смерділо. Чарліні відлягло від серця, коли вона побачила, що коні – очевидно, з цієї стайні – пасуться на лужку трохи вище, за огорожею. Обходження з кіньми – це ще одна річ, якої вона не опановувала. Зате принаймні Приблуда тут не виглядала наляканою.

Чарліна зітхнула, опустила Приблуду на землю і ще раз подивилася на заплутану карту, яка її безмежно спантеличувала. «Стайня» була на ній позначена – десь у горах. Звідси їй треба було двічі повернути праворуч, щоби знову потрапити до кухні. Вона двічі повернула праворуч, залишивши Приблуду дріботіти за нею, – і опинилася в майже цілковитій темряві при вході до чогось подібного на велику печеру, повну синіх кобольдів, котрі кудись поспішали. З появою Чарліни всі вони обернулися і сердито витріщилися на неї. Чарліна швиденько повернула направо ще раз. Цього разу вона опинилася в коморі з горнятами, тарілками і чайничками. Приблуда заскавуліла. Чарліна подивилася на кілька сотень чайничків усіх можливих кольорів і розмірів, розставлених рядочками на поличках, і запанікувала. Вона вже починала спізнюватися. Що гірше, коли вона знову надягнула окуляри і звірилася з планом, виявилося, що вона десь на самому низу в лівій частині заплутаних ліній: там, де над стрілкою, що вела до краю карти, була приписка: «Далі в цьому напрямку живе група лабокінів. Потрібна обережність».

– Ой! – вигукнула Чарліна. – Ну це вже смішно! Ходи, Приблудо.

Вона відчинила двері, в які тільки що зайшла, і знову повернула праворуч.

Цього разу вони з Приблудою опинилися в цілковитій темряві. Чарліна відчувала, як Приблуда стривожено тицяє носом їй в гомілку. Вони обидві принюхалися, і Чарліна вимовила:

– Ага!

Це було те саме місце із запахом вогкого каменю, який вона запам’ятала з того дня, коли приїхала до цього будинку.

– Дідусю Вільяме, – запитала вона, – як мені потрапити звідси знову до кухні?

На її превелике полегшення, добрий голос відповів їй. Тепер він звучав дуже слабко і дуже здалеку:

– Якщо ти опинилася тут, моя люба, то ти, можна сказати, заблукала, тож слухай уважно. Один раз обернися за годинниковою стрілкою…

Слухати далі Чарліна не потребувала. Замість того, щоби зробити один повний оберт, вона обережно зробила тільки половину оберту, а тоді подивилася перед собою. І справді, попереду виявився тьмяно освітлений кам’яний коридор, що перетинав той, у якому вона тепер стояла. Їй відлягло від серця, вона пішла туди і повернула в потрібний коридор. За нею дріботіла Приблуда. Чарліна знала, що опинилася в Королівському особняку. Це був власне той коридор, де вона побачила Сіма з візком у день прибуття до будинку дідуся Вільяма. Тут не тільки пахло так, як мало пахнути, – тобто з ледь вловними запахами їжі на тлі запаху мокрого каменю, тут ще й стіни виглядали так, як у Королівському особняку: зі світлішими прямокутниками й овалами на місцях, з яких познімали картини. Єдина проблема полягала в тому, що вона не мала уявлення, в якому місці Королівського особняка опинилася. Приблуда не могла їй допомогти. Вона просто притислася до ніг Чарліни і тремтіла.

Чарліна взяла Приблуду на руки й пішла коридором, сподіваючись зустріти когось знайомого. Вона двічі повернула, все ще не впізнаючи місця, і мало не наскочила на безбарвного джентльмена, який учора роздавав оладки з маслом. Той сахнувся, цілковито шокований.

– Ну і ну! – мовив він, розглядаючи Чарліну в напівмороку. – Я й не знав, що ви вже прибули, панно… е-е… Чарівна, так? Ви загубилися? Я можу вам допомогти?

– Так, будь ласка, – не розгубилася Чарліна. – Я пішла в… в… ну… гм…, ну, знаєте, до дамської кімнати, а коли поверталася, то, мабуть, десь не там повернула. Ви не могли би мені розказати, як пройти до бібліотеки?

– Я зроблю краще, – сказав безбарвний джентльмен. – Я вам покажу. Ідіть за мною.

Він обернувся і повів її тим самим шляхом, яким вона прийшла, а тоді по іншому тьмяному коридору і через великий і холодний вестибюль, з якого нагору вели кам’яні сходи. Приблуда почала злегка помахувати хвостиком, так ніби ці місця видалися їй знайомими. Але коли вони опинилися перед сходами, Приблудин хвостик завмер. Згори прогримів розпачливий голос Моргана:

– Не хоцу! Не хоцу! НЕ ХОЦУ!!!

До нього долучився більш пронизливий голос Блима:

– Я не буду їх одягати! Хоцу смугасті станці!

Униз луною прокотився голос Софі Пендрагон:

– Ану замовкніть обидва! Інакше я зроблю щось жахливе, попереджаю! Я вже не маю терпцю!

Безбарвний джентльмен скривився.

– Малі діти привносять в тутешнє життя дуже багато бурхливих емоцій, чи не так? – звернувся він до Чарліни.

Чарліна підняла на нього очі, збираючись кивнути й усміхнутися. Але натомість щось змусило її здригнутися. Що це було, вона так до пуття і не зрозуміла. Чарліна спромоглася тільки легенько хитнути головою, перш ніж рушила за безбарвним джентльменом у склепінчастий прохід, де ревіння Моргана і вереск Блима стихли вдалині.

Зайшовши за наступний поворот, безбарвний джентльмен відчинив двері, в яких Чарліна впізнала двері бібліотеки.

– Здається, прибула панна Чарівна, сір, – сказав він, кланяючись.

– А, добре, – зрадів король, піднімаючи погляд з-над стосів тонких оправлених у шкіру книг. – Заходь і сідай, моя дорога. Учора ввечері я знайшов для тебе грандіозну купу паперів. Я навіть не уявляв, що у нас їх тут так багато.

Чарліні здалося, ніби вона й не покидала цього місця. Приблуда сіла коло жаровні й почала вигріватися у її теплі догори черевцем. Чарліна також вмостилася перед горою різноформатних паперів, яка щомиті загрожувала завалитися, знайшла перо і папір та почала працювати. Атмосфера встановилася дуже товариська.

За якийсь час король сказав:

– Мій предок, котрий написав ці щоденники, вважав себе поетом. Що ти скажеш на такий вірш? Звернений до його дами серця, звичайно:

Ти танцюєш із грацією кози, любове моя,

А співаєш так ніжно, немов корова у горах. Романтично, правда, моя дорога?

Чарліна розсміялася.

– Це жахливо. Сподіваюся, вона його відкинула. Е-е-е… Ваша величносте, а хто цей безбар… е-е… джентльмен, який привів мене сюди?

– Ти маєш на увазі мого економа? – перепитав король. – Знаєш, він із нами вже так багато років – а я все ніяк не можу запам’ятати ім’я небораки. Тобі доведеться запитати принцесу, моя дорога. Вона має пам’ять на такі речі.

«Ну що ж, – подумала Чарліна. – Доведеться мені думати про нього як про безбарвного джентльмена».

День минув мирно. Для Чарліни це стало приємною зміною після такого бурхливо-безладного ранку. Вона розсортувала і повносила до каталогу рахунки двохсотрічної давності, рахунки сторічної давності і рахунки всього лише сорокарічної давності. Як не дивно, але старі рахунки були виписані на значно більші суми, ніж новіші. Скидалося на те, що Королівський особняк витрачав усе менше і менше грошей. Чарліна розібрала листи за чотириста років, а також недавні повідомлення від послів: з Чужокрайнії, Інгарії і навіть з Рашпухта. Декотрі посли надсилали вірші. Найгірші зразки Чарліна зачитувала королю. Ближче до низу стосу паперів вона дійшла до розписок. Документи на кшталт «Як плату за портрет дами, що вважається творінням визначного митця, отримано 200 гіней» почали траплятися все частіше і частіше – всі за останні шістдесят років. З погляду Чарліни, скидалося на те, що Королівський особняк розпродував свої картини протягом більшої частини правління теперішнього короля. Вона вирішила саме про це короля не питати.

Прибув обід із новими смачними і пікантними витворами Джамала. Коли зайшов Сім із тацею, Приблуда підскочила, замахала хвостом, тоді з розчарованим виглядом перестала махати хвостом і вийшла з бібліотеки. Чарліна не знала, чи Приблуда пішла за кухаревим собакою, чи за обідом. Мабуть, за обідом.

Коли Сім поставив тацю на стіл, король весело запитав його:

– Як там тепер справи, Сіме?

– Дещо гамірно, сір, – відповів Сім. – Ми саме отримали шостого коника-гойдалку. Панич Морган, як видно, запрагнув живої мавпочки, яку, із задоволенням відзначу, пані Пендрагон відмовилася йому надати. Наслідком став деякий галас. На додачу панич Блим, як видно, переконаний, що дехто приховує від нього смугасті штанці. Він вельми голосно висловлював свою думку з цього питання протягом усього ранку, сір. А вогняний демон вибрав собі місцем для відпочинку камін у передній залі. Чи ви сьогодні питимете чай разом з усіма у передній залі, сір?

– Гадаю, ні, – відповів король. – Не маю нічого проти вогняного демона, але оскільки там стоять усі ті коники-гойдалки, у залі стало трохи затісно. Будь такий люб’язний, принеси нам оладок до бібліотеки, якщо твоя ласка, Сіме.

– Звичайно, сір, – запевнив Сім, на непевних ногах задкуючи до виходу.

Коли двері за ним зачинилися, король сказав Чарліні:

– Насправді річ не в кониках-гойдалках. Та й гамір мені радше подобається. Просто через це я починаю думати, наскільки був би радий бути дідусем. Шкода, що ж поробиш.

– Е-е… – промимрила Чарліна. – У місті завжди говорили, що принцеса Хільда розчарувалася в коханні. Це тому вона так і не вийшла заміж?

Король виглядав здивованим.

– Не те щоби я про це знав, – сказав він. – Коли вона була молодшою, принци і герцоги навперебій просили її руки. Але вона не з тих, хто прагне заміж. Її якось не приваблювала сама ця ідея – принаймні так вона мені пояснювала. Їй більше подобалося жити тут і допомагати мені. А зрештою, шкода. Так виходить, що моїм спадкоємцем буде принц Людовік – отой син мого кузена-дурника. Ти скоро його зустрінеш, якщо нам вдасться якось пересунути два-три коники-гойдалки… А може, принцесі підійде великий салон? Чого справді шкода – то це того, що тепер у нашому особняку немає дітей. Мені цього бракує.

Король не справляв враження аж надто нещасного. Скидалося радше на те, що він просто констатує факт, а не сумує, – проте Чарліну вразило, наскільки невеселим місцем насправді виявився Королівський особняк. Величезний, порожній, тоскний.

– Розумію, Ваша Величносте, – сказала вона.

Король усміхнувся і відкусив шматок Джамалового кулінарного витвору.

– Ти дуже розумна дівчина. Колись твій двоюрідний дідусь Вільям пишатиметься тобою.

Чарліна не стала сприймати це твердження надто серйозно. Вона ще не встигла знітитися від похвали, коли зрозуміла, про що промовчав король. «Може, я й тямуща, – зажурено подумала вона, – але анітрохи не люб’язна і не доброзичлива. Може, в мене взагалі кам’яне серце. Досить поглянути, як я ставлюся до Пітера».

Вона міркувала над цим до самого вечора. Відтак, коли настав час закінчувати роботу, а в дверях з’явився Сім, який привів Приблуду, Чарліна піднялася і сказала:

– Дякую, що ви були такі добрі до мене, Ваша Величносте.

Короля це, здається, здивувало; він попросив їй не брати цього до голови. «Але я вже взяла, – подумала Чарліна. – Він був до мене таким добрим, що це має стати для мене уроком». Поволі плентаючись услід за Сімом і Приблудою, яка виглядала дуже сонною і ситою, Чарліна твердо постановила бути доброю до Пітера, коли вона повернеться до будинку дідуся Вільяма.

Сім уже майже додибуляв до парадних дверей, як звідкись раптом вилетів Блим, завзято котячи великий обруч. За ним гнався Морган, витягнувши рученята і волаючи на весь голос: «Облуц, облуц, ОБЛУЦ!».

Сімом крутнуло. Чарліна спробувала втиснутися в стіну, коли повз неї промчав Блим. На якусь мить їй здалося, ніби Блим на бігу якось дивно і проникливо глянув на неї, але тут жалібно дзявкнула Приблуда, тож Чарліна кинулася їй на допомогу і викинула цей Блимів погляд із голови. Приблуду збили з ніг, тож вона лежала на спині, страшенно засмучена цим фактом. Чарліна взяла її на руки і мало не зіткнулася із Софі Пендрагон, яка помчала за Морганом.

– Куди? – видихнула Софі.

Чарліна показала. Софі підібрала спідниці й помчала в тому напрямку, бурмочучи собі під ніс на бігу щось про раків і зимування.

Наприкінці коридору з’явилася принцеса Хільда. Вона підійшла, тоді зупинилася і допомогла Сімові звестися на ноги.

– Дуже перепрошую, панно Чарівна, – звернулася вона до Чарліни, коли та підійшла ближче. – Ця дитина – мов вугор… а взагалі-то, вони такі обидвоє. Я буду змушена вжити деяких заходів, інакше бідолашна Софі не матиме часу зайнятися нашими проблемами. Ви вже міцно стоїте на ногах, Сіме?

– Цілком надійно, мем, – відповів Сім. Він поклонився Чарліні та – наче нічого не сталося – випустив її через парадні двері під яскраве вечірнє сонце.

«Якщо я колись і вийду заміж, – думала Чарліна, перетинаючи Королівську площу з Приблудою на руках, – то не стану заводити дітей. З ними я вже за тиждень стала би безжальною і жорстокосердою. Може, я вчиню так, як принцеса Хільда, тобто ніколи не вийду заміж. Тільки тоді я, можливо, не втрачу шанс і навчуся бути доброю. Так чи інакше, доведеться мені попрактикуватися на Пітерові, бо він – дійсно складний випадок».

Коли Чарліна підійшла до будинку дідуся Вільяма, її переповнювала тверда рішучість. Рішучості дівчинки сприяло також і те, що ніде не було й сліду Ролло – ні на доріжці, ні між кущами гортензій. Чарліна не сумнівалася, що до кого-кого, а до Ролло вона би не зуміла бути доброю.

– Людина на таке нелюдське терпіння не здатна, – промовила вона сама до себе, ставлячи Приблуду на килим у вітальні.

Вітальня вразила її неприродно чистим і прибраним виглядом. Усе було гарненько поскладане: від валізи, акуратно приставленої коло одного з крісел, і до вази з різнокольоровими гортензіями на кавовому столику. Помітивши вазу, Чарліна насупилася. Поза сумнівом, це була та сама ваза, котра зникла, коли її поставили на візок. «Можливо, Пітер замовив ранкову каву, і вона повернулася? – подумала Чарліна, але не встигла осмислити цю думку, бо раптом згадала, що лишила вогкий одяг розкиданим на підлозі своєї спальні, а ліжко – незастеленим. – Біда! Треба мені там поприбирати».

Ступивши на поріг спальні, вона стала наче вкопана. Хтось застелив її ліжко. Її одяг – тепер уже сухий – лежав акуратно поскладаний на комоді. Це було обурливо. Не відчуваючи в собі ні крапельки доброти, Чарліна ввірвалася в кухню.

Пітер сидів за кухонним столом з виглядом праведника, з чого Чарліна моментально зробила висновок, що все це його робота. За ним на вогнищі кипіла велика чорна каструля, поширюючи дивні слабкі смаковиті запахи.

– Що ти хотів сказати тим, що прибрав у мене в кімнаті? – накинулася на нього Чарліна.

Пітер виглядав ображеним, хоча дівчинка бачила, що його переповнюють потаємні хвилюючі думки.

– А я думав, ти втішишся, – сказав він.

– Щоб ти знав, я зовсім не втішилася! – відрізала Чарліна. Вона здивовано виявила, що мало не плаче. – Я тільки-тільки почала вчитися, що якщо я кину щось на підлогу, то воно так і лишиться там, поки я сама його не підберу, а якщо нароблю розгардіяшу, то мені самій доведеться його прибрати, бо сам собою він не зникне, – і тут приходиш ти і прибираєш замість мене! Ти нітрохи не кращий за мою матір!

– Я ж мав чимось зайнятися, залишившись тут сам на цілий день, – запротестував Пітер. – Чи ти би хотіла, щоб я просто сидів склавши руки?

– Можеш робити, що заманеться! – закричала Чарліна. – Танцюй! Стій на голові! Кривляйся на Ролло! Але не перешкоджай моєму навчанню!

– Вчися собі на здоров’я, – відповів Пітер. – Тобі ще багато чому треба буде навчитися. Більше я твоєї кімнати не торкнуся. Але, може, тебе би зацікавило дещо, чого я сам сьогодні навчився? Чи тебе цікавить суто твоя особа?

Чарліна ковтнула слину:

– Я збиралася бути доброю до тебе нинішнього вечора, але ти мені все надзвичайно ускладнюєш!

– Моя мама каже, що на ускладненнях вчаться, – відповів Пітер. – Так що ти мала би бути задоволена. Я розкажу тобі, чого я навчився сьогодні. Власне оце: як зробити так, щоби отримати більше вечері.

Він показав великим пальцем на киплячу каструлю. На цьому пальці була пов’язана зелена ниточка. Великий палець іншої руки оперізувала червона ниточка, а один із вказівних пальців прикрашала блакитна нитка.

«Він хотів піти в трьох напрямках одночасно», – подумала Чарліна. Доклавши всіх сил, щоб це прозвучало доброзичливо, вона сказала:

– То як тобі вдалося дістати більше вечері?

– Я просто стукав по дверях комори, – пояснив Пітер, – поки на столі не виявилося достатньо продуктів. А тоді я поклав їх у каструлю варитися.

Чарліна глянула на каструлю.

– Яких саме продуктів?

– Печінка і шинка, – відповів Пітер. – Кабачок. Знову кілька ріпок, а ще шматок кролятини. Кілька цибулин, дві відбивні та порей. Насправді зовсім легко.

«Ну-ну!» – подумала Чарліна. Аби не сказати нічого грубого, вона обернулася, щоб піти у кімнату.

– А хочеш знати, як я повернув сюди вазу з квітами? – гукнув їй услід Пітер.

– Ти сам сів на візок, – холодно мовила Чарліна і пішла читати «Дванадцять гілок чарівної палички».

Але це нічого не дало. Вона раз по раз піднімала очі з-над книги і бачила вазу з гортензіями, а тоді переводила погляд на візок і замислювалася, чи Пітер справді сів на нього і зник разом із пообіднім чаєм. А тоді її починала гризти думка, як же йому вдалося повернутися. І за кожним таким разом вона дедалі певніше усвідомлювала, що її тверда рішучість бути доброю до Пітера ні до чого не привела. Чарліна протрималася майже годину, а тоді пішла назад до кухні.

– Перепрошую, – промовила вона. – То як ти повернув сюди ці квіти?

Пітер штрикав ложкою вариво в каструлі.

– Думаю, ще не готове, – зауважив він. – Ложка відскакує.

– Ой, ну чого ти так, – сказала Чарліна. – Я ж ввічлива.

– Розповім після вечері, – пообіцяв Пітер.

Він дотримав слова, мало не звівши її з розуму. Цілу годину він мовчав, аж поки вони не розділили вміст каструлі між двома мисками. Це виявилося нелегким завданням, бо Пітер не зробив собі клопоту ні почистити овочі, ні нарізати продукти, перш ніж класти їх у каструлю. Кабачок довелося роздовбувати навпіл двома ложками. До того ж Пітер не згадав, що м’ясо належало би посолити. Усе – бліда водяниста шинка, шматок кролятини, ціла ріпка і розм’якла цибулина – плавало в ріденькій прісній юшці. Страва виявилася жахливою, і це ще м’яко кажучи. З усіх сил намагаючись бути доброю, Чарліна нічого про це не сказала.

Добре в тому всьому було тільки те, що Приблуді вариво сподобалося. Це означало, що вона вихлебтала всю юшку і старанно виїла всі м’ясні шматочки з-поміж кабачка. Чарліна зробила приблизно те саме, намагаючись не здригатися. Вона зраділа, що Пітер заговорив, відвертаючи її увагу від їжі.

– А чи знаєш ти, – почав він, ще й досить-таки бундючно, як на Чарліну. Але вона бачила, що він уже уклав собі в голові, як буде це розказувати, і може розказати тільки в такий спосіб. – А чи знаєш ти, що коли щось зникає з візка, воно потрапляє в минуле?

– Ну, думаю, що минуле – досить непогане сховище для відходів, – зауважила Чарліна. – Принаймні поки ти впевнений, що це таки справді минуле, а також що речі, яких ти позбувся, не повернуться знову, тільки вже гнилими, і…

– Ти хочеш слухати чи ні? – запитав Пітер.

«Ти повинна бути доброю», – сказала Чарліна сама собі. Вона з’їла ще шматочок гидотного кабачка і кивнула.

– …і що деякі частини цього будинку – в минулому? – вів далі Пітер. – Насправді я не сів на візок. Я просто пішов на розвідку, взявши перелік ходів, куди мені треба повернути. На те місце я натрапив цілком випадково, щоправда. Певно, я десь раз чи два повернув не туди.

«Мене це зовсім не дивує», – подумала Чарліна.

– Як би там не було, – сказав Пітер, – я потрапив у місце, де сотні кобольдів мили чайнички, розкладали страви на таці для сніданку, для чаю, і так далі. А я трохи знервувався, коли їх побачив, – через те, як ти їм тоді допекла з тими гортензіями, але намагався бути ввічливим, усміхався їм по дорозі, привітно кивав і все таке. І мене по-справжньому вразило, що всі вони також кивали мені у відповідь, усміхалися і цілком дружньо казали «Доброго ранку». Ну, то я так і йшов, кивав наліво і направо, усміхався, аж поки не дійшов до кімнати, якої раніше не бачив. Коли відчинив двері, то перша річ, яку я зауважив, була ваза з квітами, що стояла на краю довжелезного стола. А наступною річчю, яку я побачив, був чарівник Норланд, що сидів за столом…

– Сили небесні! – вирвалося в Чарліни.

– Я також здивувався, – зазначив Пітер. – Чесно кажучи, я просто остовпів і витріщився. Він виглядав цілком здоровим – ну, знаєш, міцним і рум’яним, і волосся мав набагато більше, ніж я пам’ятав, – і працював над тою картою, яку ми знайшли у валізі. Вона була розгорнута на всю довжину стола, а заповнив він її ще десь тільки на чверть. Думаю, це‑то мені якраз і підказало, в чім річ. Так чи інакше, він підняв на мене очі та цілком ввічливо сказав: «Чи тобі не було би важко зачинити двері? Тут трохи протяг».

Тоді, перш ніж я встиг щось сказати, він знов підняв очі і спитав: «Ради всього святого, хто ти?».

Я відповів: «Я – Пітер Регіс».

Після цих моїх слів він звів на переніссі брови і промовив: «Регіс? Регіс? Чи ти часом не який-небудь родич Білогорської відьми?».

«Це моя мама», – відповів я.

А він сказав: «Не думав, що в неї є діти».

«Тільки я, – відповів я йому. – Мого тата вбило величезною лавиною у Межигір’ї відразу після мого народження».

Він нахмурився ще більше і сказав: «Але ж ця лавина зійшла лише місяць тому, юначе. Кажуть, що її підлаштував лабок і що під нею загинуло чимало людей. Чи, може, ми говоримо про лавину, яка зійшла сорок років тому?» – і подивився на мене дуже суворо і підозріливо.

Я не знав, як зробити, щоб він мені повірив. Я сказав: «Присягаюся, що це правда. Якась частина вашого будинку, судячи з усього, переміщується назад у часі. Саме туди і зникають пообідні чаї. Крім того – що могло би це довести – вчора ми поставили цю вазу з квітами на візок, і вона перемістилася сюди до вас». Він подивився на вазу, але нічого не сказав. Тоді я сказав: «Я прибув до вашого будинку, бо моя мати влаштувала, щоб я став вашим учнем».

Він сказав: «Справді? Значить, я дуже сильно хотів, щоби вона була мені зобов’язана. На мій погляд, у тебе нема жодного видатного таланту».

«Я вмію чаклувати, – сказав я, – але моя мати вміє влаштувати все, що захоче».

Він сказав: «Це правда. У неї надзвичайно сильний характер. І що я сказав, коли ти з’явився?»

«Нічого, – сказав я. – Вас там не було. Дівчинка на ім’я Чарліна Бейкер доглядала за вашим домом – чи принаймні мала наглядати, але пішла на роботу до короля і там зустріла вогняного демона…»

Тут він із враженим виглядом перебив мене: «Вогняний демон? Юначе, це дуже небезпечні створіння! Чи не хочеш ти мені сказати, що невдовзі у Верхній Норландії з’явиться Відьма Пустирищ?»

«Ні-ні! – відповів я. – Один із придворних магів короля Інгарії покінчив із Відьмою Пустирищ уже майже три роки тому. А цей вогняний демон був якось пов’язаний із королем Верхньої Норландії – так сказала Чарліна. Думаю, з вашої точки зору вона всього лише новонароджена, але вона сказала, що ви захворіли, що ельфи забрали вас із собою, щоб вилікувати, і що її тітонька Семпронія владнала, щоб Чарліна на час вашої відсутності наглядала за вашим домом».

Чарівник виглядав дуже схвильованим цією звісткою. Він відкинувся на спинку стільця і закліпав. «У мене є двоюрідна племінниця на ім’я Семпронія, – сказав він трохи протяжно і ніби обдумуючи мої слова. – Це могло би бути так. Семпронія, як я припускаю, поріднилася з дуже респектабельною сім’єю…

– Ой, та звичайно ж! – підтвердив я. – Бачили б ви Чарлінину матір. Вона така респектабельна, що не дозволяє Чарліні взагалі нічого робити.

«Красно тобі дякую, Пітере! – подумала Чарліна. – Тепер він думає, що я тільки місце займаю!»

– Але це його насправді зовсім не зацікавило, – вів далі Пітер. – Він хотів знати, через що захворів, а я не міг йому сказати. А ти знаєш? – запитав він у Чарліни.

Чарліна похитала головою. Пітер здвигнув плечима і сказав:

– Тоді він зітхнув і сказав, що думає, що це не має особливого значення, бо, судячи з усього, цього не уникнути. А тоді зауважив, доволі жалібно, весь такий спантеличений: «Я ж не знаю ніяких ельфів!».

Я пояснив: «Чарліна сказала, що ельфів прислав король».

«А! – сказав він. Було видно, що йому полегшало. – Авжеж, це могло би бути! У королівській сім’ї є ельфійська кров: дехто з них одружувався з ельфами, а ельфи, гадаю, підтримують зв’язки». Тоді він подивився на мене і зауважив: «Отже, твоя оповідь починає складатися докупи».

Я відповів: «Ну, так і має бути. Це все правда. А от чого я не розумію, то це того, чим ви так розізлили тих кобольдів».

«Нічим, запевняю тебе, – відповів він. – Кобольди – мої друзі, і були мені друзями багато років. Вони роблять для мене надзвичайно багато роботи. Я міг би розізлити кобольда не більше, ніж свого друга – короля».

Було видно, що його це трохи роздратувало, тому я подумав, що краще буде змінити тему. Я сказав: «А можна, я тоді спитаю вас про цей будинок? Ви його побудували чи знайшли?»

«Знайшов, – відповів він. – А точніше, купив його, коли був ще чарівником-початківцем, бо він виглядав малим і дешевим. А тоді виявив, що це лабіринт із багатьма ходами. Це було надзвичайне відкриття, скажу я тобі. Судячи з усього, раніше він належав чарівникові Мелікоту, тому самому, котрий зробив так, щоби дах Королівського особняка виглядав золотим. Я завжди сподівався, що десь у будинку сховано справжнє золото, яке на той час було в королівській скарбниці. Король роками його шукав, знаєш».

– Сама розумієш, я тієї ж миті нашорошив вуха, – сказав Пітер. – Але нічого більше мені так і не довелося спитати, бо він, дивлячись на вазу на столі, сказав: «Отже, в такому разі це справді квіти з майбутнього? Чи ти не міг би мені сказати, що це за сорт?»

Мене вразило, що сам він цього не знає. Я пояснив йому, що це гортензії з його власного саду. «Кольорові квіти, які позрізали кобольди», – сказав я. А він глянув на них і пробурмотів, що вони просто прекрасні, а особливо прекрасне в них те, що вони такі багатоколірні. «Треба мені почати і собі їх вирощувати, – сказав він. – У них більше кольорів, ніж у троянд».

«Ви і блакитні можете виростити, – підказав я йому. – Моя мати до наших застосовує чари з мідним порошком». І поки він далі бурмотів на цю тему, я запитав його, чи міг би я взяти ці квіти зі собою, щоб могти довести, що я справді з ним зустрічався.

«Авжеж, авжеж, – погодився він. – Тут вони тільки заважатимуть. І скажи своїй приятельці, котра знайома з вогненним демоном, що я сподіваюся закінчити карту будинку до того часу, коли вона виросте настільки, що потребуватиме її».

– І от, – закінчив Пітер, – я забрав квіти і пішов геть. Хіба ж це не було надзвичайно?!

– Навіть дуже, – погодилася Чарліна. – Він не став би вирощувати гортензії, якби кобольди їх не позрізали, якби я їх не підібрала і якби ти не заблукав… просто голова йде обертом.

Вона відсунула тарілку з кабачком і ріпою. «Я мушу бути доброю до нього. Я мушу, МУШУ!»

– Пітере, а що, якби я завтра по дорозі назад зайшла до мого батька і попросила в нього кухарську книгу? В нього їх, певно, не одна сотня. Він найкращий кухар у місті.

Судячи з вигляду Пітера, йому невимовно полегшало.

– Хороша ідея, – зрадів він. – Моя мати ніколи особливо не розповідала мені про куховарство. Вона завжди робить усе сама.

«І я не протестуватиму проти того, як він зобразив мене дідусеві Вільяму, – заприсяглася собі Чарліна. – Я буду доброю до нього. Але якщо він учинить так іще раз…»


## Розділ десятий,


у якому Блим вилізає на дах


Уночі Чарліні сяйнула тривожна думка. Якщо в будинку дідуся Вільяма можна подорожувати в часі, то що її зупиняє від того, аби прибути в Королівський особняк десять років тому і з’ясувати, що король на неї не чекає? Або через десять років, у майбутньому, – і виявити, що країною править принц Людовік? Цього вистачило, щоб вона вирішила надалі подорожувати будинком тільки у звичайний спосіб.

Тож наступного ранку Чарліна вирушила пішки по дорозі, Приблуда дріботіла біля неї до самого того лугу, де колись був лабок, а там вона вже так захекалася, виглядала так жалібно, що Чарліна взяла її на руки. «Як завжди», – подумала вона.

«Я почуваюся справжньою дорослою дівчиною, яка йде на роботу», – сказала вона собі подумки, крокуючи до міста, а Приблуда тим часом намагалася від щастя лизнути її в підборіддя.

Уночі знов падав дощ, але зараз стояв один із ранків з блідо-блакитним небом і великими білими хмарами. Гори були шовковисто-сині та зелені, а в місті сонце блищало на мокрій бруківці, і сонячні зайчики перебігали по гладіні ріки. Чарліна почувалася дуже задоволеною. Вона тішилася, що проведе день за перебиранням паперів і за розмовами з королем.

Коли Чарліна перетинала Королівську площу, золотий дах Королівського особняка блищав на сонці так сильно, що їй довелося перевести погляд на бруківку. Приблуда на руках у Чарліни примружила очі й заховала голову, а тоді здригнулася, почувши гучний крик, що долинув з особняка:

– Дивись! Подивися на мене!

Чарліна глянула, від яскравого блиску на очах моментально виступили сльози, тоді вона прикрила їх вивільненою від Приблуди рукою і глянула ще раз. Верхи на золотому даху, добрих сто футів над землею, сидів малий Блим і привітно махав їй рукою. При цьому він мало не втратив рівновагу. Побачивши це, Чарліна миттю забула всі свої вчорашні неприхильні думки про дітей. Вона скинула Приблуду на бруківку і побігла до дверей особняка, де почала одночасно гупати калаталом і шалено дзвонити в дзвінок.

– Той малий! – видихнула вона, дивлячись на Сіма, коли той повільно відчинив рипливі двері. – Блим. Він сидить на даху! Хай його хтось зніме!

– Справді? – перепитав Сім.

Він почовгав назовні. Чарліні довелося чекати, поки Сім дошкутильгав до місця, з якого видно дах, і невпевнено підняв голову.

– Він і справді там, панянко, – визнав Сім. – Мале чортеня. Він упаде. Цей дах слизький, мов лід.

Чарліна аж затряслася від нетерпіння:

– Пошліть когось, щоб його зняти! Швидше!

– Не знаю, кого просити, – повільно промовив Сім. – Тут, в особняку, ніхто не вміє лазити по дахах. Припускаю, я міг би послати Джамала, але він зі своїм одним оком не дуже добре втримує рівновагу.

Навколо вистрибувала Приблуда, дзявкаючи, щоб її перенесли через східці. Чарліна її проігнорувала.

– То пошліть мене, – сказала вона. – Просто скажіть, як туди дістатися. Швидше. Поки він не зісковзнув.

– Хороша ідея, – погодився Сім. – Ідіть до сходів у кінці холу, а далі – весь час угору. Останній проліт дерев’яний, там ви знайдете дверцята…

Чарліна не стала чекати. Кинувши Приблуду напризволяще, вона помчала вогким кам’яним коридором до вестибюля з кам’яними сходами, а тоді побігла ними нагору. Окуляри теліпалися в неї на грудях, кроки голосно відлунювали. Вона піднялася на два довгі прольоти, а її думки в цей час займала жахлива картина, як маленьке тіло хлопчика ковзає вниз і вдаряється об бруківку з… гм… з хлюпанням, приблизно в тому місці, де вона залишила Приблуду. Важко сапаючи, вона поспішила вгору третім прольотом, вужчим за попередні. Він здавався безкінечним. Врешті-решт вона дісталася до дерев’яних сходів і, цокаючи підборами, побігла по них, уже майже задихаючись. Ці сходи так само здалися їй нескінченними. Нарешті вона опинилася перед дерев’яними дверцятами. Благаючи подумки, щоб не було запізно, Чарліна одним махом відчинила дверцята. Їй в очі вдарили сяйво сонця і блиск золота.

– Я взе думав, ти не плийдес, – сказав Блим з середини даху. На ньому був блакитний оксамитовий костюмчик, його золоті кучерики сяяли не менше, ніж дах. Він здавався цілком спокійним, більше схожим на заблукалого ангела, ніж на хлопчика, який опинився на даху в загрозливому становищі.

– Ти сильно злякався? – стривожено спитала Чарліна, відхекуючись. – Тримайся міцно і не рухайся, я зараз підповзу і зніму тебе.

– Будь ласка, – чемно сказав Блим.

«Він не розуміє небезпеки! – подумала Чарліна. – Я мушу бути дуже спокійною».

Вона дуже обережно піднялася від дерев’яних дверцят і шляхом складних переміщень врешті-решт всілася на вершечку даху в тій же позі, що й Блим. Це було вкрай незручно. Чарліна не знала, що гірше: те, що металевий дах був розжарений, вогкий, гострий і слизький, чи те, що вершок даху, здавалося, розрізав її навпіл. Коли вона обережно скосила очі вбік, на Королівську площу, їй довелося нагадати собі, що всього лише три дні тому вона виконала заклинання, яке врятувало її від лабока, і переконалася, що може літати. Вона мала б зуміти вхопити Блима за талію і плавно опуститися на землю.

Тут Чарліна помітила, що поки вона намагається присунутися до Блима, він тим часом відсовується від неї.

– Зупинись! – сказала вона. – Невже ти не розумієш, наскільки це небезпечно?

– Звицайно, лозумію, – відповів Блим. – Я стласенно боюся висоти. Але тут єдине місце, де я мозу полозмовляти з тобою, сцоб нас ніхто не підслухав. Плосто підсунься на селедину даху, сцоб я не мусив клицати. І свидсе. Плинцеса Хільда найняла няню для мене і Молгана. Це паскудне дівцисько буде тут з хвилини на хвилину.

Цей пасаж прозвучав настільки по-дорослому, що Чарліна кліпнула і вирячилася на Блима. Той відповів їй сліпучою усмішкою на тлі величезних синіх очей і чарівних рожевих губок.

– Ти що, геніальна дитина, чи як? – запитала Чарліна.

– Залаз – так, – відповів Блим. – А коли мені насплавді було сість локів, я був цілком пелесіцною дитиною. Звицайно, дузе магіцно обдалованою. Сунься далі, плосу.

– Я намагаюся.

Чарліна стала потрохи сунутися вздовж даху, аж поки опинилася десь за фут від малого.

– То про що ми маємо говорити? – випалила вона йому просто в лице.

– Пелс за все пло цалівника Нолланда, – сказав Блим. – Казуть, ти з ним знайома.

– Насправді ні, – відповіла Чарліна. – Він двоюрідний дідусь моєї двоюрідної тітки по шлюбу. Я наглядаю за його домом, поки він нездужає.

Згадувати про Пітера їй не хотілося.

– І як виглядає його дім? – спитав Блим й охоче додав: – Сам я зиву в мандлівному замку. Дім Нолланда мозе пелесуватися?

– Ні, – сказала Чарліна. – Але всередині в ньому є двері, які ведуть десь у сотню різних кімнат. Кажуть, їх зробив чарівник Мелікот.

– А. Мелікот, – Блим присвиснув. Він виглядав дуже задоволеним. – Тоді мені, певно, тлеба буде плийти подивитися, сцо б там не казав Кальцифел. Мозна?

– Думаю, так, – сказала Чарліна. – А що?

– Лозумієс, – пояснив Блим, – Софі, Кальцифела і мене найняли з’ясувати, сцо сталося з золотом з кололівської скалбниці. Плинаймні ми так думаємо, бо вони не дали цітко злозуміти, цого хоцуть. То вони ніби говолять, сцо загубили якусь ліц, яка називається Ельфодал, але ніхто не знає, сцо таке цей Ельфодал. А сце плинцеса поплосила Софі з’ясувати, сцо весь цас стається з глосима з податків. І є сце одна сплава, зовсім інса. Вони плодали силу-силенну калтин і всякого добла, а плоте далі бідні, як целковні мисі, – ти, певно, помітила.

Чарліна кивнула:

– Помітила. А хіба вони не могли попросити платити більше податків?

– Або плодати десцо з бібліотеки, – додав Блим. Він стенув плечима, при цьому так небезпечно хитнувся, що Чарліна аж замружила очі. – Кальцифелові мало не вказали на двелі, коли він вцола ввецелі заплопонував плодати тлохи книзок. А сцодо податків, то кололь казе, сцо налод Велхньої Нолландії замозний і задоволений, до того з додаткові податки, найімовілнісе, так само би зникли. Так сцо ніцого з того. Отзе, я хоцу тебе поплосити…

Знизу долинув крик. Чарліна розплющила очі і подивилася туди. На площі зібралося чимало людей, всі вони затулялися від сонця і показували на дах.

– Швидше, – сказала вона. – З хвилини на хвилину хтось викличе пожежну команду.

– У вас є позезна команда? – запитав Блим. – А ви тут нівлоку цивілізовані.

Він знову сліпуче усміхнувся.

– Отзе, тобі тлеба…

– І як вам тут сидиться? – пролунав голос поблизу Чарліни, так близько і зненацька, що вона здригнулася і мало не втратила рівновагу.

– Обелезно, Софі, – владно сказав Блим. – Целез тебе вона ледь не впала.

– Це лише показує, наскільки легковажна ця твоя схема, навіть як на тебе, – сказала Софі. Судячи зі звуку, вона вихилялася з дерев’яних дверцят, але Чарліна не наважувалася озирнутися.

– Ти виконала ті чали, які я тобі дав? – поцікавився Блим, нахилившись убік, щоб побачити Софі з-за Чарліни.

– Так, – сказала Софі. – Тепер усі в особняку гасають як божевільні, Кальцифер намагається зупинити істерику в тої дурної няньки, а ще хтось на площі щойно викликав сюди пожежників. Серед усього цього сум’яття мені вдалося прослизнути в бібліотеку з твоїм заклинанням. Задоволений?

– Цілком, – Блим усміхнувся своєю ангельською усмішкою. – Тепел ти бацис, який хитлий був мій план.

Він нахилився до Чарліни.

– Я наклав заклинання, завдяки якому козна книзка ци клаптик папелу, сцо хоц найменсим цином стосується кололевої плоблеми, засвітиться світлом, яке побацис тільки ти. Коли ти помітис це світло, будь ласка, занотуй десь, сцо це за запис і цого він стосується. Потай, звицайно з. Тут сцось явно негалазд, і ми б не хотіли, сцоб будь-хто знав, сцо ти лобис, бо це мозе дійти до особи, яка і є коленем плоблеми. Мозес злобити це для нас?

– Гадаю, так, – сказала Чарліна. На перший погляд, у цьому не було нічого складного, хоча їй не подобалася ідея мати таємниці від короля. – Коли вам будуть потрібні мої нотатки?

– Сьогодні на вечір, будь ласка, перш ніж сюди прибуде отой спадкоємний принц, – сказала Софі з-за спини Чарліни. – Нема потреби вплутувати його в це. А ще ми дуже вдячні – і це справді важливо. Саме тому ми тут. А тепер, заради всього святого, злізайте звідти обоє, поки сюди не почали приставляти драбини.

– Галазд, – присвиснув Блим. – Ми ідемо. Май на увазі, сцо по долозі мене мозе лозлізати навпіл.

– Значить, так тобі і треба, – сказала Софі.

Дах під Чарліною почав вигинатися і морщитися. Дівчинка мало не заверещала, але вчепилася, щоб не впасти, обома руками, нагадуючи собі, що насправді вона може літати. Адже ж може? А дах тим часом здригався і струшував її у напрямку дверцят, з яких вона вилізла, а перед нею, так само задом наперед і так само обережно, до дерев’яних дверцят посувався Блим. За кілька секунд Чарліна відчула, як Софі вхопила її під пахви і з деяким зусиллям затягла всередину Королівського особняка. Після того Софі вихилилась, вхопила Блима і поставила його біля Чарліни.

Блим подивився на Чарліну сповненим емоцій поглядом.

– Сцо з, назад у дитинство, – сказав він, зітхнувши. – Ти мене не виказес, плавда?

– Ой, досить цих дурниць, – сказала Софі. – Чарліна надійна, – вона звернулася до Чарліни: – Насправді його звати Хаул, і він зараз до непристойного насолоджується оцим своїм другим дитинством. Ходи-но сюди, чоловічку.

Вона підхопила Блима під пахву і понесла його вниз по сходах. З його боку це супроводжувалося вересками та вимахуванням руками і ногами.

Чарліна пішла за ними, похитуючи головою.

На головному сходовому майданчику внизу зібрався, здавалося, весь Королівський особняк – у тому числі кілька людей, яких Чарліна раніше не бачила, – а також Кальцифер, який гасав між ними туди-сюди. Навіть король був тут, він ніс Приблуду, явно перебуваючи думками десь далеко. Принцеса Хільда звільнилася від огрядної молодої жінки, яка тримала Моргана й схлипувала, і потисла Чарліні руку.

– Люба панно Чарліно, дуже вам дякую. Ми страшенно запанікували. Сіме, будь ласка, підіть скажіть пожежникам, що драбин не треба, а також що шлангів абсолютно точно не треба.

Чарліна ледве розчула, що вона каже. Як тільки Приблуда помітила Чарліну, вона миттю зіскочила з рук короля і зайшлася істеричним дзявканням від радості, що Чарліна в безпеці. Десь ззаду Джамалів пес почав вторити їй понурим завиванням. Товста няня все повторювала «Пхиньк… Ох!», Морган гримів «Аф! Аф!», а всі решта правили теревені. Віддалік Блим верещав: «Я цемний! Я дузе налякався, казу тобі!».

Деяку частину гармидеру Чарліна зуміла ліквідувати, взявши Приблуду на руки. Решту так-сяк втихомирила принцеса Хільда, яка сплеснула в долоні та промовила:

– Усі повертайтеся до роботи. Ненсі, заберіть Моргана, поки він нас усіх не оглушив, і постарайтеся пояснити, що йому не можна також погуляти по даху. Софі, люба, чи не могли б ви втихомирити Блима?

Усі стали розходитися. Блим почав було своє «Я цемн…» – проте замовк, ніби йому затулили рота. Наступної миті Чарліна вже йшла з королем сходами вниз до бібліотеки, а Приблуда в екстазі намагалася лизнути їй підборіддя.

– Це викликає спогади, – зауважив король. – Я й сам кілька разів вилазив на дах іще хлопчиком. Щоразу здіймалася безглузда паніка. А одного разу пожежники випадково мало не збили мене струменем води. Хлопчики саме такими і є, моя люба. Ти готова повертатися до роботи чи хочеш посидіти і трохи відпочити?

– Ні, я готова працювати! – запевнила його Чарліна.

Сьогодні – сівши на своє місце в бібліотеці, оточена запахом старих книжок, – вона почувалася цілком як удома. Приблуда гріла черевце біля жаровні, а король сидів навпроти і досліджував нерівну купку старих щоденників. Дівчинка почувалася так затишно, що мало не забула про Блимове заклинання.

Отож Чарліна зайнялася розбиранням стосика старих і затхлих листів. Усі вони були від одного принца з давно минулих років, який розводив коней і хотів, щоби його мати випросила в короля більше грошей. Принц саме красномовно описував красу жеребчика, якого привела його найкраща кобила, коли Чарліна підняла погляд і побачила вогняного демона, який повільно пурхав туди-сюди по бібліотеці.

Король також підвів погляд.

– Доброго ранку, Кальцифере, – ввічливо сказав він. – Чи ти чого-небудь тут потребуєш?

– Просто вивчаю, – сказав Кальцифер своїм тріскучим голосом. – Тепер я розумію, чому ви не хотіли продати ці книги.

– Атож, – сказав король. – Скажи, будь ласка, чи вогняні демони багато читають?

– Загалом, ні, – відповів Кальцифер. – Софі часто мені читає. Мені подобаються історії з загадками, де треба вгадати, хто вчинив вбивство. Маєте такі?

– Мабуть, ні, – сказав король. – Але моїй дочці також подобаються детективи. Можливо, тобі треба спитати в неї.

– Дякую. Так і зроблю, – сказав Кальцифер і зник.

Король похитав головою і повернувся до своїх щоденників. І тут, так ніби Кальцифер активував Блимове заклинання, Чарліна помітила, що щоденник, який гортає король, світиться слабким блідо-зеленим світлом. Так само світився і наступний предмет у її стосику паперів – сплюснутий сувій, перев’язаний вицвілою золотавою стрічкою.

Чарліна набрала повні груди повітря і спитала:

– Щось цікаве у тому щоденнику, сір?

– Ну, – сказав король, – насправді – дещо вельми огидне. Це щоденник однієї з фрейлін моєї прабабусі. Повний пліток. Оце зараз я читаю, як вона вкрай шокована тим, що сестра короля померла під час пологів, а повитуха, судячи з усього, вбила новонародженого. Сказала, що він був багряний і налякав її. Тепер цю бідолашну дурепу збираються судити за вбивство.

Чарліна згадала, як вони з Пітером шукали слово «лабок» в енциклопедії дідуся Вільяма. Вона сказала:

– Припускаю, вона подумала, що дитина – лабокін.

– Так, повитуха була дуже забобонна і неосвічена, – сказав король. – У наш час ніхто не вірить у лабокінів.

Він повернувся до читання.

Чарліна замислилася, чи сказати, що та давня повитуха могла мати рацію. Лабоки існували, то чому б не існувати й лабокінам? Та вона була впевнена, що король не повірить, тому просто зробила запис про це. Тоді вона взялася за зім’ятий сувій. Перш ніж розгорнути його, Чарліна подумала, що варто ще раз глянути на папери, які вона вже прочитала і відклала: раптом якийсь із них теж світиться? Один і справді ледь помітно світився. Витягнувши його, Чарліна виявила, що це рахунок від чарівника Мелікота за те, що він зробив так, щоби дах виглядав золотим. Це було незрозуміло, але Чарліна записала і це, перш ніж розв’язати вицвілу золотаву стрічку і розгорнути сувій.

То виявилося родовідне дерево королів Верхньої Норландії, нашкрябане доволі поспішно й неакуратно, ніби мало бути лише ескізом для набагато охайнішої копії. Чарліна ледве могла прочитати ці записи. Аркуш був заповнений перехресними лініями, стрілочками, які вели до дописаних зауважень, кривулястими кільцями з примітками всередині.

– Сір, – сказала вона, – чи не могли б ви мені це пояснити?

– Давай поглянемо.

Король узяв сувій і розгорнув його на столі.

– Ага, – сказав він. – Красива копія цього висить у нас у тронній залі. Я не розглядав її детально вже багато років, але знаю, що вона значно спрощена порівняно з цим родовідним деревом – самі лише імена правителів, на кому вони були одружені й таке інше. А тут, як бачимо, є примітки, судячи з почерку, написані різними людьми. Дивися. Оце мій предок, Адольфус Перший. Примітка біля нього написана дуже вже старовинними письменами. Тут пише… гм… «Звів мури града силою Ельфодара». Не сказав би я, щоб від тих мурів лишився хоч якийсь слід, чи не так? Але кажуть, що Набережна вулиця біля річки є частиною стародавніх мурів…

– Вибачте, сір, – втрутилася Чарліна, – а що таке Ельфодар?

– Не маю уявлення, люба, – сказав король. – Хотів би я знати. Кажуть, він приносив королівству процвітання та захист, чим би він не був, але він щез, видно, вже дуже давно, багато років тому. Гм. Оце цікаво, – король провів вказівним пальцем від однієї примітки до другої. – Тут, біля дружини мого предка, написано: «Звана Ельфожінкою». Мені завжди говорили, що королева Матильда була лише напівельфійкою, але ось поруч з її сином, Гансом Ніколасом, приписано: «Ельфодитя». Певно, саме тому він так і не став королем. Ніхто по-справжньому не довіряє ельфам. Як на мене, величезна помилка. Натомість коронували сина Ганса Ніколаса, дуже нецікавого чоловіка на ім’я Адольфус Другий, який так нічого важливого і не зробив. Він єдиний король на цьому сувої, біля чийого імені нема примітки. Це про щось та й свідчить. Але його син – ось він – Ганс Пітер Адольфус, він вже має примітку: «Відновив безпеку Королівства за допомогою Ельфодара», – що б це не значило. Люба моя, це дуже цікаво. Чи не зробила б ти мені послугу – гарненько та розбірливо перепиши імена всіх цих людей і примітки поряд із ними? Кузенів і все, де нема приміток, можеш пропустити. Чи це тебе не обтяжить?

– Зовсім ні, сір, – сказала Чарліна. Вона якраз обдумувала, як непомітно переписати все це для Софі та Блима, а воно виявилося он як.

Решту дня вона провела, переписуючи сувій у двох примірниках. Один був звичайною чернеткою, при якій вона раз у раз перепитувала короля щодо тієї чи іншої примітки, а другий переписала найгарнішим свої почерком для самого короля. У процесі вона зацікавилася не менше, ніж король. Ну, наприклад, чому небіж Пітера Ганса Третього подався до «опришків у горах»? Чому королева Гертруда стала «чорнокнижницею, якої боятися слід»? І чому біля її доньки, принцеси Ізолли, стоїть примітка «коханиця синього чоловіка»?

Король не міг відповісти на ці питання, проте сказав, що має добре уявлення, чому принца Ніколаса Адольфуса позначили як «пияка».

– Чи ти дивилась отут, де сказано, що батька принца, Пітера Ганса Четвертого, називали «тираном, а до того ж чорнокнижником»? – запитав король. – Деякі з моїх предків не були добрими людьми. Я певен, що він люто знущався з бідолашного Ніколаса. Мені казали, що воно трапляється, коли ельфійська кров розріджується, однак я гадаю, що насправді це просто такі люди.

Наприкінці дня, коли Чарліна дійшла майже до самого низу сувою, де вже мало не кожен правитель називався Адольфусом, Адольфусом Ніколасом або Людовіком Адольфусом, вона з цікавістю наткнулася на принцесу Мойну, яка «пошлюбила великого правителя Чужокрайнії, проте вмерла, привівши на світ відразливого лабокіна». Чарліна була певна, що саме про Мойну йшла мова у щоденнику фрейліни. Скидалося на те, що хтось усе ж таки повірив у розповідь повитухи. Вона вирішила не казати про це королю.

Трьома рядками нижче вона дійшла до самого короля, «загубленого серед своїх книг», та принцеси Хільди, котра «відхилила матримоніальні пропозиції від короля, трьох лордів і чарівника». Приписка про це була втиснута на самісінький краєчок, щоби зробити місце для спадкоємців королевого дядька, Ніколаса Пітера, котрий мав якусь неймовірну кількість дітей. Діти цих дітей займали весь нижній рядок. «Як вони взагалі пам’ятали, хто є хто?» – здивувалася Чарліна. Половина дівчат мали ім’я Матильда, а друга половина – Ізолла, тоді як хлопчиків кликали переважно Гансами або Гансами Адольфусами. Розрізнити їх можна було лише за дрібними рукописними примітками, де про одного Ганса говорилося, що він «вельми неотесаний, потонув», про іншого – «випадково вбитий», а про ще одного – «помер на чужині». З дівчатами було гірше. Одна Матильда була «нудна гордовита дівчина», другої належало «боятися, як К-ви Гертруди», третя ж була «лихої вдачі». Спадкоємець короля, Людовік Ніколас, виділявся на тлі, як почало здаватися Чарліні, по-справжньому лиховісної родини тим, що поруч із ним не було жодної примітки, як і біля того нецікавого Адольфуса з давніх часів.

Чарліна переписала все: імена, примітки і тому подібне. До кінця дня вказівний палець на правій руці занімів і був весь синій від чорнила.

– Дякую, моя дорога, – сказав король, коли Чарліна передала йому чистовий примірник. Він так захланно поринув у читання, що Чарліні легко вдалося зібрати свій чорновий примірник та решту нотаток і порозпихати по кишенях, щоб король не помітив. Коли вона встала, король підняв погляд і промовив:

– Сподіваюся, ти вибачиш мені, моя дорога. Наступні два дні я не потребуватиму твоєї допомоги. Принцеса наполягає, щоб у ці вихідні я вийшов з бібліотеки і грав роль господаря дому перед юним принцом Людовіком. Вона, знаєш, не вельми дає собі раду в чоловічому товаристві. Але сподіваюся побачити тебе в понеділок.

– Так, звичайно, – сказала Чарліна.

Вона підібрала Приблуду, яка притрюхикала до неї з кухні, та пішла до вхідних дверей, ламаючи голову, що робити зі своєю копією сувою. Вона не була певна, чи довіряє Блимові. «Хіба можна довіряти комусь, хто виглядає як маленький хлопчик, але насправді дитиною не є? А ще ж оті слова дідуся Вільяма про вогняних демонів, які переказав Пітер. Чи можна довіряти такій небезпечній істоті?» – сумно думала вона по дорозі.

Тут Чарліна очі в очі зіткнулася з Софі.

– Ну, як воно? Щось знайшла? – запитала Софі, усміхаючись до неї.

Її усмішка була така приязна, що Чарліна вирішила – кому-кому, а Софі можна довіряти. Принаймні вона сподівалася на це.

– Так, я дещо маю, – сказала вона, виймаючи з кишень папери.

Софі вхопила їх з іще більшим нетерпінням і вдячністю, ніж король свій чистовий примірник.

– Казково! – сказала вона. – Це має дати нам хоч якусь підказку. Хаул – себто Блим – каже, нібито скидається на те, що заклинання провидіння тут не спрацьовують. І це дивно, бо не думаю, що король чи принцеса займаються чарами, а ти як гадаєш? Маю на увазі – достатньою мірою, щоби блокувати заклинання провидіння.

– Ні, – сказала Чарліна. – Але чимало їхніх предків займалися чарами. А король не такий простий, як здається на перший погляд.

– Твоя правда, – сказала Софі. – Ти змогла би залишитися і допомогти нам розібратися в цих нотатках?

– Спитайте мене в понеділок, – відповіла Чарліна. – Зараз я мушу йти побачитися з батьком, поки його пекарня не зачинилася.


## Розділ одинадцятий,


у якому Чарліна стоїть навколішки на торті


Коли Чарліна підійшла до пекарні, двері були замкнені, але крізь шибу можна було невиразно побачити, що всередині хтось рухається, явно займаючись прибиранням. Чарліна постукала у двері, а коли це не допомогло, притиснула лице до шибки і гукнула:

– Впустіть мене!

Постать усередині почовгала до дверей і відчинила їх рівно настільки, щоби просунути голову. Виявилося, що це підмайстер, приблизно Пітерового віку, якого Чарліна ніколи раніше не бачила.

– Крамниця зачинена, – повідомив він і перевів погляд на Приблуду, яка сиділа в Чарліни на руках. Із прочинених дверей вирвався запах свіжесеньких пампухів, і Приблуда почала захоплено нюшити в тому напрямку. – І з собаками ми не впускаємо, – додав хлопець.

– Мені треба побачити свого батька, – сказала Чарліна.

– Ти нікого не зможеш побачити, – пояснив підмайстер. – Усі в пекарні зайняті.

– Мій батько – пан Бейкер, – сказала Чарліна, – і я впевнена, що він захоче мене побачити. Впусти мене.

– А звідки мені знати, що це правда? – підозріливо мовив підмайстер. – Я ризикую своїм місцем…

Чарліна знала, що саме зараз їй треба бути ввічливою і тактовною, ось тільки терпець їй урвався – так само, як і тоді з кобольдами.

– Слухай, дурню! – не дала вона йому договорити. – Якщо мій батько дізнається, що ти мене не впускав, ти вилетиш звідси тієї ж миті! Йди і приведи його, якщо мені не віриш!

– Ти диви, яка грізна! – сказав підмайстер, але все-таки відступив від дверей. – Ну то заходь, але собаку маєш залишити на вулиці, зрозуміло?

– Не залишу, – відрізала Чарліна. – Її можуть вкрасти. Це дуже цінна чарівна собака, щоб ти знав, і сам король приймає її у себе. А якщо він може, то і ти можеш.

Підмайстер вислухав усе це з презирливою посмішкою.

– Будеш це розказувати лабоку на горбах, – сказав він.

Справа могла би дуже ускладнитися, якби саме в цей момент у дверях, що вели з крамниці до пекарні, не з’явилася Белл, одна з жінок, котрі працювали в крамниці. Пов’язуючи шарф, вона звернулася до хлопця:

– Я вже йду, Тіммі. Чи не міг би ти вимити… – тут вона помітила Чарліну. – О, привіт, Чарліно! Хочеш побачити тата, так?

– Привіт, Белл, – відповіла Чарліна. – Так, хочу. Але ось оцей не впускає мене з Приблудою.

Белл подивилася на Приблуду, і її лице розпливлося в усмішці:

– Яке миле створіннячко! Але ж ти знаєш, як твій тато ставиться до того, щоби впускати в пекарню собак. Краще залиш-но її тут, у крамниці, на Тіммі. Ти ж наглянеш за нею, правда, Тіммі?

Підмайстер щось пробурчав собі під ніс і люто зиркнув на Чарліну.

– Тільки мушу тебе попередити, Чарліно, – як завжди багатослівно вела далі Белл, – що вони там дуже зайняті. Надійшло замовлення на особливий торт. Так що не залишайся там надовго, добре? Постав свою собачку на підлогу, з нею тут нічого не станеться. І слухай-но, Тіммі, я хочу, щоби цього разу полички були гарненько вичищені, інакше мені доведеться завтра мати з тобою розмову. Бувай, до завтра!

Белл вибігла з крамниці, і щойно вона вийшла, всередину тут же забігла Чарліна. У дівчинки таки промайнула думка забігти до пекарні з Приблудою, але Чарліна знала, що Приблуда в оточенні їжі втрачає голову. Тому Чарліна поставила Приблуду за прилавок, холодно кивнула Тіммі («Тепер він ненавидітиме мене до кінця життя», – подумала) і гордовито проминула порожні скляні вітрини, холодні мармурові полички та групки білих столиків і стільців, де верхньонорландці мали звичай сидіти за кавою і тістечками. Приблуда відчайдушно дзявкнула, коли Чарліна штовхнула двері до пекарні, але дівчинка напружила волю і щільно зачинила їх за собою.

У пекарні кипіла робота, наче у вулику, стояла тропічна спека, а море смаковитих запахів, мабуть, звело би Приблуду з розуму. Тут пахло свіжим тістом, печеним тістом, солодкими булочками з родзинками, фруктовими пирогами, вафлями, але ще сильніше – пирогами з заварним кремом і всілякими начинками, а на ці аромати накладалися запахи крему і солодкої глазурі з величезного багатоповерхового торта, що його кілька осіб прикрашали на найближчому до дверей столі. «Трояндова вода! – подумала Чарліна, вдихаючи ці запахи. – Лимони, полуниці, мигдаль з півдня Інгарії, вишні та персики!»

Пан Бейкер крокував від пекаря до пекаря і на ходу давав вказівки, підбадьорював, перевіряв зроблене.

– Джейку, тобі треба вкласти всю силу в замішування цього тіста, – почула Чарліна татів голос, щойно переступила поріг. – Ненсі, ось із цим тістом – делікатніше. Його не можна збивати, інакше тістечка будуть тверді мов камінь.

Тим часом він перейшов до печей на протилежному кінці пекарні, показуючи юнакові при печах, котра з них готова до вкладання печива. Де б він не з’явився, його уважно слухали і старанно виконували розпорядження.

Чарліна знала, що її тато був королем у своїй пекарні. «Хтозна, чи не більше, ніж сам король у Королівському особняку», – подумалося їй. Білий ковпак сидів на його голові, немов корона. «Йому цей ковпак надзвичайно личить», – подумала Чарліна. Батько мав таке ж худе лице і руде волосся, як і вона сама, тільки веснянок у нього було значно більше.

Чарліна перехопила його біля плити, де він куштував пікантну м’ясну начинку до пиріжків і пояснював дівчині, яка її приготувала, що та дала забагато приправ.

– Але ж начинка добра на смак! – захищалася та.

– Авжеж, Лорно, – погодився пан Бейкер, – проте між добрим смаком і досконалим смаком – ціла прірва. Відійди звідси і допоможи тим часом із тортом, інакше вони промучаться з ним до ранку, а я спробую врятувати цю начинку.

Він зняв каструлю з вогню, а Лорна з виглядом неабиякої полегкості поквапилася геть. Обернувшись, батько побачив Чарліну.

– Привіт, серденько! Тебе я зовсім не чекав! – його обличчям промайнула тінь підозри. – Тебе прислала мама?

– Ні, – відповіла Чарліна. – Я сама прийшла. Я ж доглядаю за домом дідуся Вільяма. Пам’ятаєш?

– Ага, он воно що, – кивнув головою її тато. – Чим я можу тобі допомогти?

– Ну… – Чарліна зам’ялася. Тепер, коли вона вкотре переконалася, який її тато великий знавець кулінарної справи, пояснити, в чому полягає її потреба, стало не так-то просто.

– Зачекай-но хвильку, – попросив тато й почав щось шукати між рядів слоїків із сушеними травами і приправами на полиці над плитою. Вибравши один зі слоїчків, він відкрив його і витрусив дрібку вмісту слоїчка в каструлю, перемішав, скуштував і задоволено кивнув.

– Отепер – досконало, – сказав він, відкладаючи каструлю вистигати, а тоді питально глянув на Чарліну.

– Я не вмію готувати, тату, – швидко проговорила вона, – а на вечерю в будинку дідуся Вільяма з’являються тільки сирі продукти. Не може ж бути, щоб у тебе не було якихось підручників із куховарської справи? Ну, наприклад, для учнів, чи я не знаю.

Пан Бейкер замислено пошкріб себе по веснянкуватій щоці:

– Я завжди казав твоїй матері, що деякі речі тобі таки треба знати. Байдуже, респектабельні вони чи ні. Що ж, подивимося. В основному те, що я тут маю, для тебе занадто складне. Кондитерські вироби, пікантні соуси і таке інше. Зараз я очікую, що учні, які до мене приходять, вже знаються на основах куховарства. Але, здається, в мене ще могли залишитися мої власні учнівські записи – з тих часів, коли я сам був початківцем. То що, ходімо подивимося?

Він повів Чарліну через усю пекарню, поміж безліччю діловитих кухарів, до віддаленої стіни. На ній висіло кілька хистких на вигляд поличок, безладно заповнених зошитами, аркушами паперу з плямами від варення і товстими теками, вкритими борошнистими відбитками пальців.

– Зажди-но хвильку, – попросив пан Бейкер, зупинившись біля столу з некондиційною продукцією просто під цими поличками. – Краще я наразі дам тобі трохи харчів, поки ти будеш чекати, правильно?

Чарліна добре знала цей стіл. Приблуда була б від нього у захваті. Сюди потрапляла вся не зовсім вдала випічка: розтріскані коржі, кривобокі булки і поламані пироги, а також усе те, що не вдалося продати попереднього дня. Працівникам пекарні дозволялося забирати цю випічку із собою. Пан Бейкер узяв полотняну торбу, одну з тих, якими могли користуватися робітники, і почав поспішно її напихати. На самому низу він розмістив цілий кремовий торт, потім виклав шар пиріжків, потім – булочок, потім – пампухів, а зверху поклав великий сирник. Залишивши напаковану торбу на столі, він почав нишпорити по полицях.

– А ось і він! – зітхнув він, витягуючи старий засмальцьований зошит у м’якій коричневій обкладинці. – Я знав, що ці записи мають тут бути! Це ще з того часу, коли я хлопчаком підробляв у ресторані на Ринковій площі. Тоді я так само нічого не знав, як і ти зараз, відтак це саме те, що тобі треба. Ти хотіла би до цих рецептів ще й заклинання?

– Заклинання?! – вигукнула Чарліна. – Але ж, тату…

Пан Бейкер мав такий винуватий вигляд, якого Чарліна ще ніколи в нього не бачила. Його веснянки на якийсь час, здавалося, зникли: так почервоніло лице.

– Знаю, Чарліно, знаю. Твоя мама в цю мить уже би влаштувала мені небачену істерику. Вона досі вважає чари низьким і недостойним заняттям. Але я народився з магічними здібностями – і нічого не можу з цим вдіяти, а тим більше, не тоді, коли готую. Тут, у пекарні, ми постійно застосовуємо чари. Будь хорошою дівчинкою і постарайся, щоб мама про це не дізналася. Добре?

Він витягнув із полиці тоненький жовтий зошит і в задумі хляснув ним по столу.

– Тут записані дуже прості й легкі заклинання, які справді спрацьовують. Дати тобі його?

– Так, будь ласка! – попросила Чарліна. – І звичайно, я нічого не скажу матері. Я так само, як і ти, знаю, як вона до цього ставиться.

– Молодчинка! – втішено сказав пан Бейкер.

Він швиденько засунув обидва зошити поряд із сирником і подав торбу Чарліні. Вони по-змовницьки усміхнулися одне одному.

– Смачного! – побажав він. – І щасти тобі!

– І тобі так само, – відповіла Чарліна. – Дуже дякую тобі, тату!

Вона потяглася і поцілувала батька у присипану борошном веснянкувату щоку, а тоді пішла до виходу з пекарні.

– Пощастило ж тобі! – гукнула до неї Лорна, коли Чарліна відчиняла двері. – А я якраз була поклала око на оцей кремовий торт, що його він тобі дав.

– Їх там було два, – кинула Чарліна через плече і ввійшла до крамниці.

Там, на своє превелике здивування, вона виявила, що Тіммі сидить на мармуровому прилавку, тримаючи Приблуду на руках.

– Вона дуже стривожилася, коли ти пішла і залишила її тут. Гавкала, не перестаючи, – сказав він, ніби виправдовуючись.

«Може, ми все-таки не зробимося ворогами на все життя!» – втішено подумала Чарліна, а Приблуда зіскочила з колін Тіммі та з радісним дзявкотом кинулася до неї. Вона витанцьовувала навколо Чарліни і здійняла такий галас, що Тіммі, мабуть, не почув, як Чарліна йому подякувала. Їй залишилося широко усміхнутися і люб’язно кивнути йому, виходячи з крамниці, бо Приблуда і далі скакала з дзявкотом у неї під ногами.

Крамниця і пекарня знаходилися на протилежному від річки і набережної кінці міста. Чарліна могла би вирушити туди, але оскільки Приблуда мусила йти сама (адже Чарліна несла напхану торбу), коротше було йти Центральною вулицею. Хоча це й була одна з головних вулиць міста, на своє ім’я вона не дуже заслуговувала: вузька, звивиста і без хідників, хоча крамниці обабіч вважалися найкращими. Чарліна поволі рушила вздовж вулиці. Вона раз по раз зупинялася і роздивлялася вітрини, щоб дати змогу Приблуді її наздогнати, ухилялася від пізніх покупців та просто перехожих, які вийшли прогулятися перед вечерею, і думала. Думки її були поділені між специфічною втіхою: «Тепер у Пітера більше не буде виправдання, коли він готуватиме жахливу їжу!» – і подивом: «Тато користується чарами! І завжди користувався!».

Досі Чарліна почувала за собою деяку вину через усі оті свої експерименти з «Книгою палімпсеста», одначе тепер це почуття зникло. «Певно, я успадкувала магічні здібності від тата. Ну й ну! Тепер я достеменно знаю, що можу чаклувати. Але чому ж тато завжди робить те, що каже мама? Він так само наполягає, щоб я була респектабельною, як і вона. Ну й батьки!» – Чарліна виявила, що ця думка чомусь її дуже розвеселила.

Тут раптом у неї за спиною залунав гучний тупіт копит, змішаний з гуркотом, і грубий голос закричав: «З дороги, з дороги!».

Чарліна озирнулася і побачила, що вулицю заполонили вершники в якихось незнайомих мундирах; вони мчали так швидко, що за мить були коло неї. Перехожі притискалися до дверей крамниць і до стін по обидва боки вулиці. Чарліна крутнулася, щоби підхопити Приблуду. Вона спіткнулася об чийсь поріг і впала коліном на торбу з їжею, але все-таки схопила Приблуду і при цьому зуміла не випустити з руки торбу. Стискаючи обіруч Приблуду і торбу, Чарліна припала спиною до стіни – і тут-таки, просто перед її носом, під важке стугоніння копит, промайнули чорні чоботи, встромлені в стремена. Далі мчав галопом цуг лискучих чорних коней; над їхніми спинами грізно ляскав батіг. За кіньми прохурчала розкішна мальована карета з гербом на дверцятах, виблискуючи золотом і склом; каретою правила пара кучерів у капелюхах із плюмажем. За каретою з оглушливим тупотом промчали ще декілька вершників у мундирах.

Наприкінці вулиці вершники звернули і зникли з очей. Приблуда фиркнула. Чарліна знесилено сперлася на стіну.

– Що це було? – запитала вона в жінки, яка втиснулася в мур навпроти неї.

– Це, – відповіла та, – був кронпринц Людовік. Гадаю, він приїхав у гості до короля.

Жінка була вродлива, а поглядом, у якому вгадувалася стримувана лють, вона дещо нагадувала Чарліні Софі Пендрагон. Жінка притискала до грудей хлопчика, який, своєю чергою, міг би бути схожим на Моргана, якби не те, що він ані не писнув. Хлопчик виглядав смертельно наляканим – та й Чарліна теж почувалася скутою переляком.

– Йому не варто так гасати вузькими вуличками! – сердито зауважила Чарліна. – Адже вершники кронпринца могли когось покалічити!

Дівчинка зазирнула в торбу – і виявила, що сирник розламався навпіл. Це розсердило її ще більше.

– Хіба він не міг поїхати по набережній, де повно місця? – вигукнула вона. – Йому що, настільки байдуже?

– Абсолютно, – відповіла жінка.

– Тоді мені навіть страшно подумати, яким він буде, коли стане королем! Він правитиме жахливо!

Жінка зиркнула на Чарліну багатозначним поглядом.

– Я цього від тебе не чула, – сказала вона.

– Бо що? – поцікавилася Чарліна.

– Бо Людовік не любить критики. І він має лабокінів, які допомагають йому з нею боротися. Лабокінів, чуєш, дівчинко? Сподіваймося, ніхто, крім мене, тебе не почув.

Вона підняла хлопчика трохи вище на руку і пішла у своїх справах.

Усю дорогу назад Чарліна розмірковувала над побаченим і почутим, однією рукою тримаючи Приблуду, а іншою – торбу з пирогами. Врешті-решт вона впіймала себе на тому, що дуже сподівається, що її король, Адольфус Десятий, проживе ще довго. «А крім того, я могла би почати революцію, – подумала дівчина. – Господи, щось сьогодні до будинку дідуся Вільяма особливо далеко йти!»

Нарешті вона таки дійшла до дому і, полегшено зітхнувши, опустила Приблуду на садову доріжку. Пітер виявився у кухні – він сидів на одному з десяти клунків з пранням і, набурмосившись, дивився на великий шмат м’яса на столі. Поряд із м’ясом лежали три цибулини і дві морквини.

– Я не знаю, як це приготувати, – зізнався Пітер.

– А тобі й не треба знати, – сказала Чарліна, викладаючи торбу на стіл. – Я сьогодні бачилася з батьком. А оце, – додала вона, витягнувши два записники, – рецепти і заклинання до них.

Записники неабияк постраждали від сирника. Чарліна обтерла їх спідницею і дала Пітерові.

Пітер просяяв і зіскочив з клунка.

– Оце класно! – зрадів він. – А торба їжі – ще класніше!

Чарліна повиймала з торби розламаний сирник, потовчені пиріжки і пом’яті булочки. У торті з кремом, який лежав на самому дні торби, була вм’ятина у формі коліна, а крем порозтікався по пиріжках і булочках. Побачивши це, Чарліна знову розсердилася на принца Людовіка. Намагаючись повернути пиріжкам таку-сяку форму, вона розповіла Пітерові про свою пригоду в місті.

– Так, моя мама завжди каже, що в нього є задатки справжнього тирана, – підтвердив Пітер, щоправда, трохи відсторонено, бо якраз гортав зошити. – Вона говорить, що власне через це і виїхала з країни. Не знаєш, ці заклинання треба промовляти перед приготуванням їжі, в процесі, чи вже після?

– Тато не пояснив. Доведеться тобі самому розібратися, – сказала Чарліна і пішла до кабінету дідуся Вільяма, щоб знайти собі якусь заспокійливу книгу. «Дванадцять гілок чарівної палички» були цікаві, але від цієї книги її голова, здавалося, розлетілася на сотню дрібних уламків. Кожна з гілок чарівної палички ділилася ще на дванадцять гілок, а з кожної з них знову-таки росли ще по дванадцять. «Ще трохи, і я перетворюся на дерево», – подумала Чарліна, розглядаючись по полицях. Вона вибрала собі книгу під назвою «Подорож чарівника», сподіваючись, що це щось пригодницьке. Певною мірою так воно і було, однак дуже швидко Чарліна зрозуміла, що книга розповідала про здобування чародієм своїх умінь крок за кроком.

Читання знову повернуло її до думок про те, що її тато, як виявилося, користується магією. «Я точно знаю, що я її успадкувала, – подумала вона. – Ну бо я навчилася літати, а ще відразу залатала труби у ванній, просто взяла – і зробила. Але мені треба навчитися чаклувати тихо і спокійно, а не викрикуючи і по-всякому обзиваючи речі». Вона все ще розмірковувала над цим, коли Пітер гукнув її йти їсти.

– Я скористався заклинаннями, – похвалився він.

Пітер був дуже гордий собою. Він розігрів пиріжки і зробив дуже смачну суміш з цибулі та моркви.

– А ще, – додав він, – я дуже стомився, бо цілісінький день провів у пошуках.

– Ти шукав золото? – поцікавилася Чарліна.

– Це ж цілком природна річ, – відповів Пітер. – Ми знаємо, що воно десь у цьому будинку. Але натомість я тільки знайшов місце, де живуть кобольди. Це така ніби велика печера, і вони там усяке таке виготовляють. В основному – годинники з зозулею, але я бачив, як дехто з них робить чайнички, а ще вони там біля входу майстрували диван. Я не говорив із ними – не знаю, чи вони були в минулому, чи в теперішньому. Я просто усміхався і дивився. Не хотілося, щоб вони знов розізлилися. А ти що сьогодні робила?

– О боже! – вигукнула Чарліна. – Ну й день у мене був! Почалося з Блима на даху! Я так налякалася! – і Чарліна розповіла Пітерові про всі події цього дня.

Пітер спохмурнів:

– Той Блим і та Софі, – сказав він. – Ти впевнена, що вони не замислили чогось лихого? Знаєш, чарівник Норланд сказав, що вогняні демони – дуже небезпечні створіння.

– Я думала про це, – визнала Чарліна. – Але гадаю, вони не лихі. Скидається на те, що принцеса Хільда покликала їх на допомогу. Цікаво було б дізнатися, що саме шукає король. Він був такий схвильований, коли я знайшла оте фамільне дерево. А ти знав, що у принца Людовіка восьмеро троюрідних братів і сестер, і що їх майже поголовно звали Гансами та Ізоллами, і що майже всі вони погано закінчили?

– Бо всі вони були нікчемні людці, – сказав Пітер. – Моя мама казала, що Ганса Жорстокого отруїла Ізолла Убивиця, а її саму, напившись, звів зі світу Ганс П’яниця. А сам цей Ганс упав зі сходів і скрутив собі в’язи. Його сестру Ізоллу повісили в Чужокрайнії за те, що вона спробувала вбити одного лорда, за якого вийшла заміж. Це вже скільки?

– П’ятеро, – сказала Чарліна, зацікавлена розповіддю. – Ще троє лишилося.

– Це дві Матильди і ще один Ганс, – сказав Пітер. – Ганс Ніколас, ось як його звали, не знаю, як він загинув, знаю тільки, що це сталося десь за кордоном. Одна з Матильд згоріла у пожежі у своєму особняку, а ще одна настільки небезпечна, що принц Людовік наказав замкнути її на горищі в Кастель-Жоє. До неї ніхто не насмілюється наближатися, навіть сам принц Людовік. Вона вбиває людей самим своїм поглядом. Нічого, що я дав Приблуді цей шматок м’яса?

– Думаю, нічого, – сказала Чарліна, – якщо тільки вона не вдавиться. Звідки ти про всіх них знаєш? Я, наприклад, ніколи досі про них не чула.

– Бо я з Білогорії, – сказав Пітер. – У моїй школі кожен учень знає про Дев’ятьох Лихих Кузенів із Верхньої Норландії. Але в цій країні, думаю, ні король, ні принц Людовік не хочуть, щоби було відомо про їхніх огидних родичів. До речі, кажуть, що принц Людовік і сам не кращий за всіх своїх кузенів.

– Але ж ми така гарна країна! – обурилася Чарліна. Вона відчула образу через те, що в її рідній Верхній Норландії народилися такі жахливі люди. А ще це було дуже несправедливо стосовно короля.


## Розділ дванадцятий,


у якому розповідається про прання та яйця лабока


Наступного дня Чарліна прокинулася рано, бо Приблуда тицьнулася мокреньким носиком їй у вухо: певно думала, що їм, як завжди, треба йти до Королівського особняка.

– Ні, мені не треба нікуди йти, – спересердя сказала Чарліна. – Король сьогодні займатиметься принцом Людовіком. Забирайся геть, Приблудо, а то я перетворюся на Ізоллу й отрую тебе! Або на Матильду – і наведу на тебе злі чари. Ану біжи звідси!

Приблуда сумно подріботіла геть, але Чарліна вже прокинулася. Вона ще довго ніжилася в постелі, гамуючи свою злість обіцянками провести чудовий безтурботний день за читанням «Подорожі чарівника».

Пітер також уже встав, однак мав інші ідеї.

– Нам сьогодні треба зайнятися пранням, – оголосив він. – Ти помітила, що тут уже десять мішків з брудним одягом? При тому, що в спальні чарівника Норланда – ще десять? Думаю, в коморі їх так само десять.

Чарліна сердито глянула на мішки з пранням. Вона не могла заперечити, що ті зайняли вже мало не цілу кухню.

– Не треба перейматися, – сказала вона. – Певно, це витівки кобольдів.

– Ні, – заперечив Пітер. – Моя мама каже, що коли брудний одяг не прати, він розмножується.

– У нас є праля, – сказала Чарліна. – Я не вмію прати.

– Я тебе навчу, – сказав Пітер. – Годі прикриватися своїм невіглаством.

Сердито дивуючись, як це Пітерові завжди вдається загнати її до роботи, Чарліна вже невдовзі напружено помпувала у відра воду з колонки надворі, а Пітер відносив відра у пральню і виливав там у величезну мідну виварку. Десь після десятого відра Пітер, повернувшись, сказав:

– Тепер треба якось запалити вогонь під тією виваркою, але я не можу знайти ніякого палива. Як думаєш, де він його тримає?

Чарліна втомлено відгорнула з лиця мокре від поту волосся.

– Певно, там так само, як із вогнем у кухонному вогнищі, – відповіла вона. – Піду гляну.

Вона пішла до сараю, думаючи: «А якщо не спрацює, можемо далі й не намагатися. Це добре».

– Нам потрібне щось, що горітиме, як пальне, – сказала вона Пітерові.

Він безпорадно роззирнувся. У сарайчику не було нічого, крім купки дерев’яних ночов і коробочки з мильною стружкою. Чарліна зазирнула під виварку. Там було чорно від кіптяви. Вона оцінила поглядом ночви: завеликі. Тоді подивилася на мильну стружку і вирішила не ризикувати: їй не хотілося здійняти ще одну бульбашкову заметіль. Чарліна вийшла надвір і відламала з деревця сухий сучок. Тоді застромила його під закопчену виварку, стукнула по ній, сказала: «Вогонь!» – і аж мусила відскочити, так бахнуло полум’я.

– Ось, – сказала вона Пітерові.

– Добре, – сказав той. – Вертайся до колонки. Мусимо налити виварку до повного.

– Нащо? – спитала Чарліна.

– Бо маємо тридцять мішків прання, звісно ж, – пояснив Пітер. – Нам треба буде налити гарячої води в ці ночви, щоб замочити шовковий одяг і попрати вовняний. А тоді ще знадобиться вода для полоскання. Потрібно наносити ще багато-багато відер.

– Повірити не можу! – крізь зуби поскаржилася Чарліна Приблуді, яка прийшла подивитися, зітхнула і взялася за помпу.

Тим часом Пітер виніс із кухні стілець і заніс його у сарай. Тоді, на Чарлінине обурення, він поставив ночви рядочком і почав виливати у них так тяжко напомповані відра холодної води.

– Агов! Я думала, це для виварки! – запротестувала вона.

Пітер виліз на стілець і став цілими жменями закидати у виварку мильну стружку. З виварки здіймалася пара, казан шипів.

– Менше сперечайся, а більше помпуй, – сказав він. – Вода вже майже достатньо загрілася для білого одягу. Ще чотири відра – і вистачить, а тоді можеш починати закидати сорочки та інші речі.

Він зліз зі стільця і пішов до будинку. Повернувся із двома мішками прання, які припер до стіни, а сам пішов по наступні. Чарліна помпувала, важко хекала, кидала довкола сердиті погляди, вилазила на стілець і виливала воду з чотирьох відер у мильні хмари пари, що здіймалася з виварки. Тоді, рада, що може змінити заняття, розв’язала шворочки на першому мішку з пранням. У ньому були шкарпетки, червона чарівнича мантія, дві пари штанів, а на самому низу – сорочки і білизна. Через Пітерів ванний потоп усе це відгонило пліснявою. Як не дивно, коли Чарліна розшнурувала наступний мішок, у ньому виявилися точнісінько такі самі речі.

– Чарівницьке прання не могло не бути дивним, – сказала Чарліна. Вона позгрібала всі речі в оберемок, вилізла на стілець і вкинула речі у виварку.

– Ні, ні, ні! Стій! – закричав Пітер, коли Чарліна вивалювала у виварку вміст другого мішка. Він біг до неї по траві, а за ним тяглися вісім зв’язаних докупи мішків.

– Ти ж сам сказав це зробити! – запротестувала Чарліна.

– Лише після того, як посортуєш, ідіотко! – нагримав Пітер. – Виварюють лише білі речі!

– Я не знала, – понуро мовила Чарліна.

Решту ранку вона провела за сортуванням білизни по купах на траві, а Пітер тим часом кидав сорочки виварюватися і наповнював ночви мильною водою, щоб замочити мантії, шкарпетки і двадцять пар чарівникових штанів.

Врешті-решт він сказав:

– Думаю, сорочки вже досить виварилися, – і підтягнув ночви з холодною водою для полоскання. – Загаси вогонь, щоб я спустив гарячу воду.

Чарліна не мала найменшого уявлення, як гасити магічний вогонь. У порядку експерименту вона ляснула долонею по виварці. Руку обпекло.

– Ай! Вогонь, погасни! – верескнула вона.

Язики полум’я слухняно втяглися і зникли. Чарліна облизала попечені пальці, спостерігаючи, як Пітер відкриває краник внизу виварки і спускає паруючу рожеву воду у водостік. Крізь хмарки пари вона дивилася, як із краника біжить вода.

– Я й не знала, що це рожеве мило, – сказала дівчинка.

– Воно не рожеве, – сказав Пітер. – О, небеса! Поглянь, що ти накоїла цього разу!

Він вискочив на стілець і почав витягувати паруючі сорочки спеціальною палкою з рогачкою на кінці. Усі до єдиної сорочки, хлюпнувши в холодну воду, виявилися яскраво-вишневими. Після сорочок він витягнув п’ятнадцять пар шкарпеточок, які були б замалими навіть для Моргана, і пару чарівницьких штанят розміром як для немовляти. Наприкінці він виловив манюню чарівницьку мантію, з якої стікала паруюча вода, і з осудом тицьнув її Чарліні перед очі.

– Ось що ти наробила, – сказав він. – Не можна прати червоні вовняні речі з білими сорочками, бо вовна пускає фарбу. До того ж вони так збіглися, що тепер замалі навіть для кобольда. Ти цілком дурна!

– Звідки я могла знати? – обурено виправдовувалася Чарліна. – Я жила тепличним життям. Мама ніколи не підпускала мене до пральні.

– Ага, бо це не респектабельно, я знаю, – з відразою сказав Пітер. – Гадаю, ти сподіваєшся, що я повинен тебе пошкодувати! Так-от, мені тебе не шкода! Я не збираюся довіряти тобі маглівницю. Господь знає, що би ти з нею зробила! Я збираюся спробувати заклинання відбілювання, поки маглюватиму. А ти піди принеси з комори мотузку й оту коробочку з прищепками і порозвішуй усе сушитися. Я можу розраховувати, що ти випадково не повісишся, не витвориш нічого такого?

– Я не дурна, – спогорда сказала Чарліна.

Десь через годину, коли Пітер і Чарліна, обоє виснажені та мокрі, спокійно дожовували в кухні залишки вчорашніх пирогів, Чарліна не могла позбутися думки, що принаймні її старання навколо мотузки для білизни виявилися успішнішими, ніж Пітерові зусилля біля маглівниці та заклинання відбілювання. Так, мотузка протяглася зигзагом через усе подвір’я десять разів в один і в другий бік. Зате вона трималася. А ось сорочки, що звисали з прищепок на ній, ніяк не можна було назвати білими. Декотрі мали червоні смуги. Декотрі були всіяні червоними колами, а ще деякі набули ніжної блакитної барви. Більшість мантій мали білі смуги. Шкарпетки і штани всі були кремово-білі. Чарліна подумала, що з її боку дуже тактовно не звертати Пітерову увагу на те, що ельф, який, пригинаючись, пересувався між вивішеним пранням, дивиться на це все з похмурим здивуванням.

– Там ельф! – вигукнув Пітер із повним ротом.

Чарліна ковтнула решту татового пирога і відчинила двері чорного ходу, щоби глянути, чого хоче ельф.

Зігнувшись у три погибелі, ельф протиснувся у двері, велично покрокував на середину кухні, де виставив на стілець скляну скриньку, яку приніс зі собою. У скриньці лежали три круглі білі предмети завбільшки з тенісний м’ячик. Пітер з Чарліною подивилися на них, а тоді на ельфа, який просто стояв мовчки.

– Що це? – врешті-решт промовив Пітер.

Ельф легесенько вклонився.

– Це, – сказав він, – три яйця лабока, які ми видалили з чарівника Вільяма Норланда. Операція була напрочуд складною, проте ми провели її успішно.

– Яйця лабока! – майже в один голос вигукнули Пітер і Чарліна. Чарліна відчула, як її лице сполотніло, і вона мало не пошкодувала, що їла той пиріг. На зблідлому Пітеровому лиці проступили всі веснянки. Приблуда, котра просила з-під столу, щоб її погодували, зайшлася відчайдушним виттям.

– Навіщо… навіщо ви принесли ці яйця сюди? – тільки й спромоглася сказати Чарліна.

Ельф спокійно сказав:

– Бо ми виявили, що не в змозі їх знищити. Вони опираються будь-яким нашим спробам, магічним і фізичним. Врешті-решт ми дійшли висновку, що знищити їх до снаги лише вогняному демонові. Чарівник Норланд розповів нам, що панна Чарівна якраз зараз ввійшла в контакт із вогняним демоном.

– Чарівник Норланд живий? Він із вами говорив? – палко запитав Пітер.

– Так, – відказав ельф. – Він швидко одужує і зможе повернутися сюди через три, щонайпізніше через чотири дні.

– Ой, я така рада! – вигукнула Чарліна. – То він занедужав через яйця лабока?

– Саме так, – підтвердив ельф. – Здається, чарівник зіткнувся з лабоком кілька місяців тому під час прогулянки по гірському лузі. Завдяки тому, що Норланд – чарівник, яйця ввібрали його магію і стали майже незнищенними. Попереджаю: не торкайтеся яєць і не намагайтеся відкрити скриньку з ними. Вони надзвичайно небезпечні. Раджу якнайшвидше звернутися по допомогу до вогняного демона.

Поки Пітер і Чарліна витріщалися на ті три білі яйця у скриньці, ельф знову легенько вклонився і вийшов у міжкімнатні двері. Пітер набрався мужності та побіг за ним із воланням про подальші роз’яснення. Але поки він добіг до вітальні, вхідні двері вже зачинилися за ельфом. Коли ж він, а слідом за ним Чарліна, а слідом за нею Приблуда, вибігли у садок перед домом, ельфа там і слід похолов. Чарліна помітила Ролло, який крадькома визирав з-за стебел гортензії, проте ельф зник.

Дівчинка підібрала Приблуду і посадовила її Пітерові на руки.

– Пітере, – сказала вона, – тримай Приблуду тут. Я піду приведу Кальцифера.

І побігла по садовій доріжці.

– Швидше! – крикнув їй услід Пітер. – Поспіши!

Чарліна зовсім не потребувала цих Пітерових настанов. Вона бігла, а за нею линув відчайдушний писклявий дзявкіт Приблуди. Одначе дівчинка далі бігла і бігла, аж поки не оминула велику скелю. Побачивши попереду місто, вона схопилась за бік і перейшла на швидку ходу – настільки швидку, наскільки було можливо. Сама лише згадка про круглі білі яйця лабока на кухонному столі змушувала її ще більше квапитися щоразу, як тільки вдавалося більш-менш перевести подих. А що, коли з яєць щось вилупиться, перш ніж вона знайде Кальцифера? А що, коли Пітер зробить якусь дурницю – наприклад, спробує накласти на них заклинання? А що, коли… Вона намагалася перестати думати про ці жахливі ймовірності, повторюючи собі під ніс:

– Я така дурна! Я ж могла запитати в того ельфа, що таке Ельфодар! Але зовсім про все забула! Хоч мала би пам’ятати. Яка я дурна!

Серце її трепетало від занепокоєння. Перед очима сама собою поставала картина, як Пітер бурмоче заклинання над скляною скринькою. Спробувати щось таке було цілком у його стилі.

Коли вона дійшла до міста, почався дощ. Чарліну це втішило. Дощ міг відволікти Пітера від яєць лабока. Йому доведеться вийти надвір і познімати одяг, поки він знову не намок. Якщо тільки він уже не встиг зробити якусь дурницю!

Чарліна прийшла під Королівський особняк вся мокра і до краю захекана. Вона гримала калаталом і дзвонила у дзвоник ще затятіше, ніж тоді, коли на даху сидів Блим. Поки Сім відчинив двері, здавалося, минула вічність.

– Ой, Сіме! – видихнула Чарліна. – Мені треба негайно побачити Кальцифера. Чи ви можете мені сказати, де він?

– Безумовно, панно, – відповів Сім, нітрохи не вражений Чарліниним мокрим волоссям і одягом, з якого текли ручаї. – Сер Кальцифер зараз у великому салоні. Дозвольте вас провести.

Він зачинив двері та почовгав геть. Чарліна пішла за ним, залишаючи за собою мокрий слід, проминаючи кам’яні сходи, до великих дверей десь у тильній частині особняка, де дівчинка раніше ніколи не бувала.

– Сюди, панно, – сказав Сім, відчиняючи розкішні, хоча й обідрані двері.

Чарліна ввійшла всередину, у гамір безлічі голосів і натовп вишукано вбраних людей, які, здавалося, кричали одне одного, походжаючи туди-сюди зі шматками торта на витончених блюдцях. Торт був першою річчю, яку Чарліна тут упізнала. Він стояв посередині кімнати на особливому столі. Хоча на цей момент від нього залишилася лише половина, то був безперечно той самий торт, над яким батькові кондитери напрацювалися вчора ввечері. Здавалося, серед цих ошатних незнайомців Чарліна зустріла старого друга. Найближчий чоловік, вбраний у темно-синій оксамит і синю парчу, обернувся і зверхньо подивився на Чарліну, а тоді обмінявся зі своєю дамою презирливими поглядами. Дама була вдягнена («Не у вечірню сукню, о небеса, тільки не в час чаювання!» – подумала Чарліна) в такі розкішні шовкові та сатинові шати, що якби тут була тітонька Семпронія, на тлі цієї дами вона б виглядала обідранкою. Ну але тітоньки Семпронії тут не було, зате був лорд-мер, і з ним його дружина, а також найважливіші люди міста.

– Сіме, – запитав чоловік у темно-синьому одязі, – хто ця мокра мала простолюдинка?

– Леді Чарівна, – відповів Сім, – нова асистентка Його Величності, Ваша Високосте. – Він повернувся до Чарліни: – Дозвольте представити вас Його Високості кронпринцові Людовіку, міледі.

По цих словах він відступив і вийшов із салону.

Чарліні захотілося, щоб підлога розступилася під її мокрими ногами і скинула її в льох. Вона геть-зовсім забула про візит принца Людовіка. Принцеса Хільда, очевидно, запросила на зустріч із принцом вершки верхньонорландської добропристойної публіки. А вона, звичайна собі Чарліна Бейкер, зопалу ввірвалася на врочисте чаювання.

– Дуже приємно зустрітися з вами, Ваша Високосте, – спробувала вимовити вона, проте вийшов лише наляканий шепіт.

Принц Людовік, швидше за все, взагалі її не почув. Він зареготав і сказав:

– Це прізвисько, яке тобі дав король, Леді Чарівна? Так, дівчинко? – він показав виделочкою до торта на свою супутницю. – Я свою асистентку називаю Леді Мішки-з-Грошима. Розумієш, вона обходиться мені в цілий маєток.

Чарліна відкрило було рота, щоб пояснити, як її насправді звати, але дама в не зовсім вечірній сукні озвалася перша:

– Тебе ніхто не просив це говорити! – сердито сказала вона. – Ох ти ж недобре створіння!

Принц Людовік зареготав і обернувся, аби поговорити з безбарвним джентльменом у безбарвному сірому одязі, який саме наблизився. Чарліна вже готова була тихцем відійти шукати Кальцифера, але коли принц обертався, світло з великої люстри впало на його обличчя збоку. Чарліна побачила, як око принца зблиснуло темно-багряним.

Чарліна завмерла, немов статуя, – ціла пройнята жахом. Принц Людовік виявився лабокіном. Якийсь час вона не могла поворухнутися, хоча й знала, що по ній видно, що вона нажахана, і що люди це помічають, відтак дивуються, в чому річ. Безбарвний джентльмен вже дивився на неї з цікавістю в ліловуватих очах. О небеса! Він теж був лабокіном. Ось що стривожило Чарліну, коли вона вперше зустрілася з ним біля кухні.

На щастя, лорд-мер саме в цей момент відійшов від столу з тортом, щоби низько вклонитися королю, і Чарліна побачила коника-гойдалку – ні, навіть не одного, а багато-багато коників-гойдалок. Це трохи відволікло її від переляку. З якоїсь причини коники були розставлені в ряд уздовж стін салону. Блим сидів на одному з них – найближчому до великого мармурового каміна – й уважно дивився на неї. Чарліна зауважила, що він помітив її переляк і хотів, щоби вона пояснила його причину.

Вона почала пробиратися до каміна. По дорозі вона помітила Моргана, який сидів біля мармурової камінної решітки і бавився кубиками. Поруч стояла Софі. Хоча Софі, вбрана в лискучу з відливом синю сукню, випромінювала респектабельність і, здавалося, була поглинута участю в чаюванні, Чарліні на якусь мить здалося, ніби вона бачить перед собою велику левицю з вишкіреними зубами, яка стоїть на сторожі свого левеняти.

– О, привіт, люба Чарівна, – сказала принцеса Хільда майже в саме вухо Софі. – Чи бажаєш торта, раз ти тут?

Чарліна сумно глянула на торт і лише вдихнула його солодкий запах.

– Ні, дякую, мем, – відповіла вона. – Я прийшла з повідомленням для… е-е… пані Пендрагон, ось і все.

Де ж Кальцифер?

– Що ж, ось вона, неподалік, – вказала принцеса Хільда. – Мушу сказати, діти поводяться дуже чемно. Якби так було й надалі!

Зашурхотівши сукнею, принцеса Хільда відійшла запропонувати торта комусь у розкішному одязі. При всьому цьому шурхоті її сукня й близько не була такою вишуканою, як шати інших присутніх у салоні. Подекуди вона вицвіла майже до білого, що нагадало Чарліні про їхнє прання, над яким Пітер попрацював із заклинанням відбілювання. «Щоб тільки Пітер не спробував накласти якісь заклинання на ті яйця лабока!» – подумки благала Чарліна, підходячи до Софі.

– Привіт, – сказала Софі з доволі силуваною усмішкою.

Блим у неї за спиною гойдався на конику, який безперервно рипів: «Рип-рип-рииип», – що не могло не дратувати. Товста няня біля нього невпинно повторювала:

– Паничу Блимчику, прошу, злізьте вже звідти. Від вас тут дуже багато шуму. Паничу Блимчику, я не хочу мусити повторювати вам удруге! – і так раз у раз. Це, певно, дратувало усіх ще більше.

Софі присіла і подала Морганові червоний кубик. Морган передав кубик Чарліні.

– Иній убик, – сказав він їй.

Чарліна теж присіла.

– Ні, не синій, – сказала вона. – Спробуй ще раз.

Софі тихенько пробурмотіла самим кутиком рота:

– Рада тебе бачити. Мене зовсім не цікавить цей принц, а тебе? І ця напиндючена краля біля нього.

– Їйовий? – спробував вгадати Морган, знову віддаючи кубик.

– Я вам не дивуюся, – прошепотіла Чарліна Софі. – Ні, не ліловий, а червоний. А от принц таки дійсно ліловий, принаймні його очі. Він лабокін.

– Що? – здивовано проговорила Софі.

– Сєвоний? – перепитав Морган, з недовірою дивлячись на кубик. «Рип-риип», – повторював коник-гойдалка.

– Так. Червоний, – сказала Чарліна. – Я не можу пояснювати тут. Скажіть, де Кальцифер. Я поясню йому, а він пояснить вам. Мені терміново потрібен Кальцифер.

– Я тут, – сказав Кальцифер. – Навіщо я тобі?

Чарліна озирнулася. Кальцифер сидів серед палаючих дров у каміні, його блакитні пломінчики змішувалися з жовтогарячим полум’ям від дров. Він виглядав так умиротворено, що Чарліна не помічала його, поки він не озвався.

– О, слава небесам! – втішилася вона. – Чи не міг би ти просто зараз піти зі мною до будинку чарівника Норланда? У нас там надзвичайна ситуація, з якою може впоратися тільки вогняний демон. Дуже тебе прошу!


## Розділ тринадцятий,


у якому Кальцифер є напрочуд діяльним


Кальцифер повернув свої жовтогарячі очі у бік Софі.

– Тобі ще треба, щоб я тут вартував? – запитав він. – Чи ви дасте собі раду вдвох?

Софі занепокоєно подивилася на виряджений гомінкий натовп.

– Не думаю, що хтось спробує зробити що-небудь саме зараз, – сказала вона. – Та все одно повертайся чимшвидше. У мене дуже погане передчуття. Я ні на гріш не довіряю отому багряноокому чоловікові. Ані цьому гидкому принцові.

– Добре. Тоді – чимдуж, – протріщав Кальцифер. – Піднімайся-но, юна Чарівно. Я сяду тобі на руки.

Чарліна встала, чекаючи, що її ось-ось ошпарить або принаймні попече. Морган виявив свій протест проти того, щоби вона кудись ішла, тим, що став розмахувати жовтим кубиком, дедалі голосніше викрикуючи: «Зєвений, зєвений, ЗЄВЕНИЙ!».

– Цить! – в один голос сказали Софі та Блим, а товста няня додала: – Паничу Моргане, не можна кричати в присутності короля.

– Це жовтий, – сказала Чарліна, чекаючи, коли всі нарешті відвернуться від них. Вона зрозуміла, що ніхто з присутніх не бачив, що у вогні сидить Кальцифер, і що саме цього Кальцифер і домагався.

Як тільки всі втратили до них інтерес і повернулися до своїх балачок, Кальцифер вискочив із вогню й акуратно сів знервованій Чарліні на пальці, прибравши подобу торта на блюдці. Їй нітрохи не заболіло. Щиро кажучи, Чарліна взагалі майже його не відчула.

– Хитро, – сказала вона.

– Вдавай, що тримаєш мене, – відповів Кальцифер, – і виходь звідси зі мною.

Чарліна обхопила вдаване блюдце і пішла до дверей. На щастя, принц Людовік уже кудись відійшов, але натомість до неї наближався сам король. Він усміхнувся до Чарліни і кивнув їй.

– Бачу, ти взяла собі торта, – сказав він. – Смачний, правда? Хотів би я знати, нащо нам усі ці коники-гойдалки. А ти, бува, не знаєш?

Чарліна похитала головою, і король, все ще усміхаючись, відійшов.

– А й справді, – поцікавилася Чарліна, – нащо нам усі ці коники-гойдалки?

– Для захисту, – сказало блюдце з тортом. – Відчиняй двері та забираймося звідси.

Чарліна прибрала одну руку з удаваного блюдця, відчинила двері й прослизнула у вільгий лункий коридор.

– Захисту кого і від кого? – уточнила вона, намагаючись чимтихіше зачинити за собою двері.

– Для захисту Моргана, – відповіло блюдце з тортом. – Софі сьогодні вранці отримала анонімного листа. У ньому було написано: «Припиняй своє розслідування і покинь Верхню Норландію, інакше твоя дитина постраждає». Але ми не можемо виїхати, бо Софі пообіцяла принцесі, що вона залишиться, доки не з’ясує, куди поділися всі гроші. Ми збираємося завтра вдати, ніби від’їжджаємо…

Кальцифера перервало пронизливе гавкотіння. З-за рогу вирвалася Приблуда і з насолодою тицьнулася Чарліні мокреньким носиком у кісточку на нозі. Кальцифер підскочив і злетів над Чарліниним плечем у своїй власній подобі – блакитної вогняної краплі. Чарліна взяла Приблуду на руки.

– Як ти… – почала вона, намагаючись ухилитися від настирливого собачого язика. Тут вона усвідомила, що Приблуда зовсім не захекалася. – Ой, Кальцифере, вона, мабуть, прибігла сюди короткою дорогою. Ти можеш знайти конференц-зал? Звідти я зумію доставити нас на місце.

– Запросто.

Кальцифер рвонув, ніби блакитна комета, так швидко, що Чарліна ледве встигала за ним. Він кілька разів завертав то вліво, то вправо, і врешті-решт вони потрапили в коридор із кухонними запахами. Чарліна незчулася, як опинилася за дверима конференц-залу – з Приблудою в руках і Кальцифером над плечем, – намагаючись згадати, як потрібно діяти далі.

– Ось як це робиться, – сказав Кальцифер, а тоді зигзагом шмигнув уперед. Чарліна спробувала старанно відтворити його рухи – й опинилася в коридорі зі спальними кімнатами. У вікно за кабінетом дідуся Вільяма світило яскраве сонце. Назустріч їм вискочив Пітер, блідий і нетерплячий.

– Приблуда, гарна собачка! – вигукнув він. – Я послав її за вами. Ви тільки ходіть і погляньте!

Він обернувся і побіг в інший кінець коридору, а тоді тремтячою рукою показав у вікно.

За вікном на гірському лузі щойно закінчився дощ; великі сірі хмари свідчили, що в місті все ще накрапає. Над горами розкинулася веселка: яскрава і пломениста – на фоні хмаровиння, проте бліда та невиразна – на тлі лугу. Росиста трава блискотіла на сонці різнобарвними іскорками, тож якийсь час Чарліна не могла розгледіти, на що саме вказує Пітер.

– Це лабок, – хрипко промовив Пітер. – Так?

Справді, посеред лугу багряною вежею бовванів лабок. Він трохи нахилився, слухаючи кобольда, який вистрибував навколо нього, вказуючи на веселку, і щось викрикав.

– Так, це справді лабок, – підтвердила Чарліна, здригнувшись. – А це Ролло.

На цих її словах лабок розреготався і повернув свої численні комашині очі в бік веселки. Він обережно відступав, поки розмиті веселкові смужки не виявилися просто за його комашиними лапами. Тоді лабок нахилився – і просто із землі витягнув глиняний глечик. Поруч вистрибував Ролло.

– Це, певно, і є той глечик із золотом, котрий ховається під веселкою! – зачудовано вигукнув Пітер.

Вони спостерігали, як лабок передав глечик Ролло, як кобольд ухопив його обіруч. Знахідка явно виявилася доволі важкою. Ролло перестав вистрибувати, похитуючись, він поволікся геть, закинувши голову від пожадливої втіхи. Він обернувся спиною до лабока, тому не бачив, як той підступно простягнув у його бік довгий багряний хоботок. Кобольд, здається, не помітив, що хоботок уколов його в спину, тож просто зникнув у високій луговій траві, притискаючи до себе глечик і сміючись. Лабок також розсміявся, стоячи посеред лугу і вимахуючи комашиними руками.

– Він щойно відклав яйця в Ролло, а той навіть не помітив, – прошепотіла Чарліна.

Їй стало зле. З нею зовсім недавно мало не сталося те ж саме. Пітер був геть зелений на лиці, а Приблуда дрижала.

– Знаєш, Пітере, – сказала Чарліна, – думаю, лабок пообіцяв Ролло глечик із золотом за те, щоб той спричинив чвари між кобольдами і дідусем Вільямом.

– Жодного сумніву, – погодився Пітер. – Поки ти ще не прийшла, я чув, як Ролло кричав, що вимагає плати.

«Він відчинив вікно, щоби послухати, – подумала Чарліна. – От дурень».

– Я мушу оголосити війну, – заявив Кальцифер. Він зблід і якось аж зменшився. Тихеньким тремким голоском просичав: – Я мушу побороти цього лабока, інакше я не заслуговую на те життя, яке дала мені Софі. Заждіть.

Він замовк і повис у повітрі, видовжений і непорушний, заплющивши свої жовтогарячі очі.

– Ви вогняний демон? – запитав Пітер. – Я ніколи раніше не ба…

– Тихо, – сказав Кальцифер. – Мені треба зосередитися. Усе має бути зроблено як треба.

Звідкись долинув слабкий гуркіт. Тоді вгорі – скраю вікна – з’явилося щось, що спершу здалося Чарліні грозовою хмарою. Від неї на луг лягала велика подовгувата чорна тінь, яка дуже швидко дісталася до радісного лабока. Коли тінь упала на нього, лабок обернувся – і на якусь мить завмер. Тоді кинувся навтьоки. На цей момент за подовгуватою тінню з’явився замок, який, власне, і відкидав її, – височезний чорний замок із великих кам’яних брил, із вежами на всіх чотирьох кутах. Було видно, як брили, з яких складався замок, на ходу двигтять і вдаряються одна об одну. Замок наздоганяв лабока.

Лабок метнувся вбік. Замок повернув за ним. Тоді лабок розгорнув свої прозорі крильця, щоб додати собі швидкості, помчав у бік високих скель на краю лугу. Тільки-но добігши до них, він різко розвернувся і кинувся в інший бік, у напрямку вікна. Видно, лабок сподівався, що замок з розгону вріжеться в скелі. Але замок легесенько розвернувся і тільки додав швидкості. Великі клуби диму виривалися з його веж і відпливали у височінь, до згасаючої веселки. Лабок на бігу скосив одне зі своїх численних очей у бік замку, нахилив комашину голову і, розхитуючи вусиками й дзижчачи крильми, заклав широку дугу, яка привела його на самісінький край урвища. Хоча його крила вимахували так часто, що здаля розмилися в невиразні багряні хмарки, скидалося на те, що вони були неспроможні підняти його у повітря. Чарліна збагнула, чому він тоді не став переслідувати її з краю провалля: він просто не зміг би вилетіти назад на свій луг. Замість того, щоб зістрибнути з кручі і втекти, лабок просто біг по краєчку урвища, сподіваючись, що замок поженеться за ним, не втримає рівноваги і звалиться вниз.

Замок і справді погнався за лабоком. Випускаючи хмари диму і пари, він із гуркотом мчав над кручею, і хоча наполовину перевисав над урвищем, проте легко втримував рівновагу. Лабок у розпачі пугукнув і знову змінив напрямок, кинувшись до середини лугу. Там він вдався до останнього трюку – зменшився. Перетворившись на маленьку багряну комашку, лабок потонув у зелені, загубився серед трав і квітів.

За мить чи дві тут-таки був і замок. Задвигтівши, замок зупинився на тому самому місці, де зник лабок, і завис у повітрі. З його пласкої основи почало вириватися полум’я: спершу – жовте, потім – жовтогаряче, тоді – зловісно-бордове і врешті-решт – сліпучо– біле. Язики полум’я лизали низ замку, густий дим піднімався попри стіни і зливався з димом, що бухав із веж. Увесь луг наповнився гарячою чорною імлою. Протягом кількох хвилин, які збоку здавалися годинами, замок, ніби сонце крізь хмари, прозирав крізь дим як розмитий обрис. Навіть з-за шиб чарівного вікна було чути, як стугонить полум’я.

– Готово, – сказав Кальцифер. – Думаю, тепер йому канька.

Він повернувся до Чарліни, і та зауважила, що його очі набули дивного срібного блиску.

– Відчини, будь ласка, вікно, мені треба полетіти туди та в усьому пересвідчитися.

Як тільки Чарліна повернула шпінгалет і відчинила вікно, замок піднявся вище й відлетів убік. Увесь дим і сажа зібралися в одну велику чорну хмару, яка перекотилася за край урвища і вже за межами долини розповзлася, а потім остаточно зникла. Поки Кальцифер летів до лугу, замок скромно тримався осторонь – біля чорного квадрата випаленої землі, а з його веж тепер струменіли тільки тоненькі смужки диму. У вікно війнув надзвичайно гидотний сморід.

– Пху! – скривилася Чарліна. – Що це?

– Гадаю, печений лабок, – припустив Пітер.

Вони спостерігали, як Кальцифер підплив до випаленого квадрата. Опинившись на місці, він перетворився на нестримний синій розчерк, який гасав туди-сюди над попелищем, не пропускаючи ані найменшого клаптика випаленої землі.

Коли він повернувся, його очі знову світилися звичним жовтогарячим кольором.

– Так і є, – весело сповістив він. – Канька.

«Так само як і безлічі квітів», – подумала Чарліна, однак їй здалося нечемним заговорити про це вголос. Найважливіше, що з лабоком покінчено.

– Наступного року квіти виростуть знову, – заспокоїв її Кальцифер. – То нащо ти мене покликала? Через цього лабока?

– Ні, через його яйця, – в один голос відповіли Чарліна і Пітер, а тоді розповіли про ельфа і переказали його слова.

– Покажіть, – наказав Кальцифер.

Вони гуртом пішли на кухню, за винятком Приблуди, яка жалібно заскиглила й відмовилася йти з ними. З кухонного вікна перед Чарліною відкрився чудовий вид на залите сонцем подвір’ячко, де на білизняних мотузках досі висіла рожева, біла і червона білизна, з якої крапотіла вода. Пітер не подумав, що треба забрати її до будинку. «Чим же він тут займався?» – замислилася Чарліна.

Скляна скринька і далі стояла на столі, яйця нікуди з неї не зникли, тільки тепер вона якимось чином занурилася у стільницю, так що над поверхнею виставала тільки її половина.

– Чого це вона так угрузла? – запитала Чарліна. – Через магію в яйцях?

Пітер помітно зніяковів.

– Не зовсім, – промимрив він. – Це сталося, коли я наклав на скриньку охоронне заклинання. Я збирався піти до кабінету пошукати ще якогось заклинання, але якраз побачив, як Ролло говорить із лабоком.

«Як це на нього схоже! – подумала Чарліна. – Цей дурило завжди вважає себе найрозумнішим!»

– Ельфійських чарів було б цілком досить, – сказав Кальцифер, ширяючи понад утопленою скляною скринькою.

– Але ж ельф сказав, що вони небезпечні! – запротестував Пітер.

– А ти зробив їх іще небезпечнішими, – дорікнув йому Кальцифер. – Стійте, де стоїте. Скриньки тепер не можна торкатися. Чи хтось із вас знає поблизу добрячий плаский камінь, на якому я міг би знищити ці яйця?

Пітер намагався триматися, щоб не виглядати присоромленим. Чарліна ж пригадала, що коли падала з урвища, то ледь не гепнулася на скелясте плато, перш ніж зуміла полетіти. Вона якомога докладніше описала Кальциферові, де це було.

– Під кручею. Зрозуміло, – відказав Кальцифер. – Хтось із вас, будь ласка, відчиніть двері чорного ходу, а тоді відійдіть.

Пітер кинувся відкривати двері. Чарліна помітила, що його все ж таки гризе сумління за те, що він зробив зі скляною скринькою. «Але це не зупинить його від того, щоб наступного разу втнути ще якусь дурницю, – подумала дівчинка. – Якби-то він умів учитися на своїх помилках!»

Кальцифер на якусь мить завис над скляною скринькою, а тоді вихором вилетів у відчинені двері. У дверях його щось ніби затримало, він смикався і дрижав, але потім напружився, збільшився удвічі, зробився подібним на великого синього пуголовка, а тоді з силою рвонув уперед і промчав понад мотузками зі строкатим пранням. Скляна скринька зі скреготом і таким звуком, ніби хтось розсипав купу дощок, вирвалася з заглибини у столі й полетіла услід за вогняним демоном. Вона промайнула понад двором і помчала у той бік, де в небі розчинявся схожий на краплину блакитний силует Кальцифера. Пітер і Чарліна підбігли до дверей і спостерігали, як скринька, виблискуючи скляними боками, полинула над зеленими пагорбами у бік лабокового лугу, аж поки не зникла з очей.

– Ой, – забідкалася Чарліна, – я забула розповісти йому, що принц Людовік – лабокін!

– Що, справді лабокін? – перепитав Пітер, зачиняючи двері. – Тоді зрозуміло, чому моя мама виїхала з цієї країни.

Чарліну не надто цікавила Пітерова мама. Вона нетерпляче відвернулася, і побачила, що стільниця знову стала ідеально пласкою. Що ж, одним клопотом менше, а то вона вже почала непокоїтися, що робити зі столом, у якому посередині зяє велика квадратна вм’ятина.

– То яке охоронне заклинання ти застосував? – запитала Чарліна.

– Я потім тобі покажу, – ідмахнувся Пітер. – Зараз я хотів би ще раз поглянути на той замок. Як думаєш, ми могли би відчинити вікно й підібратися до нього поближче?

– Ні, – відрізала Чарліна.

– Але лабок точно мертвий, – не здавався Пітер. – Нам нічого не загрожує.

Чарліна виразно відчувала, що Пітер напрошується на неприємності.

– Із чого ти взяв, що там був лише один лабок? – запитала вона.

– В енциклопедії так пише, – наполіг Пітер. – Лабоки – самітники.

Не припиняючи запеклої суперечки, вони пройшли у внутрішні двері й повернули ліворуч, у коридор. Там Пітер відчайдушно рвонув до вікна. Чарліна кинулася за ним і схопила хлопця за край його жакета. З тривожним дзявкотом до них кинулася Приблуда, яка додумалася перегородити Пітерові шлях, кинувшись йому під ноги. Щоб не впасти, йому довелося виставити перед собою руки і впертися ними у вікно. Чарліна роздратовано поглянула на гірський луг за вікном, який мирно виблискував у променях призахідного сонця, а біля випаленого клаптя землі на ньому стояв замок. Це була одна з найчудернацькіших будівель, які Чарліні доводилося бачити.

Нестерпно яскравий спалах на мить засліпив їх.

Невдовзі долинув гуркіт вибуху, настільки ж гучний, наскільки яскравим був спалах. Підлога під ногами задвигтіла, віконна шибка задрижала у рамі. Усе затрусилося. Крізь сльози від яскравого світла і темні плями в очах Чарліні здалося, що вона бачить, як замок вібрує знизу й аж до самого верху. Хоч вуха позакладало від грому, та їй здалося, ніби вона чує, як тріщать, двигтять і гримлять камені у стінах Мандрівного замку.

«Розумничка Приблуда! – подумала Чарліна. – Якби Пітер оце зараз виліз назовні, було би вже по ньому».

– Як гадаєш, що це було? – запитав Пітер, як тільки до них повернувся слух.

– Кальцифер знищив яйця лабока, звичайно, – відповіла Чарліна. – Скелі, куди він полетів, – скраю, на межі лугу.

Вони невтомно кліпали, щоби позбутися синіх, сірих і жовтих кіл, які витанцьовували перед очима. Не вірячи власним відчуттям, вони вдивлялися в луг: половину його ніби корова язиком злизала, разом із травою й квітами. Там унизу зараз, певно, утворився нічогенький обвал.

– Г-м-м, – озвався Пітер. – Як думаєш, не міг він і себе знищити разом із лабоковими яйцями?

– Сподіваюся, що ні! – відповіла Чарліна.

Вони чекали і спостерігали. Хоча у вухах ще трохи гуділо, до них повернувся слух, кола перед очима потроху згасали. За якийсь час вони побачили, як замок піднявся і самотньо й сумно поплив до скель по той бік лугу. Вони дивилися, як він переплив поверх кам’яної гряди і зникнув з очей за гірським кряжем. Від Кальцифера не лишилося ані сліду.

– Може, він повернувся на кухню, – припустив Пітер.

Вони метнулися на кухню, відчинили двері чорного ходу і стали вдивлятися в небо понад розвішаною білизною, однак синього, подібного на краплю силуету ніде не було видно. Тоді вони пройшли у вітальню й відкрили парадні двері. Але єдиними синіми плямами надворі були квіти гортензії.

– А вогненні демони взагалі вмирають? – запитав Пітер.

– Звідки я можу знати? – відмахнулася Чарліна. Як завжди у хвилини клопотів, вона чітко усвідомлювала, чим бажає зайнятися. – Я йду читати.

Чарліна залізла на найближчий диван, надягла окуляри й підняла з підлоги «Подорож чарівника». Пітер сердито зітхнув і вийшов з кімнати.

Але з читанням у неї нічого не вийшло: Чарліна ніяк не могла зосередитися. Вона весь час думала про Софі й Моргана. Було цілком зрозуміло, що якимось незбагненним чином Кальцифер є для Софі членом родини.

– Для неї це було б набагато тяжче, ніж для мене, якби я раптом втратила тебе, – звернулася вона до Приблуди, яка прийшла посидіти на її туфлях.

Чарліна подумала, що варто було би піти до Королівського особняка і розповісти Софі, що трапилося, але тим часом надворі вже геть стемніло. Софі зараз, певно, на званій вечері, сидить навпроти принца-лабокіна, а навколо запалені свічки і все таке. Чарліна сумнівалася, що ще раз наважиться втрутитися в перебіг урочистостей у Королівському особняку. До того ж Софі й так страшенно непокоїться через оту небезпеку для Моргана. Чарліні не хотілося додавати їй зайвої гризоти. А може, Кальцифер повернеться вранці. Як-не-як, він же весь із вогню. З іншого боку, такий сильний вибух міг знищити що завгодно. Чарліна уявила крихітні сині вогники, розсипані серед каменепаду…

До вітальні зайшов Пітер і сказав:

– Я знаю, що нам треба зробити.

– І що ж? – в’їдливо поцікавилася Чарліна.

– Нам треба піти до кобольдів і розповісти їм про Ролло, – заявив Пітер.

Чарліна здивовано подивилася на нього. Тоді зняла окуляри і подивилася ще раз, уважніше:

– А яке діло кобольдам до Кальцифера?

– Жодного, – збентежено відповів Пітер. – Але ми можемо довести їм, що лабок заплатив Ролло, щоби той завдав їм клопотів.

Чарліні страшенно кортіло встати і вперіщити Пітера по голові «Подорожжю чарівника». До чого тут кобольди?!

– Треба йти вже, – переконував Пітер, – перш ніж…

– Уранці, – твердо відрізала Чарліна. – Уранці, після того як ми підемо до скель подивитися, що сталося із Кальцифером.

– Але… – почав Пітер.

– Тому що, – квапливо перебила його Чарліна, гарячково підшукуючи відповідну причину, – Ролло зараз десь ховає свій глечик із золотом, а якщо ти збираєшся його звинувачувати, він має бути серед кобольдів.

Як не дивно, Пітер трошки подумав і погодився з нею.

– А ще нам треба прибрати спальню чарівника Норланда, – зауважив він. – Якби раптом його вже завтра повернули додому.

– От і займися цим, – сказала Чарліна. А подумки додала: «Поки я не жбурнула в тебе книжкою. Або навіть вазою!».


## Розділ чотирнадцятий,


у якому знову повно кобольдів


Коли Чарліна прокинулася наступного ранку, вона й далі думала про Кальцифера. Вийшовши з туалету, вона побачила, як Пітер перестеляє простирадла на ліжку дідуся Вільяма, складаючи несвіжу постіль у торбу на прання. Чарліна зітхнула. Додаткова робота.

– Зате, – пояснила вона Приблуді, кладучи на підлогу звичайну порцію собачого корму, – він матиме чим зайнятися, поки я шукатиму Кальцифера. То що, підеш зі мною до тих скель?

Приблуда, як завжди, була готова йти з Чарліною хоч на край світу. Після сніданку собачка нетерпляче подріботіла за дівчинкою через вітальню до парадного входу. Проте до скель вони так і не пішли. Як тільки Чарліна поклала руку на клямку, з-за її спини на двері кинулася Приблуда і різко їх відчинила. Перед порогом стояв Ролло, простягаючи руку по щоденний глечик молока. Приблуда з тоненьким гарчанням кинулася на нього, схопила зубами за шию і приперла до землі.

– Пітере! – закричала Чарліна, стоячи в калюжі розлитого молока. – Швидко сюди! Нам потрібна торба!

Вона поставила на Ролло ногу, щоби втримати його на місці.

– Торбу! Торбу! – щосили горлала вона.

Ролло з усіх сил борсався і звивався в неї під ногою, тоді як Приблуда відпустила його шию, щоб обгавкати. Ролло вносив свою частку в загальний гармидер криками: «Рятуйте! Вбивають! Грабіжники!» – волаючи гучним скрипучим голосом.

Пітер, треба віддати йому належне, примчав миттю. Він кинув лише один погляд на сцену на порозі, схопив одну з вишитих торб пані Бейкер і накинув її Ролло на ноги, перш ніж Чарліна встигла перевести подих, щоби все пояснити. Наступної миті він запхав Ролло в торбу вже цілого і тримав його на витягнутій руці, другою тим часом намагаючись залізти собі в кишеню. Торба смикалася, борсалася і розбризкувала молоко.

– Гарна робота! – сказав Пітер. – Витягни в мене з кишені шворочку, гаразд? Ми ж не хочемо дати йому втекти.

Коли Чарліна витягла в нього з кишені довгеньку багряну шворочку, він додав:

– Ти вже поснідала? Добре. Зав’яжи торбу якомога міцніше. А тоді потримай, поки я зберуся, і можемо йти.

– Грбможіф, грбраффя! – долинало з торби, коли Пітер передавав її Чарліні.

– Цить, – наказала Чарліна і міцно взяла торбу обіруч за верхню її частину над багряною шворкою. Торба метлялася туди-сюди, а Чарліна тим часом спостерігала, як Пітер виймає із кишень куртки моточки кольорових ниток. Він пов’язав червону нитку на великому пальці лівої руки, тоді зелену – на великому пальці правої, тоді ще багряну, жовту і рожеву – на перших трьох пальцях правої руки, а чорну, білу і синю – на перших трьох пальцях лівої. Приблуда стояла на порозі, нашорошивши кошлаті вушка, і зацікавлено спостерігала за процесом.

– Ми шукатимемо кінець веселки, чи що? – запитала Чарліна.

– Ні, це я так запам’ятав дорогу до кобольдів, – пояснив Пітер. – Гаразд. Зачиняй двері та ходімо.

– Гржаф! – заверещала торба.

– І тобі того самого, – відповів Пітер, прямуючи до внутрішніх дверей. Слідом дріботіла Приблуда, а в хвості їхньої процесії йшла Чарліна з неспокійною торбою.

У дверях вони повернули направо. Чарліна була надто зайнята, аби сказати, що це, на її думку, дорога до конференц-залу. Вона згадала, наскільки легко кобольди зникали і знову з’являлися, як сам Ролло на її очах немовби провалився під землю на гірському лузі. Їй здалося очевидним, що Ролло так само здатний пройти крізь дно вишиваної торби – і це тільки питання часу. Правда, вона однією рукою притримувала торбу, проте була впевнена, що цього не досить. Не звертаючи уваги на молоко, яке скрапувало в неї між пальцями, Чарліна намагалася втримати Ролло всередині за допомогою заклинання. Проблема була в тому, що вона не мала уявлення, як це робиться. Усе, до чого вона змогла додуматися, – це вчинити так само, як із заклинаннями на протікання труб. «Лишайся всередині! Лишайся всередині!» – думала вона про Ролло, погладжуючи низ торби. Кожне таке погладжування викликало в торбі здушений крик, що остаточно переконало Чарліну в тому, що Ролло таки дійсно намагається втекти. Тому вона просто йшла за Пітером, бездумно повторюючи кожен його поворот, і взагалі не запам’ятала дороги до кобольдів. Чарліна зауважила тільки, коли вони прийшли.

Вони стояли перед величезною добре освітленою печерою, в якій метушилися юрми синеньких чоловічків. Було важко сказати, чим більшість із них зайняті, бо роздивитися печеру не давав дуже дивний предмет при самому вході. Предмет нагадував кінні сани, якими у Верхній Норландії користувалися взимку, коли випадав сніг і ставало неможливо їздити підводами чи каретами. От тільки ця штука не мала голоблі, щоб можна було б запрягти коня. Натомість ззаду стирчала величезна вигнута ручка, розкішно оздоблена завитками. При цьому предметі працювали десятки кобольдів, які повзали по ньому, ніби мурашки. Одні оббивали його всередині овечими шкурами, інші різьбили орнаменти, а ще інші малювали ззовні блакитні квіти на золотому тлі. Хоч що б це не було, після завершення роботи воно мало виглядати надзвичайно велично.

Пітер звернувся до Чарліни:

– Можна сподіватися, що цього разу ти поводитимешся ввічливо? Чи принаймні пам’ятатимеш, що треба бути тактовною?

– Спробую, – сказала Чарліна. – Це залежить…

– Тоді я сам вестиму переговори, – попередив Пітер. Він поплескав найближчу кобольдиху по плечі: – Вибачте. Чи не могли б ви сказати, де мені знайти Тіммінза?

– Там далі у печері, – пропищала кобольдиха, показуючи пензликом. – Працює над годинником із зозулею. Навіщо він вам?

– Маємо розказати йому одну дуже важливу річ, – відповів Пітер.

Це привернуло увагу більшості кобольдів, що працювали над дивним предметом. Декотрі з них обернулися й тривожно дивилися на Приблуду. Приблуда негайно прибрала веселого, стриманого і милого вигляду. Інші дивилися на Чарліну і вишиту торбу, яка сіпалася в її руках.

– Хто там у тебе? – спитав один з кобольдів у Чарліни.

– Ролло, – відповіла Чарліна.

Більшість кобольдів кивнули, причому без жодного здивування. Коли Пітер запитав, чи можна піти поговорити з Тіммінзом, усі ще раз кивнули і сказали: «Ідіть». Чарліні здалося. що Ролло тут недолюблюють. Очевидно, Ролло також це знав, бо перестав борсатися і сидів тихесенько, поки Пітер обходив дивний предмет, за ним ішла Чарліна, тримаючи торбу обіруч з боків та намагаючись не вимазати її об свіжу фарбу.

– Що це ви робите? – поцікавилася вона дорогою в найближчої групки кобольдів.

– Замовлення від ельфів, – відповів один із них.

Інший додав:

– Має дорого коштувати.

Третій сказав:

– Ельфи завжди добре платять.

Чарліна пішла далі, вглиб печери, так нічого і не дізнавшись. Печера була величезна, між запрацьованих дорослих тут усюди гасала кобольдівська дітлашня. Більшість дітей, угледівши Приблуду, заверещали і кинулися навтьоки. Їхні батьки переважно просто обережно відступали, ховаючись за тим, над чим працювали, і далі фарбували, полірували або різьбили. Пітер вів Чарліну з Приблудою між кониками-гойдалками, ляльковими будиночками, стільчиками для немовлят, шафковими годинниками, скринями, дерев’яними ляльками на пружинах, аж поки вони нарешті дійшли до годинника з зозулею. Помилитися було неможливо. Годинник був просто гігантський. Величезна дерев’яна шафка годинника здіймалася аж до освітленого магічним світлом склепіння печери; окремо стояв циферблат, закриваючи більшу частину стіни печери за шафкою. Сама ж зозуля, яку два десятки кобольдів старанно обліплювали пір’ям, була, певно, більша за Пітера й Чарліну вкупі. Чарліна здивувалася, кому це міг знадобитися такий величезний годинник.

Тіммінз порався в масивному годинниковому механізмі, орудуючи маленьким гайковим ключем.

– Ось він, – сказав Пітер, упізнавши його по носі.

Пітер підійшов до велетенського механізму і прокашлявся:

– Перепрошую. Кгм. Перепрошуємо.

Тіммінз перегнувся над могутньою металевою пружиною і сердито на них поглянув.

– А, це ви, – він подивився на торбу. – Тепер ви вдалися до кіднепінгу, так?

Ролло, певно, почув голос Тіммінза і вирішив, що тепер він – серед друзів.

– Грбможіф! Вефевикфафи! – загуло у торбі.

– Це Ролло, – осудливо мовив Тіммінз.

– Так і є, – проговорив Пітер. – Ми принесли його сюди, щоб він тобі зізнався у злочині. Лабок у горах підкупив його, щоб він спричинив чвари між вами і чарівником Норландом.

– Гвевафавний вакфеф! – зарепетувала торба.

Але Тіммінз від жаху став срібно-блакитним.

– Лабок? – перепитав він.

– Саме так, – підтвердив Пітер. – Ми бачили його вчора, Ролло якраз просив у лабока винагороду. І лабок дав йому глечик золота з-під кінця веселки.

– Грбрефня! – голосно заперечила торба. – Веффегрвиградки!

– Ми обоє бачили, – сказав Пітер.

– Випустіть його, – сказав Тіммінз. – Хай говорить.

Пітер кивнув Чарліні. Вона прибрала руку з-під торби і перестала робити те, що, як вона сподівалася, було чарами. Тієї ж миті Ролло випав із торби, сів на долівці та почав випльовувати просяклі молоком відривки вовняних ниток і крихти печива, люто зиркаючи на Пітера.

«Я справді чарувала! Я втримувала його в торбі!» – подумала Чарліна.

– Бачиш, які вони? – сердито сказав Ролло. – Засовують тебе в торбу і затуляють тобі рота мокрими нитками, щоб ти не міг відповісти, поки вони розповідають про тебе всякі небилиці!

– Тепер ти можеш говорити, – сказав Тіммінз. – Ти дістав глечик золота від лабока за те, що посварив нас із чарівником?

– Як би я міг це зробити? – вдаючи доброчесність, сказав Ролло. – Жоден кобольд нізащо у світі не став би розмовляти з лабоком. Ви всі це знаєте!

На цей момент навколо зібралася чимала юрма кобольдів – на безпечній відстані від Приблуди, тож Ролло драматично витягнув руки в їхній бік.

– Будьте свідками! – оголосив він. – Я став жертвою ганебного наклепу!

– Хто-небудь, підіть обшукайте його грот, – наказав Тіммінз.

Кілька кобольдів негайно пішли перевірити житло Ролло. Той враз зірвався на ноги.

– Я – з вами! – закричав він. – Я доведу, що там нічого нема!

Ролло встиг зробити три кроки, одначе Приблуда вхопила його ззаду за синю курточку і знов повалила на підлогу. Собачка так і стояла, тримаючи Ролло зубами за куртку і помахуючи обтріпаним хвостом, крім того, вона повернула одне вухо в бік Чарліни, ніби запитувала: «Я правильно вчинила?».

– Ти все дуже правильно зробила, – похвалила її Чарліна. – Гарна собачка.

Ролло заверещав:

– Прибери її! Вона поранить мені спину, боляче!

– Ні. Ти залишишся тут, поки не прийдуть ті, котрі обшукують твій грот, – сказала Чарліна.

Ролло склав руки на грудях і сів з виглядом ображеного праведника. Чарліна обернулася до Тіммінза:

– Чи можна вас запитати, хто замовив такий величезний годинник? Поки ми всі чекаємо, – додала вона, помітивши, як Пітер поводить головою в її бік.

Тіммінз подивився на велетенські частини годинника.

– Кронпринц Людовік, – сказав він із якоюсь похмурою гордістю. – Він хотів щось приголомшливе для Кастель-Жоє, – але раптом похмурість узяла в кобольді гору над гордістю. – Та він досі не заплатив нам ні пенні. Ніколи не платить. Подумати лише, такий неймовірно багатий…

Його перебили кобольди, які бігцем поверталися.

– Ось він! – кричали вони. – Це ж він? Був у нього під ліжком!

Кобольд попереду ніс обіруч глечик. Він виглядав як звичайнісінький глиняний глечик, з тих, у яких у печі варять їжу, з тією лише відмінністю, що навколо нього розходилося легеньке сяйво веселкових барв.

– Це він, – сказав Пітер.

– Тоді що він, по-вашому, зробив із золотом? – запитав кобольд, який приніс глечик.

– Як це – що я зробив із золотом? – обурено спитав Ролло. – Оцей горщик був ущерть повний… – він затнувся, усвідомивши, що проговорився.

– Його там нема. Сам глянь, якщо не віриш, – сказав перший кобольд. Він кинув глечик на землю біля витягнутих ніг Ролло. – Ось яким ми його знайшли.

Ролло нагнувся, щоб зазирнути в глечик, – і нажахано скрикнув. Він запхав усередину руку – й витягнув жменю пожухлого жовтого листя. Тоді ще одну жменю, і ще, аж врешті-решт сів при купці сухого листя, встромивши в глечик обидві руки.

– Воно зникло! – простогнав він. – Обернулося на сухе листя. Лабок мене використав!

– То ти визнаєш, що лабок заплатив тобі за наші чвари? – запитав Тіммінз.

Ролло хмуро глянув спідлоба на Тіммінза.

– Я нічого не визнаю, крім того, що мене пограбовано.

Пітер кахикнув.

– Кгм. Боюся, що лабок використав його у ще гірший спосіб. Коли Ролло повернувся до нього спиною, лабок відклав у нього яйця.

Навколо пролунали вражені зойки. Носаті кобольдівські обличчя, зблідлі від жаху, обернулися до Ролло, а тоді – до Пітера.

– Це правда. Ми обоє бачили, – підтвердив Пітер.

Чарліна ствердно кивнула, коли кобольди обернулися до неї.

– Достеменна правда, – сказала вона.

– Брехня! – заверещав Ролло. – Ви мене розігруєте!

– Ні, не розігруємо, – сказала Чарліна. – Лабок вистромив яйцеклад і вколов тебе в спину, перш ніж ти встиг сховатися під землю. Хіба ти не скаржився тільки що, що тебе болить спина?

Ролло витріщив очі на Чарліну. Він їй повірив. Він відкрив рота. Коли Ролло закричав, Приблуда поспішно відбігла від нього. Він відкинув глечик, затупотів, здійнявши підборами вихор сухого листя, і репетував, аж поки його лице не зробилося темно-синім.

– Мені кінець! – бідкався він. – Я ходячий мрець! У мені щось сидить і росте! Рятуйте! Прошу, хто-небудь, допоможіть мені!

Йому ніхто не допомагав. Усі кобольди відступили і дивилися на Ролло з жахом. Пітер спостерігав за цим із відразою. Одна кобольдиха сказала:

– Яке ганебне видовище!

Чарліні це здалося таким несправедливим, що вона мимоволі щиро поспівчувала Ролло.

– Ельфи можуть йому допомогти, – сказала вона Тіммінзові.

– Що ти сказала? – Тіммінз клацнув пальцями.

Миттю запала тиша. Хоча Ролло й далі барабанив каблуками і відкривав рота, звуку не було чути.

– Що ти сказала? – запитав Тіммінз Чарліну.

– Ельфи, – сказала Чарліна. – Вони вміють видаляти лабокові яйця.

– Так, – підтвердив Пітер. – Лабок був відклав яйця в чарівника Норланда. Саме тому ельфи його забрали – щоб вилікувати. Учора в дім чарівника прийшов ельф і приніс яйця, які витягли з Норланда.

– Ельфи дорого правлять, – зауважив кобольд біля правого коліна Чарліни, явно під враженням.

– Гадаю, король заплатив, – сказала Чарліна.

– Цитьте! – Тіммінз насупився і зітхнув. – Думаю, ми можемо віддати ельфам їхнє крісло-сани задурно, щоб вони натомість вилікували Ролло. Прокляття! Тепер це вже два замовлення, за які нам не заплатять! Хто-небудь, покладіть Ролло в ліжко, а я піду поговорю з ельфами. І ще раз попереджаю вас усіх – навіть не наближайтеся до того лугу.

– О, тепер уже можна, – радісно сказав Пітер. – Той лабок мертвий. Його вбив вогняний демон.

– Що? – заверещали кобольди. – Мертвий? – вигукували вони. – Справді? Це ти про того вогняного демона, який прибув з візитом до короля? Він справді вбив лабока?

– Так, справді, – Пітер перекрикував гамір. – Він убив лабока, а тоді знищив яйця лабока, що їх приніс ельф.

– І ми думаємо, що сам він при цьому теж загинув, – додала Чарліна.

Вона була впевнена, що жоден кобольд її не розчув. Вони танцювали, радісно гукали і підкидали в повітря свої сині шапочки.

Коли гамір трохи вщух і чотири дебелі кобольди віднесли геть Ролло, який досі беззвучно плакав і смикав ногами, Тіммінз серйозно сказав Пітерові:

– Цей лабок тримав нас усіх у лютому страху, він був батьком кронпринца Людовіка і взагалі. Що ми можемо дати вогняному демонові, щоби виявити нашу вдячність, як гадаєш?

– Повернути крани на кухню чарівнику Норланду, – швидко проказав Пітер.

– Це, – відповів Тіммінз, – безумовно. Їх забрали через інтриги Ролло. Я запитую, що прості кобольди можуть зробити для вогняного демона, чого він не може зробити для себе сам?

– Я знаю, – озвалася Чарліна. Усі шанобливо притихли, чекаючи, що вона скаже далі. – Кальцифер і його… е-е… сім’я намагалися з’ясувати, куди постійно зникають королівські гроші. Чи могли б ви їм у цьому допомогти?

Навколо Чарліниних колін залунало «Це легко!» і «Не проблема!», а також радісний сміх, ніби Чарліна спитала якусь дурницю. Тіммінз так розслабився, що його чоло повністю розгладилося від зморшок, через що ніс, та й усе лице, стали виглядати удвічі довшими.

– Це легко зробити, – сказав він, – і це нічого не коштуватиме, – тоді глянув на протилежний край печери, де висіло не менше ніж шістдесят годинників із зозулями, причому їх маятники гойдалися у шістдесяти різних ритмах. – Якщо ви підете зі мною просто зараз, думаю, ми якраз устигнемо побачити, куди зникають королівські гроші. Ви впевнені, що вогняний демон буде цим задоволений?

– Абсолютно, – сказала Чарліна.

– Тоді прошу йти за мною, – сказав Тіммінз і повів їх до протилежного від входу краю печери.

Куди б вони не йшли, шлях обіцяв бути довгим. Чарліна заплуталася точнісінько так само, як дорогою до печери кобольдів. Усю відстань вони подолали в напівтемряві, а весь маршрут, здавалося, складався із суцільних поворотів – коли плавних, коли різких, а коли і не плавних, і не різких, а так собі. Раз у раз Тіммінз казав щось на кшталт: «Три короткі кроки і поворот ліворуч» або «Відлічіть вісім людських кроків, поверніть ліворуч, тоді різко праворуч, а тоді знов ліворуч», – і це тривало настільки довго, що аж Приблуда втомилася і почала скімлити, щоб її взяти на руки. Далі – як виявилося, більш ніж половину дороги, – Чарліна несла собачку на руках.

– Мушу пояснити, що тутешні кобольди належать до іншого клану, – промовив Тіммінз, коли попереду нарешті з’явилося щось схоже на денне світло. – Мені хочеться думати, що мій клан на їхньому місці дав би собі раду краще.

Тоді, перш ніж Чарліна встигла запитати, що він має на увазі, кобольд видав суцільний потік різких поворотів праворуч і плавних ліворуч із кількома зигзагами посередині – а тоді вони опинилися в підземному ході, освітленому холодним зеленкуватим денним світлом. Мармурові сходи, покриті зеленою цвіллю, вели в якісь кущі. Певно, колись давно ці кущі були посаджені обабіч сходів, але зараз вони займали собою весь простір.

Приблуда голосно загарчала – так, ніби вдвічі більший за неї пес.

– Цить! – прошепотів Тіммінз. – Від зараз – жодного звуку.

Приблуда миттю замовкла, але Чарліна відчувала, як її гаряче тільце дрижить від мовчазного гарчання. Чарліна обернулася, щоби переконатися, що Пітерові теж вистачає розуму мовчати.

Пітера з ними не було. Тут були тільки вона, Приблуда і Тіммінз.

Чарліна страшно розлютилася. Вона знала, що трапилося: десь на цьому заплутаному шляху, коли Тіммінз наказав повернути ліворуч, Пітер повернув праворуч. Чи навпаки. Чарліна не уявляла, в який момент це сталося, але не сумнівалася, що саме так воно і було.

«Байдуже, – подумала вона. – У нього на пальцях досить кольорових ниток, щоби знайти шлях до Інгарії і назад. Він, певно, повернеться до будинку дідуся Вільяма ще швидше, ніж я». Тож дівчинка викинула Пітера з голови і зосередилася на тому, щоб безшелесно скрадатися слизькими вкритими цвіллю сходинками, а тоді знайти в кущах шпарку, крізь яку можна дивитися, не зрушивши ні листочка.

За кущами яскраве сонячне світло падало на зелену-презелену добре доглянуту траву, а далі – на сліпучо-білу садову доріжку. Доріжка пролягала між деревами, крони яких були підстрижені у формі шишок, шпичок, конусів і дисків, ніби на уроці геометрії, і вела до невеликого казкового палацу з безліччю тонких башточок із гостроверхими синіми дахами. Чарліна впізнала, що це – Кастель-Жоє, резиденція кронпринца Людовіка. Вона дещо присоромлено усвідомила, що саме цю будівлю уявляла собі щоразу, коли в книгах згадувався палац.

«Певно, в мене зовсім нема уяви», – подумала вона. А тоді подумала: «Ні, не тому!». Адже щоразу, коли її батько робив пісочне печиво, яке продавав у коробочках на Травневе свято, на кришці коробочки завжди зображався Кастель-Жоє. Як-не-як, а Кастель-Жоє – гордість Верхньої Норландії. «Не дивно, що сюди так далеко йти, – думала вона. – Ми пройшли, певно, половину Норландської долини! І я все ще саме так уявляю собі ідеальний палац, ось!»

З розігрітої білої стежини долинули кроки, і з’явився сам принц Людовік. Величний, у біло-лазурних шатах, він неспішно прямував до палацу. Порівнявшись із кущем, за яким зачаїлася Чарліна, принц Людовік зупинився й обернувся.

– Ходіть швидше! Що, не можете? – сердито сказав він. – Рухайтеся!

– Ми стараємося, Високосте! – пропищав тонкий засапаний голосок.

На доріжці з’явилася вервечка кобольдів, які важко пленталися, згинаючись під тягарем пухирчастих шкіряних мішків. Вони були не так сині, як сіро-зелені, і виглядали страшенно нещасними. Можливо, почасти цю їхню нещасність викликало денне світло, адже кобольди воліють жити в темряві, проте Чарліна подумала, що колір їхньої шкіри свідчить радше про клопоти зі здоров’ям. Ноги під ними тремтіли. Один чи двоє страшенно кашляли. Останній у вервечці почувався настільки зле, що похитнувся і впав, з його рук вислизнув мішок, із якого на сліпучо-білу доріжку викотилися золоті монети.

У цю ж мить у полі зору з’явився безбарвний джентльмен. Він підійшов до лежачого кобольда і почав його копати. Він ані не копав якось особливо сильно, ані не виглядав якимось особливо жорстоким – це більше нагадувало те, ніби він намагається знову привести в дію якусь машину. Кобольд зіщулився під ударами і взявся відчайдушно збирати золоті монети назад у мішок, поки не позбирав їх усі, а тоді якось насилу звівся на ноги. Безбарвний джентльмен перестав копати кобольда і підійшов до принца Людовіка.

– І це ж навіть не дуже тяжкий вантаж, – сказав він принцові. – І, напевно, останній. У них більше не лишилося грошей, хіба що король продасть свої книги.

Принц Людовік зареготав.

– Він радше помре, ніж це зробить, – що мене цілком влаштовує, звісно ж. Тому нам доведеться придумати якийсь інший спосіб роздобувати гроші. Утримання Кастель-Жоє обходиться страшенно дорого.

Він подивився на навантажених кобольдів, які ледве пересували ноги.

– Рухайтеся там, ви! Мені треба повертатися в Королівський особняк на чай.

Безбарвний джентльмен кивнув і пішов назад до кобольдів, готовий ще раз когось накопати, а принц чекав на нього зі словами:

– Уявляєш, якщо я більше ніколи в житті не побачу жодної оладки, то й це буде для мене надто швидко!

Кобольди побачили, що надходить безбарвний джентльмен, і з останніх сил спробували квапитися. Тим не менше, Чарліні здалося, що минула ціла вічність, поки процесія зникла з поля зору, а на доріжці затихли кроки. Вона міцно притулила до себе Приблуду, яка, здавалося, була готова вискочити з кущів і погнатися за вервечкою кобольдів. Чарліна глянула крізь листя на Тіммінза:

– Чому ви раніше не розказали про це? Чому ви не сказали про це принаймні чарівникові Норланду?

– Нас ніхто не питав, – з ображеним виглядом відповів Тіммінз.

«Ну звісно, ніхто не питав! – подумала Чарліна. – Ось чому лабок підкупив Ролло, щоби той посіяв чвари між кобольдами і дідусем Вільямом. Адже дідусь Вільям врешті-решт запитав би кобольдів про золото, якби не занедужав».

Вона подумала, що добре, що той лабок уже мертвий. Якщо він справді батько принца Людовіка, як стверджує Тіммінз, то, певно, збирався трохи згодом убити кронпринца Людовіка і правити країною замість нього. Зрештою, десь так він був їй сказав. «Але, тим не менше, ще треба якось упоратися з принцом Людовіком, – подумала Чарліна. – Я справді мушу сказати про нього королю».

– Схоже, тим кобольдам живеться нелегко, – сказала вона Тіммінзові.

– Так, – погодився Тіммінз. – Однак наразі вони не просили нас про допомогу.

«А вам, звичайно ж, і на думку не спало допомогти їм без їхнього прохання? – подумала Чарліна. – Ну чесне слово! Я здаюся!»

– Покажеш мені шлях додому? – спитала вона.

Тіммінз завагався.

– Ти справді думаєш, що вогняний демон буде радий дізнатися, що гроші зникають у Кастель-Жоє? – спитав він.

– Так, – відповіла Чарліна. – Або його сім’я.


## Розділ п’ятнадцятий,


у якому малого Блима викрадають


Тіммінз з наріканнями і зітханнями повів Чарліну заплутаним зворотним шляхом до печери кобольдів. Там він зупинився, радісно сказав: «Звідси ти вже і сама знаєш дорогу», – і зник у печері, залишивши Чарліну саму з Приблудою.

Клопіт полягав у тому, що насправді Чарліна зовсім не знала дороги від печери додому. Вона кілька хвилин постояла біля предмета, який Тіммінз назвав кріслом-саньми, розмірковуючи, що ж робити далі, а ще – спостерігаючи за кобольдами. Ті не звертали на неї ані найменшої уваги і весь час фарбували, обстругували й обтягували тканиною цей предмет. Нарешті Чарліна вирішила опустити собачку на землю.

– Приблудо, – попросила вона, – покажи мені дорогу до будинку двоюрідного дідуся Вільяма, будь розумною собачкою.

Приблуда радісно потрюхикала геть. Але вже невдовзі Чарліна почала серйозно сумніватися, чи Приблуда дійсно така вже розумна. Собачка собі трюхикала, а Чарліна йшла за нею; і вони весь час повертали ліворуч, а потім праворуч, і знову праворуч – здавалося, вони йшли годинами. Чарліна глибоко поринула в роздуми про своє відкриття, тому кілька разів не встигала помітити, чи Приблуда повернула наліво, чи направо. Їй доводилося зупинятися в майже цілковитій темряві й кликати: «Приблудо! Приблудо!» – аж поки собачка не поверталася до неї. Мабуть, таким чином Чарліна подвоїла шлях, який їм довелося пройти, особливо Приблуді: та почала важко перебирати ногами й напружено дихати, висолоплюючи язик. Однак Чарліна не наважувалася взяти її на руки, бо боялася, що тоді вони точно не доберуться додому. Натомість Чарліна почала говорити вголос, щоби підбадьорити собачку й себе.

– Приблудо, я просто зобов’язана розповісти Софі про те, що трапилося. Вона, напевно, вже переживає за Кальцифера. А ще я мушу чимшвидше розповісти королю про гроші. Але якщо я вирушу до Королівського особняка як тільки повернуся додому, то наткнуся там на отого жахливого принца Людовіка, який вдаватиме, ніби любить оладки. І чому він їх не любить? Оладки просто дивовижні! Гадаю, не любить – тому що він лабокін. Ні, я не наважуся говорити про це з королем при ньому. Певно, нам доведеться почекати до завтра. Як думаєш, коли принц Людовік збирається виїхати? Сьогодні ввечері? Король сказав мені прийти через два дні, значить, до того часу Людовік уже мав би виїхати. Якщо завтра я прийду досить рано, то встигну спершу переговорити із Софі… О Боже! Тільки-но згадала. Кальцифер говорив, що вони збираються вдати, ніби виїхали, значить, Софі там може і не бути. Ой, Приблудо, що ж мені робити?

Чим більше Чарліна говорила про це, тим менше розуміла, що ж їй робити. Зрештою, вона втомилася говорити і просто мовчки пленталася за невиразною світлою цяткою – Приблудою, яка накульгувала і голосно сапала, але вперто чимчикувала попереду. Через незмірно довгий час Приблуда опинилася перед дверима, налягла на них – і вони опинилися у вітальні будинку Чарліниного двоюрідного дідуся Вільяма. Приблуда протяжно заскиглила і стала відхекуватися, повалившись на бік. Чарліна визирнула у вікно. У променях призахідного сонця квіти гортензії забарвилися в рожевий і багряний кольори.

«Ми проходили цілий день! – подумала Чарліна. – Не дивно, що Приблуда така виснажена! І не дивно, що я сама також ледве стою на ногах! Зате Пітер уже мав би бути вдома, сподіваюся, він устиг приготувати вечерю».

– Пітере! – гукнула вона.

Не почувши відповіді, Чарліна підхопила Приблуду й пішла на кухню. Собачка легенько лизнула її руку на знак подяки, адже вона не мусила бігти власними лапами. За кухонним вікном вечірнє світло падало на вивішену зигзагами рожеву та білу білизну, яка мирно сохнула під повівами приємного вітерцю. Пітера не було.

– Пітере? – ще раз гукнула Чарліна.

Ні звуку у відповідь. Чарліна зітхнула. Судячи з усього, Пітер заблукав ще надійніше, ніж вона, і хтозна, коли він тепер повернеться.

– Занадто багато кольорових ниток! – пробурчала Чарліна до Приблуди, ляскаючи по кухонній плиті, щоб отримати собачий корм. – Дурний хлопчисько!

Вона почувалася надто втомленою, щоб готувати вечерю. Коли Приблуда виїла дві миски корму й вихлептала всю воду, яку Чарліна принесла для неї з ванної, дівчинка пішла у вітальню й замовила Пообідній чай. Трохи повагавшись, вона замовила його вдруге. А потім – Ранкову каву. Після цього вона замислилася, що, може, таки варто би було піти на кухню – попросити ще й сніданок, але вирішила, що зараз не в змозі, натомість узяла книжку.

Через якийсь час її розбудила Приблуда, яка видряпалася на диван поруч із нею.

– Ану його! – пробурчала Чарліна. Вона пішла спати, навіть не спробувавши вмитися, і заснула просто в окулярах.

Прокинувшись вранці, вона почула, що Пітер повернувся. Із ванної кімнаті долинав шум, кроки, звуки відчиняння й зачиняння дверей. «Який він жвавий, – подумала Чарліна. – Мені б так». Але вона пам’ятала, що сьогодні їй неодмінно треба потрапити до Королівського особняка, тому зітхнула і встала з ліжка. Дівчинка витягла свій останній чистий одяг і так довго й ретельно вмивалася й розчісувалася, що аж Приблуда стривожилася і прийшла її кликати.

– Так. Сніданок. Авжеж. Я знаю, – заспокоїла її Чарліна. – Клопіт у тому, – зізналася вона, піднімаючи собачку на руки, – що я страшенно боюся того безбарвного джентльмена. По-моєму, він значно гірший за принца.

Чарліна ногою штовхнула двері, крутнулася, повернула ліворуч до кухні. Там від несподіванки дівчинка витріщилася й остовпіла.

За кухонним столом сиділа якась незнайома жінка і спокійнісінько снідала. Вона належала до того типу людей, про яких із першого погляду знаєш: вона абсолютно зарадна. Зарадність променіла з її вузького обвітреного обличчя, а впевненість відчувалася в кожному жесті міцних жилавих рук. Зараз ці руки впевнено зменшували височезну гірку политих кленовим сиропом млинців і зарадно різали на тарілці хрусткий підсмажений бекон.

Чарліна не могла відірвати погляду ні від млинців, ні від дивного, подібного на циганський, яскравого, хоча й трохи вицвілого, одягу незнайомки. Він був весь вкритий оборками, а виполовіле волосся жінки ховалося під барвистою хусткою. Жінка повернула голову і теж глянула на Чарліну.

– Ви хто?

– Ти хто?

Їхні запитання прозвучали майже одночасно, ось тільки запитання незнайомки було невиразним, бо вона саме прожовувала щось зі сніданку.

– Я Чарліна Бейкер, – назвала себе Чарліна. – Я тут наглядаю за будинком мого двоюрідного дідуся Вільяма, поки він сам – на лікуванні в ельфів.

Жінка проковтнула їжу і сказала:

– Пречудово. Я рада, що він хоч когось залишив понаглядати за домом. Мені було би прикро думати, що малесеньку собачку покинуто на ласку Пітера. До речі, я вже її погодувала. Пітер ніскілечки не здатний подбати про собаку. Він іще спить?

– Ну… – знітилася Чарліна. – Я не впевнена. Він ізвечора не повернувся.

– Пітер завжди такий, – зітхнула жінка, – тільки-но я на мить відвернуся – а за ним і слід захолов. Але я переконана, він щасливо повернеться назад.

Вона тицьнула виделкою з настромленим на неї млинцем із беконом, показуючи на вікно:

– В отій білизні – весь Пітер.

Чарліна відчула, як на її щоках проступив рум’янець:

– Ну, це ще й я винна. Це я виварила червону мантію. А чому ви кажете, що в цьому – весь Пітер?

– Бо він ще жодного разу в житті не сотворив як треба жодного заклинання, – відповіла жінка. – Кому ж про це знати, як не мені. Я – його мати.

Чарліна приголомшено усвідомила, що розмовляє з Білогорською відьмою. Цей факт її вельми вразив. «Само собою, що Пітерова мати надзвичайно зарадна, – подумала вона. – Але що вона тут робить?»

– Я думала, ви виїхали до Інгарії, – сказала дівчинка.

– Я саме їхала туди, – підтвердила відьма, – і вже навіть дісталася до Чужокрайнії, коли королева Беатрис повідомила мене, що чарівник Хаул вирушив у Верхню Норландію. Тоді я ще раз перебралася через гори й зупинилася в ельфів. Вони розказали мені, що лікують чарівника Норланда. Це мене страшенно стривожило, бо я подумала, що Пітер залишився тут сам. Розумієш, я відіслала Пітера до чарівника Норланда задля його безпеки. Тож я негайно вирушила сюди.

– Думаю, Пітерові нічого не загрожує, – промовила Чарліна. – Принаймні не загрожувало, поки він вчора не загубився.

– Тепер, коли я тут, з ним уже нічого не станеться, – сказала відьма. – Я відчуваю, що він десь поблизу, – вона зітхнула: – Думаю, доведеться мені піти пошукати його, а то, знаєш, він не розрізняє, де право, де ліво.

– Знаю, – підтвердила Чарліна, – він пов’язує кольорові стрічки. Насправді він дуже добре дає собі раду, не переживайте.

Але тим часом їй спало на думку, що настільки зарадній жінці, як Білогорська відьма, Пітер не міг не здаватися таким самим безнадійним нездарою, як вона сама здавалася нездарою Пітерові. «Ці вже мені батьки!» – подумала вона. Чарліна поставила Приблуду на підлогу й чемно поцікавилася:

– Вибачте, що запитую, але як вам вдалося змусити сніданкове заклинання дати вам усі ці млинці?

– Просто висловивши відповідний наказ, звичайно, – відповіла відьма. – Хочеш?

Чарліна кивнула. Відьма клацнула своїми зарадними пальцями в бік вогнища:

– Сніданок, – розпорядилася вона, – з млинцями, беконом, соком і кавою.

Враз нізвідки з’явилася таця, посеред якої стояла і сочилася сиропом апетитна гірка млинців.

– Бачиш? – сказала відьма.

– Дякую, – вимовила дівчинка, із вдячністю беручи тацю.

Приблуда поводила носиком, почувши запах, і кинулася з дзявкотом гасати навколо столу. Було цілком зрозуміло, що сама вона анітрохи не вважає за справжній сніданок те, чим її погодувала відьма. Чарліна поставила тацю на стіл і дала Приблуді найбільш хрусткий шматок бекону.

– У тебе чарівна собачка, – зазначила відьма, повертаючись до свого власного сніданку.

– Ну, я б сказала, що вона просто мила, – зауважила Чарліна, сівши й нарешті взявшись до млинців.

– Ні, я не це мала на увазі, – нетерпляче хитнула головою відьма. – Я ніколи не сюсюкаю. Я сказала саме те, що хотіла сказати, – що це чарівна собачка, – вона з’їла ще кілька млинців, тож продовжувала пояснювати з повним ротом: – Чарівні собаки – надзвичайно рідкісні й наділені неймовірною магічною силою. Ця собачка робить тобі велику честь тим, що визнає тебе своєю людиною. Припускаю, вона навіть змінила свою стать відповідно до твоєї. Сподіваюся, ти належно її цінуєш.

– Так, – сказала Чарліна, – ціную.

«Я би вже, певно, воліла сніданок із принцесою Хільдою, – подумала дівчинка. – Невже ця відьма конче мусить бути такою суворою?» Продовжуючи снідати, Чарліна згадала, що двоюрідний дідусь Вільям, швидше за все, думав, що Приблуда – чоловічої статі. Та й самій їй теж спершу здалося, що вона – це він. А тоді Пітер підняв собачку і заявив, що це все-таки вона.

– Я впевнена, що ви праві, – чемно додала Чарліна. – А чому Пітер мав би бути тут у небезпеці? Він мій ровесник, а я не думаю, щоби мені тут щось загрожувало.

– Наскільки я уявляю, – сухо зазначила відьма, – твої магічні здібності кращі, ніж Пітерові.

Вона доїла млинці та взялася за грінку.

– Якщо в Пітера є змога напартачити в заклинанні, то він неодмінно напартачить, – рішуче запевнила відьма, намазуючи грінку маслом. – Тільки не кажи мені, – продовжила вона, відкушуючи великий шматок хрусткої грінки, – бо я однаково не повірю, що внаслідок твоїх чарів не виходить саме те, що ти мала на увазі, незалежно від того, яким способом ти це робила.

Чарліна згадала про заклинання польоту, а тоді про сантехнічне заклинання, а ще про Ролло в мішку, і з повним ротом, дожовуючи, визнала:

– Так, здається…

– Тим часом із Пітером усе навпаки, – перебила її відьма. – Його методика бездоганна, але всі його заклинання завжди дають збій. Власне, однією з причин, чому я послала його до Норланда, було сподівання, що чарівникові вдасться якось підрихтувати Пітерову магію. Розумієш, у Вільяма Норланда є «Книга палімпсеста».

Чарліна відчула, що її лице знову спалахнуло рум’янцем.

– Е-е-е… – промимрила вона, згодовуючи Приблуді половину млинця, – а що дає ця «Книга палімпсеста»?

– Ця собака скоро не зможе триматися на ногах, якщо ти далі будеш так її перегодовувати, – сказала відьма. – «Книга палімпсеста» дозволяє людині використовувати всю магічну силу землі, повітря, вогню й води. Правда, вогненну магію вона дає лише тим людям, яким можна довіряти. Ну і, звичайно ж, перш за все сама ця людина повинна володіти магічними здібностями, – на її обличчі промайнула тінь занепокоєння. – Я думаю, Пітер володіє цими здібностями.

«Вогонь, – подумала Чарліна. – Мені вдалося зняти вогонь із Пітера. Значить, мені можна довіряти?»

– Я впевнена, що він має здібності, – сказала вона відьмі. – Не можна сотворити заклинання абияк, якщо взагалі не маєш ніяких здібностей. А які ще причини змусили вас відіслати Пітера саме сюди?

– Вороги, – відповіла відьма, похмуро сьорбаючи каву. – У мене є вороги. Це вони вбили Пітерового батька.

– Це ви про лабоків? – перепитала Чарліна. Вона поскладала посуд назад на тацю й зробила останній ковток кави, перш ніж встати і піти.

– Наразі я знаю тільки одного лабока, – промовила відьма. – Скидається на те, що він повбивав усіх своїх суперників. Але так, саме цей лабок пустив лавину, під якою загинув мій чоловік. Я бачила це.

– Тоді можете більше не хвилюватися, – сказала Чарліна, підводячись, – цей лабок мертвий. Кальцифер знищив його позавчора.

Відьма була вражена.

– Розповідай! – рішуче наказала вона.

Хоча Чарліні страшенно кортіло нарешті піти до Королівського особняка, вона відчула: щось змусило її знову сісти за стіл, налити собі ще кави й переказати відьмі всю історію, не тільки про лабока та його яйця, а й про Ролло та лабока. «Та це ж нечесне використання чаклунства!» – подумала Чарліна, спохопившись, що розповідає відьмі навіть про те, що Кальцифер, здається, зник.

– То чого ж ти тут сидиш? – нагримала на неї відьма. – Негайно біжи до Королівського особняка й розкажи все Софі! Бідна жінка зараз, певно, вже з розуму сходить від тривоги. Поспішай, дівчинко!

«І жодного тобі «дякую, що розповіла», – понуро подумала Чарліна. – Я б таки воліла мати справу зі своєю матір’ю, ніж із Пітеровою. А зі сніданком із принцесою Хільдою і порівнювати годі!»

Вона швиденько встала, чемно попрощалася, вийшла у вітальню, а звідти у сад. Приблуда радісно вистрибувала біля її ніг. «Це ще щастя, що я не проговорилася їй про хід через конференц-зал, – подумала Чарліна, роблячи такі сягнисті кроки, що окуляри на ланцюжку аж підстрибували в неї на грудях, – бо вона могла змусити мене піти коротшим шляхом, і тоді я би втратила нагоду пошукати Кальцифера».

Перед поворотом дороги вона вийшла на те саме місце, де Кальцифер знищив яйця лабока. Тут відвалився величезний шмат скелі, й купа каменюк докотилася майже до путівця. Кілька людей, подібних на пастухів, видряпувалися на гору каміння в пошуках привалених овець і чухали потилиці, дивуючись, що ж могло заподіяти таку шкоду. Чарліна завагалася. Якби Кальцифера можна було знайти, ці люди вже би його, мабуть, знайшли. Вона сповільнила ходу й уважно розглядала гору побитих каменів, повз які проходила. Між каменями ніде не було видно ні сліду синього вогню, ні язичка полум’я.

Чарліна вирішила, що старанно перешукає цю купу трохи пізніше, і знову кинулася бігти, не звертаючи уваги на чисте блакитне небо й тонку голубаву імлу над горами. Був ранок одного з рідкісних у Верхній Норландії спекотних днів. Єдине, що схвилювало Чарліну, – це що Приблуда невдовзі помітно перегрілася: вона важко хекала, перевалювалася з боку на бік і висолопила рожевий язик мало не до самої землі.

– Бідолашка! Думаю, це через той млинець, – сказала Чарліна, зупиняючись і беручи її на руки. – Я б воліла, щоб відьма не сказала того про тебе, – зізналася вона вже на бігу. – Тепер я переживаю, що так сильно стала тебе любити.

Коли вони досягли міста, Чарліна була не менш розігріта, ніж Приблуда, і вона майже шкодувала, що не може так само висолопити язика. Їй довелося сповільнитися до швидкої ходи, і хоча Чарліна вибрала найкоротший шлях, дорога до Королівської площі здавалася безкінечною. Врешті-решт вона завернула за останній ріг перед площею – і виявила, що шлях їй заступає величезна юрма роззяв. Скидалося на те, що половина всіх громадян Верхньої Норландії зібралися тут, аби повитріщатися на нову споруду, що стояла за кілька футів від Королівського особняка. Заввишки вона була майже як сам особняк, видовженої форми, вугільно-темна, а на кожному з кутів височіла башточка. Це був той же замок, що його Чарліна бачила, коли він сумно і поважно сунув через гори. Вони з Приблудою задивилися на нього з таким же захватом, як і решта людей на площі.

– Як він тут опинився? – питали люди одне в одного, поки Чарліна протискалася ближче до замку. – І як він тут помістився?

Чарліна поглянула на чотири дороги, що вели на Королівську площу, і їй спало на думку те ж таки питання. Жодна з цих доріг не була навіть наполовину така широка, як замок. А проте ось він стоїть, надійний і високий, ніби сам по собі виріс на площі за ніч. Працюючи ліктями, Чарліна протискалася до замку з дедалі більшою цікавістю.

Коли вона наблизилася до замкового муру, з однієї з башт зіскочив синій вогник і ковзнув до неї. Чарліна присіла. Приблуда стрепенулася. Хтось закричав. Натовп сахнувся, і Чарліна опинилася сам на сам із блакитною крапелькою вогню, яка плавала на рівні її обличчя. Приблуда гамселила Чарліну хвостиком по руці, вітаючись із вогняним демоном.

– Якщо ви йдете в Королівський особняк, – протріщав Кальцифер, – скажіть їм, нехай поквапляться. Я не можу тримати тут замок цілий ранок.

Чарліна від радощів мало не оніміла.

– Я думала, ти загинув! – ледве вимовила вона. – Що трапилося?

Кальцифер стріпнувся в повітрі, він виглядав трохи зніченим.

– Здається, я здуру привалив сам себе, – зізнався він. – Не знати як опинився під камінням. Весь учорашній день мені пішов на те, щоби звідти вибратися. А коли вже вибрався, то ще довелося шукати замок. Його за той час віднесло на кілька миль. Я тільки щойно прибув сюди, чесно. Скажи Софі. Вона мала вдавати, ніби сьогодні – від’їзд. І ще скажи, що в мене майже закінчилися дрова. Це спонукає її до дій.

– Гаразд, – пообіцяла Чарліна. – З тобою справді все добре?

– Просто я дуже голодний, – сказав Кальцифер. – Дрова. Пам’ятай.

– Дрова, – кивнула Чарліна і побігла до дверей особняка, раптом відчувши, що життя набагато краще, щасливіше і вільніше, ніж здавалося напередодні.

Сім відчинив їй двері несподівано швидко. Він подивився на замок, на юрму роззяв, і похитав головою.

– Ах, панно Чарівна, – сказав він. – У нас сьогодні ранок із дуже багатьма складностями. Не думаю, що Його Величність уже готовий почати роботу в бібліотеці. Але прошу заходити.

– Дякую, – сказала Чарліна, опускаючи Приблуду на підлогу. – Я можу почекати. Однаково мені треба спершу порозмовляти з Софі.

– Софі… е-е… тобто пані Пендрагон, – сказав Сім, зачиняючи двері, – здається, якраз і є одною із складностей цього ранку. Принцеса вкрай обурена і… Зрештою, проходьте, і самі побачите, що я маю на увазі.

Він почовгав вогким коридором, запрошуючи Чарліну йти за ним. Вони ще не дійшли до повороту, за яким знаходилися кам’яні сходи, коли до Чарліни долинув голос кухаря Джамала: «Ось як можна знати, що готувати, якщо гості весь час то від’їжджають, то не від’їжджають, то знов від’їжджають, я вас запитую?!» Тоді пролунало гучне завивання Джамалового пса і включився чималий хор інших голосів.

Софі стояла під сходами з Морганом на руках, за її спідниці тривожно, хоч і з ангельським виразом личка, вчепився Блим, а огрядна нянька стояла віддалік – як завжди. Чарліна навіть подумала, чи з тієї няньки буває хоч якась користь. Принцеса Хільда випросталася біля сходів і виглядала дуже по-королівському і люб’язно – набагато величнішою і люб’язнішою, ніж Чарліна могла собі уявити. Король також стояв тут – червоний на лиці, охоплений праведним королівським гнівом. З першого ж погляду Чарліна зрозуміла, що згадувати про дрова для Кальцифера наразі немає сенсу. Принц Людовік із задоволеним і зверхнім виразом обличчя спирався на поручні. При ньому була його дама у мало не бальній сукні, вона дивилася на всіх із презирством. На превеликий жах Чарліни, тут же був і безбарвний джентльмен – він шанобливо стояв поруч із принцом.

«І хто б здогадався, що цей негідник щойно вкрав у короля всі гроші!» – подумала Чарліна.

– Я б назвав це крайнім зловживанням гостинністю моєї доньки! – говорив король. – Ви не мали права давати обіцянки, яких не можете дотримати. Якби ви були нашими підданими, ми б заборонили вам від’їжджати.

– Я справді збиралася дотримати обіцянки, сір, – парирувала Софі, намагаючись, щоб її голос звучав шляхетно, – але ви не можете вимагати від мене залишитися тут, якщо моя дитина – під загрозою. Якщо би ви дозволили мені забрати мого сина в безпечне місце, я би змогла виконати кожне бажання принцеси Хільди.

Чарліна зрозуміла, в чому проблема Софі. У присутності принца Людовіка та безбарвного джентльмена вона не могла зізнатися, що збиралася лише вдати, ніби від’їжджає. До того ж їй справді треба було заховати Моргана в безпечному місці.

– Вбережіть нас від ваших обіцянок, яких не можете виконати, юна леді! – сердито відрізав король.

Приблуда біля Чарліниних ніг раптом загарчала. Принц Людовік за спиною в короля засміявся і клацнув пальцями. Те, що сталося далі, застало всіх зненацька. Няня і принцова дама вискочили зі своїх суконь. Няня перетворилася на дебелу багряну істоту з блискучими м’язами і голими пазуристими ногами. Бальна сукня принцової дами сповзла, вивільнивши огрядне багряне тіло в чорному трико з прорізами на спині, крізь які витикалася пара багряних крилець, на вигляд ні до чого не придатних. Обидві лабокінки простягнули свої багряні ручиська і стали наступати на Софі.

Софі невиразно зойкнула і вихопила Моргана з-під їхніх загребущих лап. Морган теж заверещав від несподіванки і страху. Далі все потонуло в пронизливому гавкоті Приблуди та в глибокому виразному гарчанні Джамалового пса, який кинувся за дамою принца. Однак перш ніж він встиг добігти до лабокінок, дама принца, задзижчавши крильцями, кинулася на Блима і схопила його. Блим заверещав і почав гамселити в повітрі ногами в голубих оксамитових штанцях. Лабокінка-няня спинилася перед Софі, щоб не дати їй урятувати Блима.

– Розумієте, – сказав принц Людовік, – ви все ж таки поїдете, інакше ваша дитина постраждає.


## Розділ шістнадцятий,


у якому багато втеч і відкриттів


– Це, – промовила принцеса Хільда, – нечува…

Вона встигла договорити тільки до цього місця, аж тут Блим якось вирвався. Він вивернувся з лабокінських багряних рук і побіг сходами нагору з криком: «Помозіть! Помозіть! Не дайте їм мене схопити!».

Обидва лабокіни відштовхнули принцесу Хільду і погналися сходами за Блимом. Принцеса Хільда наткнулася на поручні і вчепилася за них, почервоніла і блискавично втратила свою велич. Чарліна несподівано для себе помчала сходами за лабокінами, вигукуючи: «Лишіть його! Як ви смієте!». Уже потім вона подумала, що її до цього спонукав вигляд принцеси Хільди як звичайної особи.

Софі якусь мить повагалася, а тоді тицьнула Моргана королю в руки.

– Нехай він буде в безпеці, захистіть його, – видихнула вона. Тоді підняла спідниці й кинулася сходами за Чарліною з криками: «Ану припиніть! Чуєте?!».

Джамал за компанію потягнувся за ними. Він важко сапав і гукав: «Злодій – стій! Злодій – стій!». За ним так само за компанію чалапав його пес, хрипко погавкуючи, тоді як Приблуда гасала внизу сходів, здійнявши цілу лавину сопранового дзявкоту.

Принц Людовік сперся на протилежні від принцеси Хільди поручні й голосно зареготав.

Лабокіни допали Блима майже на самому вершечку сходового прогону, мигтячи непридатними до польоту крильцями і зблискуючи багряними м’язами. Блим зупинився і відважив лабокінам потужні копняки. На якусь мить здалося, ніби його затягнуті в синій оксамит ніжки належать дорослому здорованеві. Одна нога вдарила у живіт няні-лабокінці. Друга послужила опорою, тимчасом як правий кулак Блима зустрівся з носом другого лабокіна – зі смачним дорослим «хрусь». Залишивши обох лабокінів валятися на сходовому майданчику, Блим знову жваво побіг сходами вгору. Чарліна бачила, як він озирнувся, повертаючи на наступний прогін сходів, щоб переконатися, що вона, Софі та Джамал піднімаються за ним.

Вони квапливо бігли вгору, бо лабокіни неймовірно швидко очуняли і знову кинулися за Блимом. Чарлін і Софі гналися трохи швидше, а Джамал із псом пленталися позаду.

На середині другого прогону сходів лабокіни знову допали Блима. І ще раз пролунали могутні соковиті удари, а Блим знову вирвався і кинувся вгору вже третім сходовим прогоном. Він добіг майже до самісінького верху, коли лабокіни знов його наздогнали і накинулися на нього. Усі троє повалилися на купу, замиготіли ноги, руки і затріпотіли багряні крильця.

На цей момент Чарліна і Софі вже захекалися і бігли повільніше. Чарліна виразно побачила, як із купи тіл виринуло ангельське личко Блима: він уважно за ними спостерігав. Коли Чарліна подолала сходовий майданчик і рушила вгору останнім прогоном, і коли за нею, тримаючись за бік, помчала Софі, клубок тіл раптом розлетівся. Багряні тіла відкотилися, а Блим, знову вільний, метнувся вгору останнім прогоном дерев’яних сходів. Поки лабокіни трохи оговталися, поки знову помчали за ним, Чарліна і Софі були вже близько. Джамал із псом тягнулися далеко позаду.

Уся перша п’ятірка, гупаючи підборами, піднімалася дерев’яними сходами. Блим тепер помітно сповільнив темп. Чарліна не сумнівалася, що він лише імітує втому. Проте лабокіни переможно загукали і додали ходи.

– О, ні! Тільки не знову це! – простогнала Софі, коли Блим з розмаху відчинив дверцята і вискочив на дах. Лабокіни кинулися за ним. Коли Чарліна і Софі допленталися до самого верху і визирнули у відчинені дверцята, одночасно намагаючись перевести подих, то побачили двох лабокінів, які сиділи, розставивши ноги, на гребені золотого даху. Вони були майже на півдорозі до дверцят і виглядали так, наче безмежно шкодували, що тут опинилися. А Блима і слід захолов.

– І що він цього разу придумав? – поцікавилася Софі.

Майже відразу ж у дверцятах з’явився розчервонілий Блим. Він засміявся ангельським сміхом, а вітер розвіяв його золотаві локони у кучеряву подобу німбу.

– Ходи глянь, сцо я знайсов! – радісно повідомив він. – Ходи за мною.

Софі вхопилася за бік і показала на дах.

– А що з тими двома? – важко дихаючи, спитала вона. – Будемо сподіватися, що вони просто зваляться?

Блим чарівно усміхнувся.

– Зазди і побацис!

Він нахилив золотаву голівку, прислухаючись. Кухарів собака гарчав і загрібав пазурами дедалі ближче. Він обігнав свого господаря і тепер, відчайдушно сапаючи, з гарчанням піднімався дерев’яними сходами. Блим кивнув і повернувся в бік даху. Він зробив ледь помітний жест і щось невиразно пробурмотів. Два лабокіни на гребені золотого даху раптом зменшилися, пролунав неприємний хлюскаючий звук – і вони перетворилися на дві маленькі багряні штучки, які хляпали й погойдувалися на гребеневі золотого даху.

– Що… – почала було Чарліна.

Блимова усмішка стала настільки ангельською, наскільки це взагалі можливо.

– Кальмал, – блаженно промовив він. – Кухалів собака дусу плодасть за кальмала.

Софі сказала:

– Що? А, кальмари. Розумію.

Тим часом підбіг пес, його лапи ходили ходором, наче поршні, а з роззявленого писка скапувала слина. Він вискочив із дверцят і бурою стрілою шмигонув уздовж гребеня даху. Із середини гребеня долинуло «хап-хрум», тоді ще раз «хап-хрум» – і з кальмарами було покінчено. Лише після того пес нарешті помітив, де опинився. Він застиг, стоячи двома ногами на одному спадистому схилі даху і двома ногами – на другому, і жалібно завив.

– Ой, бідолашка! – сказала Чарліна.

– Кухал його влятує, – мовив Блим. – Ходіть за мною, але тлимайтеся поляд. Маєте повелнути ліволуц, пелс ніз толкнетеся ногою даху.

Він ступив у двері ліворуч – і зник.

«О, здається, я розумію!» – подумала Чарліна. Це нагадувало двері в будинку дідуся Вільяма, за винятком того, що тутешні двері були загрозливо високо. Вона пустила Софі поперед себе, щоби мати змогу впіймати її за спідницю, якби раптом та ступила не туди. Проте Софі виявилася більш призвичаєною до чарів, ніж Чарліна. Вона ступила ліворуч і зникла без найменшого клопоту. Чарліна помітно завагалася, перш ніж наважилася піти за нею. Вона замружила очі та зробила крок. Але при цьому її очі самі собою розплющилися, і вона побачила, як блискучий золотий дах запаморочливо ковзає повз неї. Перш ніж Чарліна вирішила закричати «Ител!», щоб викликати заклинання польоту, вона опинилася деінде – в розжареному приміщенні з кроквами під стелею, яке трохи нагадувало намет.

Софі сказала негарне слово. У тьмяному світлі вона наступила на одну з безлічі припорошених цеглин, складених тут усюди штабелями.

– Нецемна-нецемна, – сказав Блим.

– Ой, помовч! – озвалася Софі, стоячи на одній нозі, щоби подивитися на забитий цеглиною палець. – Чому ти досі не подорослішав?

– Сце не взе. Я з казав, – пояснив Блим. – Нам сце тлеба надулити плинца Людовіка. О, дивися! Геть так само сталося, коли я був тут сам.

Над найбільшим штабелем цеглин розлилося золотаве світло. Цеглини ввібрали це світло і теж золотаво засвітилися з-під пилу. Чарліна дотямила, що це не цеглини взагалі, а зливки щирого золота. Щоб розвіяти будь-який сумнів, перед зливками з’явився і зависнув у повітрі напис золотими літерами:

«Славіте Мелікота Чудесника, який заховав злато Краля».

– Пхе! – сказала Софі, відпускаючи палець. – У Мелікота, видно, так само були клопоти з вимовою, як і в тебе. Ото би ви з ним були два чоботи пара! Однаково високої думки про себе! Ну не міг Мелікот втриматися, щоб не висвітлити своє ім’я, га?

– Я не мусу висвітлювати своє ім’я, – з гідністю відповів Блим.

– Ух! – видихнула Софі.

– Де це ми? – поспішно спитала Чарліна, бо скидалося на те, що Софі зараз вхопить золотий зливок і розтрощить Блиму голову. – Це королівська скарбниця?

– Ні, ми під золотим дахом, – відповів Блим. – Хитло, плавда? Усі знають, сцо дах не зі сплавзнього золота, тоз нікому і на думку не спало сукати золото тут.

Він підняв один золотий зливок, постукав ним об підлогу, щоб обтрусити пил, і кинув Чарліні в руки. Зливок виявився такий важкий, що Чарліна мало не випустила його із рук.

– Неси лецовий доказ, – сказав він. – Думаю, кололь буде дузе ладий це побацити.

Софі, яка, здавалося, трохи заспокоїлася, вигукнула:

– І це твоє дитяче лепетання! Воно доводить мене до шалу! Здається, я ненавиджу його навіть сильніше, ніж ці твої золотаві кучерики!

– Та подумай лисе, як це злуцно! – промовив Блим. – Лихий Людовік намагався викласти мене, він зовсім забув пло Молгана!

Блим глянув величезними блакитними очима на Чарліну.

– Я мав несцасне дитинство. Ніхто мене не любив. Гадаю, я маю плаво сплобувати сце лаз, тепел виглядаюци знацно класце, хіба ні?

– Не слухай його, – проговорила Софі. – Це суцільне позерство. Хауле, як нам вибратися звідси? Я лишила Моргана з королем, але ж там само і лабокін Людовік. Якщо ми не спустимося туди до них якнайшвидше, Людовікові будь-якої миті може спасти на думку схопити Моргана.

– А ще Кальцифер попросив мене переказати вам, щоби ви поспішили, – згадала Чарліна. – Замок чекає на Королівській площі. Насправді я прийшла попередити вас…

Вона не встигла договорити, тому що Блим зробив щось таке, від чого запилюжене горище крутнулося навколо них – і вони знов опинилися перед відчиненими дверцятами на дах. За дверцятами Джамал лежав на животі уздовж гребеня даху і, витягнувши руку, тримав свого пса за ліву задню ногу. Пес жахливо завивав. Йому не подобалося, що його тримають за ногу, і вкрай не подобався дах, але він занадто боявся впасти, відтак не ворушився.

Софі зауважила:

– Хауле, в нього тільки одне око, йому важко втримувати рівновагу.

– Знаю, – сказав Блим. – Знаю, знаю!

Він махнув рукою – і Джамал ковзнув задом наперед у двері, тягнучи за собою пса, який і далі гарчав.

– Я мало не вмер! – видихнув Джамал, коли вони з псом попадали біля Блимових ніг. – Як це так, що я досі живий?

– Таїна сія великою є, – сказав Блим. – Пелеплосую. Нам тлеба побацитися з кололем стосовно зливка золота.

Він побіг сходами вниз. Софі кинулася за ним, Чарліна теж, але не так швидко, бо заважав золотий зливок. Вони спускалися і спускалися, й опинилися край останнього прогону сходів саме в той момент, коли принц Людовік відштовхнув принцесу Хільду, оминув Сіма і вихопив Моргана з рук короля.

– Поганий дядько! – заревів Морган. Він вхопив принца Людовіка за гарно закручене волосся і потягнув. Волосся залишилося в Моргана в руці, оголивши принців череп – лисий та багряний.

– А я казала! – заверещала Софі. Здавалося, в неї виросли крила. Вони з Блимом мчали сходами плече в плече.

Принц глипнув на них, тоді на Приблуду, яка намагалася вкусити його за гомілку, і спробував вирвати перуку з рук Моргана. Морган лупив принца нею по лиці та невпинно верещав: «ПОГАНИЙ ДЯДЬКО!». Безбарвний джентльмен покликав: «Сюди, Ваша Високосте!» – й обидва лабокіни побігли до найближчих дверей.

– Не в бібліотеку! – в один голос крикнули король з принцесою.

У їхніх голосах було стільки владної твердості та волі, що безбарвний джентльмен і справді зупинився, обернувся і повів принца в іншому напрямку. Це дало Блимові трохи часу, щоб наздогнати принца і вхопитися за його довгий шовковий рукав. Морган радісно заверещав і жбурнув принцову перуку просто в лице Блиму, майже цілком засліпивши його. Блим безпорадно тягся за рукавом до наступних дверей, попереду біг безбарвний джентльмен, ззаду мчала Приблуда, яка заходилася пронизливим дзявкотом, а за нею бігла Софі та кричала: «Поклади його, а то я тебе ВБ’Ю!». За нею поспішали король і принцеса, які теж долучилися до гонитви.

– Я кажу, що це вже занадто! – кричав король. Принцеса ж просто наказувала їм: «Стійте! Стійте!».

Принц і безбарвний джентльмен спробували вибігти разом з обома дітьми за двері, а тоді закрити двері перед носом короля і Софі. Та як тільки вони їх замкнули, Приблуда якимось чудом знову відчинила їх нарозтіж, і всі пробігли, не зупиняючись.

Чарліна була позаду всіх, біля Сіма. На цю мить вона вже майже не відчувала рук.

– Чи не могли б ви це потримати? – попросила вона Сіма. – Це речовий доказ.

Сім іще не встиг відповісти: «Безперечно, панно», – а Чарліна вже передала золотий зливок йому. Під вагою зливка Сімові руки витяглися на повну довжину. Чарліна залишила Сіма жонглювати зливком, а сама поквапилася до дверей. За ними виявилася знайома велика зала з кониками-гойдалками вздовж стін. Посередині кімнати стояв принц Людовік. З лисою багряною головою він мав дуже дивний вигляд. Тепер Людовік тримав Моргана рукою за шию, а Приблуда крутилася і підскакувала біля його ніг, намагаючись врятувати Моргана. Перука лежала на килимі, схожа на мертву тварину.

– Робіть, що я скажу, – сказав принц, – бо інакше дитина постраждає.

Чарліна краєм ока вловила раптовий синій зблиск у каміні. Вона глянула – і зауважила Кальцифера, який, певно, якраз у цю хвилину спустився через комин у пошуках дров. Він вмостився серед непідпалених дров і задоволено зітхнув. Помітивши, що Чарліна на нього дивиться, Кальцифер підморгнув їй жовтогарячим оком.

– Постраждає, кажу! – драматично сказав принц Людовік.

Софі глянула на Моргана, який звивався у принца в руках, а тоді на Блима, який стояв біля неї і розглядав свої руки так уважно, ніби ніколи раніше їх не бачив. Тоді вона зиркнула на Кальцифера, при цьому здавалося, ніби вона щосили стримує сміх.

– Ваша Високосте, ви робите велику помилку, – сказала вона тремтливим голосом.

– Безперечно, – підтвердив король, захеканий і почервонілий від гонитви. – Ми у Верхній Норландії зазвичай не судимо за державну зраду, але із задоволенням засудимо вас.

– Як би ви могли це зробити? – поцікавився принц. – Я не ваш підданий. Я лабокін.

– Тоді ви за законом не можете стати королем після мого батька, – заявила принцеса Хільда. На відміну від короля, вона знов була цілком спокійна і поводилася дуже по-королівському.

– Он як, то я не можу? – сказав принц. – Мій батько, лабок, каже, що я повинен стати королем. Він збирається правити цією країною через мене. Чарівника він уже позбувся, тож нам тепер ніщо не стоїть на заваді. Мусите негайно мене коронувати, інакше ця дитина постраждає. Я тримаю її як заручника. А крім того, що я зробив поганого?

– Ви забрали всі їхні гроші! – вигукнула Чарліна. – Я вас бачила – обох лабокінів – як ви змушували кобольдів занести всі гроші з податків у Кастель-Жоє. І відпустіть хлопчика, поки він не вдусився!

На цю мить Морган уже геть почервонів на лиці та відчайдушно сіпався. «Не думаю, що лабокіни здатні по-справжньому відчувати, – подумала Чарліна. – І не розумію, чому Софі вважає, що це так смішно!»

– О небеса! – сказав король. – То ось куди воно все зникало, Хільдо! Що ж, принаймні одну загадку розгадали. Дякую, моя дорога.

Принц Людовік сказав з огидою:

– Чому ви такі задоволені? Ви що, мене не дослухали? – він обернувся до безбарвного джентльмена. – Зараз він стане пропонувати нам оладки! Давай, кажи своє заклинання. Забери мене звідси.

Безбарвний джентльмен кивнув і розставив перед Людовіком свої тоненькі багряні ручки. Та саме цієї миті в кімнату причовгав Сім із золотим зливком у руках. Він жваво зробив кілька кроків до безбарвного джентльмена і впустив золотий зливок йому на ноги.

Після цього дуже швидко сталося надзвичайно багато всього.

Поки джентльмен, почервонівши від болю, стрибав і репетував, Морган, здавалося, мав ось-ось задихнутися. Він дивно вимахував кінцівками, ніби в конвульсії. І враз принц Людовік несподівано для себе виявив, що намагається втримати на руках високого дорослого чоловіка в елегантному костюмі з синього сатину. Тож принц Людовік відпустив цього чоловіка, який негайно розвернувся і зацідив принцові кулаком межи очі.

– Як ти смієш?! – заверещав принц. – Я до такого не звик!

– Сам собі винен, – відповів чарівник Хаул і вдубасив принца ще раз.

Цього разу принц Людовік наступив на свою перуку, посковзнувся і впав із глухим грюкотом.

– Ось єдина мова, яку розуміють лабокіни, – через плече зауважив Хаул, звертаючись до короля. – Хочеш іще, Люді, хлопчику?

У цю ж мить Морган, який виявився вдягненим у синій оксамитовий костюмчик Блима, вкрай пом’ятий і дуже завеликий на нього, кинувся до чарівника з криком: «Тато, тато, ТАТО!».

«Зрозуміло! – подумала Чарліна. – Вони якось помінялися місцями. Дуже добрі чари. Хотіла б я знати, як це робиться».

Спостерігаючи, як чарівник обережно відводить Моргана подалі від принца, вона замислилася, чому Хаул хотів бути вродливішим, ніж є. Його зовнішність була втіленим уявленням більшості людей про надзвичайно вродливого чоловіка. Лише волосся, подумала Чарліна, здавалося трохи занадто казковим. Воно спадало на плечі, обтягнуті синім сатином, небачено прекрасними золотавими хвилями.

У цей-таки момент Сім, перед яким і далі вистрибував безбарвний джентльмен, ступив крок назад і спробував зробити якесь оголошення. Але Морган здіймав такий вереск, а Приблуда вигавкувала так завзято, що чути було лише «Ваша Величносте» і «Ваша Королівська Високосте».

Під час Сімової промови чарівник Хаул глянув у бік каміна і кивнув. Тоді між чарівником і Кальцифером сталося щось дивне – і не спалах світла, і не те щоби осяяння невидимим промінням. Чарліна все ще намагалася пояснити сама собі, що ж це було, аж раптом принц Людовік якось скулився і зник, а з ним зникнув і безбарвний джентльмен. Замість лабокінів щулили вуха два кролики.

Чарівник Хаул глянув на них, а тоді на Кальцифера.

– А чому саме кролики? – запитав він, піднімаючи Моргана на руки. Морган миттю перестав верещати, і запала тиша.

– Та все оце тут вистрибування, – відповів Кальцифер, – якось навело мене на думку про кроликів.

Безбарвний джентльмен і далі підскакував, але тепер уже в подобі великого білого кроля з вибалушеними багряними очима. Принц Людовік, який став солом’яно-жовтим кроликом з іще більше вибалушеними багряними очима, здавався надто наляканим, щоб рухатися. Він щулив вушка і ворушив носиком…

Цієї миті Приблуда напала.

Тим часом у приміщенні з’явилися гості, прибуття яких намагався оголосити Сім. Приблуда задушила жовтавого кроля мало не під полоззям кобольдівського розписного крісла-саней, яке штовхала Білогорська відьма. У кріслі, обкладений горою синеньких подушечок, сидів дідусь Вільям, усе ще блідий і худий, але помітно при кращому здоров’ї. Він, відьма і Тіммінз, який стояв на подушках, перехилившись за різьблені сині бильця саней, усі разом спостерігали, як Приблуда з тоненьким гарчанням схопила жовтавого кролика за шию і так само з гарчанням перекинула його, вже мертвого, собі через голову, на килим.

– Оце-то так! – майже разом сказали чарівник Норланд, король, Софі та Чарліна. – А ми думали, що для такого Приблуда замала!

Принцеса Хільда дочекалася, коли кролик з глухим стуком впаде на килим, і поважно рушила до крісла-саней. Вона велично проігнорувала шалену гонитву Бродяжки за білим кроликом по всій кімнаті.

– Люба принцесо Матильдо, – промовила принцеса, простягаючи до Пітерової матері обидві руки. – Як давно ми вас тут не бачили. Сподіваюся, ви запланували тривалий візит до нас.

– Це залежить, – сухо сказала відьма.

– Друга кузина моєї доньки, – пояснив король Чарліні та Софі. – Воліє, щоб її називали відьмою чогось там. Завжди дратується, коли її називають принцесою Матильдою. Моя донька навмисне її так назвала, звичайно. Хільда не терпить снобізму навиворіт.

Тим часом чарівник Хаул підхопив Моргана на руки, і вони обидва спостерігали, як Приблуда загнала білого кролика в кут за п’ятим коником-гойдалкою в ряду. Знову пролунало тоненьке гарчання – і з-за коників-гойдалок перелетів трупик білого кролика.

– Ула-а-а! – закричав Морган, гамселячи тата кулачками по золотавих кучерях.

Хаул квапливо поставив Моргана на підлогу і передав Софі.

– Ти вже сказала їм про золото? – спитав він її.

– Ще ні. Речовий доказ упав комусь на ногу, – сказала Софі, приймаючи Моргана під свою надійну опіку.

– То скажи їм уже, – сказав Хаул. – Тут є ще дещо дивне.

Він нагнувся і перехопив Приблуду, яка саме дріботіла до Чарліни. Приблуда звивалася, повискувала, витягувалася і всіляко показувала, що хоче до Чарліни. «Зараз, зараз», – сказав Хаул, спантеличено роздивляючись Приблуду з усіх боків. Врешті-решт він поніс її до крісла-саней, де щасливий король потиснув руку чарівникові Норланду, тоді як Софі показувала їм обом золотий зливок. Відьма, принцеса Хільда і Тіммінз зійшлися навколо Софі, оглядали зливок і вимагали сказати, де Софі його знайшла.

Чарліна стояла посередині кімнати й почувалася покинутою. «Я знаю, що не дуже розсудлива, – подумала вона, – але я завжди така. І хочу, щоб мені повернули Приблуду, я хочу забрати її з собою, коли мене відішлють назад до матері». Їй здавалося очевидним, що тепер за дідусем Вільямом доглядатиме Пітерова мама. Але що робитиме вона, Чарліна?

Нараз пролунав страшний грюкіт.

Стіни похитнулися, так що Кальцифер виплигнув із каміна і повис над головою Чарліни. Тоді дуже-дуже повільно у стіні за каміном відкрилася величезна діра. Спочатку відійшли шпалери, тоді штукатурка, тоді обкришилися і зникли чорні камені з-під штукатурки, залишивши по собі лише темну безодню. Аж по тому з діри задом наперед вилетів Пітер і приземлився на підлозі перед Чарліною.

– Дірка! – заверещав Морган, показуючи пальчиком.

– Гадаю, ти правий, – погодився Кальцифер.

Пітер нітрохи не виглядав розгубленим. Він підняв погляд на Кальцифера і сказав:

– Значить, ти не загинув. Я так і знав, що вона даремно здіймає переполох. Їй страшенно бракує розсудливості.

– Ой, дякую тобі, Пітере! – сказала Чарліна. – А відколи це ти сам зробився розсудливим? Де ти був?

– Так, власне, – сказала Білогорська відьма. – Я теж хочу це знати.

Вона підштовхнула крісло-сани до Пітера, тож тепер на Пітера дивилися дідусь Вільям, Тіммінз і всі решта. Усі, крім принцеси Хільди. Принцеса Хільда сумно розглядала діру в стіні.

Пітер зовсім не знітився. Він сів і весело сказав:

– Привіт, ма. Чому ти не в Інгарії?

– Тому що чарівник Хаул тут, – відповіла його мати. – А ти?

– Я був у робітні чарівника Норланда, – пояснив Пітер. – Я подався туди відразу ж, як тільки вислизнув від Чарліни, – тут хлопець помахав руками з цілою веселкою різнобарвних ниток навколо пальців, щоб пояснити, як він туди потрапив. При цьому Пітер дещо стривожено глянув на чарівника Норланда: – Я був там дуже обережний, сер. Чесно.

– Та невже? – озвався дідусь Вільям, дивлячись на діру в стіні. Було видно, що вона вже потрохи заростає. У дірі поступово сходилися докупи темні камені, а поверх них наростала штукатурка. – А що ти там робив цілий день і цілу ніч, можна спитати?

– Заклинання провидіння, – пояснив Пітер. – Вони займають купу часу. Ціле щастя, що ви залишили там ті всі заклинання харчів, сер, а то я би дотепер страшенно зголоднів. А ще я скористався вашою розкладачкою. Сподіваюся, ви не заперечуєте.

З виразу обличчя дідуся Вільяма було видно, що він дуже навіть заперечує, тому Пітер швиденько додав:

– Але заклинання спрацювали, сер. Королівська скарбниця мусить бути отут, де ми всі зараз стоїмо, бо я наказав заклинанню перенести мене туди, де б це не було.

– Так і є, – сказала його мати. – Чарівник Хаул уже її знайшов.

– Он як, – промовив Пітер. Він виглядав дуже пригніченим. Але раптом зрадів: – Отже, я сотворив заклинання, яке спрацювало!

Усі подивилися на діру, яка потрохи затягувалася. Зараз на неї вже поволі наповзали шпалери, але було зрозуміло, що стіна навколо діри вже не буде такою, як доти. Вона виглядала мокрою і поморщеною.

– Упевнена, що це для вас – велика радість, молодий чоловіче, – в’їдливо докинула принцеса Хільда. Пітер зачудовано подивився на неї, явно не розуміючи, хто це.

Пітерова мати зітхнула:

– Пітере, це Її Високість принцеса Хільда Верхньонорландська. Може, ти був би такий люб’язний встати і вклонитися їй та її батькові, королю. Як-не-як, а вони наші близькі родичі.

– Як це? – запитав Пітер, але тим не менш схопився на ноги і дуже чемно вклонився.

– Мій син, Пітер, – церемонно сказала відьма, – який є найімовірнішим спадкоємцем вашого престолу, сір.

– Радий з тобою зустрітися, хлопче, – мовив король. – Якось воно все дуже заплутано. Чи хтось міг би мені це пояснити?

– Я поясню, сір, – сказала відьма.

– Може, нам варто сісти, – запропонувала принцеса. – Сіме, будьте ласкаві, приберіть ці… е-е… гм… цих двох дохлих кролів.

– Добре, мем, – сказав Сім.

Він поспішно почовгав і підібрав обидва трупики. Йому так кортіло почути, що саме відьма збирається сказати, що Чарліна не сумнівалася: Сім просто викинув обох кролів одразу за дверима. Коли він повернувся в кімнату, всі вже порозсідалися на розкішних, хоч і вицвілих диванах, крім дідуся Вільяма, який втомлено відкинувся на подушки, і Тіммінза, який вмостився на подушці біля вуха дідуся Вільяма. Кальцифер повернувся в камін. Софі взяла Моргана на коліна, той негайно встромив до рота палець і заснув. А чарівник Хаул нарешті віддав Приблуду Чарліні, причому з такою сліпучо-вибачливою усмішкою, що Чарліна аж знітилася.

«Дорослим він мені подобається набагато більше, – подумала вона. – Не дивно, що Софі так дратував той Блим!»

Тим часом Приблуда писнула, піднялася на задні лапки, передніми сперлася на Чарлінині окуляри, які висіли на ланцюжку, і витяглася, щоб лизнути дівчину в підборіддя. Чарліна лагідно посмикала Приблуду за вуха і пригладила розтріпану шерсть на її маківці, слухаючи тим часом те, що збиралася сказати Пітерова мати.

– Як вам, мабуть, відомо, – сказала відьма, – я вийшла заміж за свого кузена Ганса Ніколаса, який на той момент був третім у лінії успадкування престолу Верхньої Норландії. Сама я була п’ятою, але як жінка не могла претендувати на престол, до того ж єдина у світі річ, якої я по-справжньому прагнула, – це стати відьмою. Ганса королівський престол теж не цікавив. Він обожнював лазити по горах, любив відкривати печери і нові проходи серед льодовиків. Ми були цілком задоволені, що залишили нашого кузена Людовіка спадкоємцем престолу. Жодному з нас він не подобався, а Ганс завжди говорив, що Людовік – найбільш егоїстична і позбавлена почуттів особа, яку він будь-коли знав. Проте ми вважали, що якщо усунемося і не станемо виявляти зацікавлення престолом, Людовік нас не турбуватиме. Тож ми переїхали в Білогорію, де я зайняла посаду відьми, Ганс став провідником у горах, і ми були цілком щасливі до самого Пітерового народження. Саме тоді нам з усією жахливою ясністю стало зрозуміло, що інші наші кузени мруть як мухи. І то не просто мруть, а звинувачені у різноманітних пороках, які начебто і стали причиною їхньої смерті. Коли моя кузена Ізолла Матильда, найдобродушніша і найлюб’язніша з дівчат, була вбита начебто при спробі когось вбити, Ганс висловив переконання, що за цим стоїть Людовік: «Він систематично вбиває всіх інших спадкоємців престолу, – сказав він мені, – а до того ж очорнює нас усіх». Я страшенно боялася за Ганса і за Пітера. На той час Ганс був наступним спадкоємцем після Людовіка, а Пітер – після Ганса. Тож я взяла свою мітлу, прив’язала Пітера собі за спину і полетіла в Інгарію проконсультуватися в пані Пентстеммон, у якої свого часу вчилася відьомства. Наскільки мені відомо, – тут відьма обернулася до Хаула, – ви теж вчилися в неї, чарівниче Хауле.

Хаул подарував їй свою сліпучу усмішку:

– Це було набагато пізніше. Я був останнім з її учнів.

– Тоді ви знаєте, що вона – найкраща, – сказала Білогорська відьма. – Так?

Хаул кивнув.

– Якщо вона вам щось казала, цьому можна було вірити, – вела далі відьма. – Вона ніколи не помилялася.

Тут Софі теж кивнула, з деяким сумом.

– Але коли я з нею проконсультувалася, – промовила відьма, – вона не знала, чи я можу щось зробити для свого сина, крім як узяти Пітера і полетіти далеко-далеко – вона думала, в Інгіко. Я сказала: «А що з Гансом?» – і вона погодилася, що я недарма хвилююся. «Дай мені півдня, – попросила, – щоб знайти відповідь». Пані Пентстеммон пішла і зачинилася у своїй робітні. Не минуло півдня, як вона вибігла звідти мало не в паніці. Я ніколи доти не бачила її настільки стривоженою. «Люба моя, – сказала вона, – твій кузен Людовік – лихе створіння, яке називають «лабокін», породження лабока, котрий блукає в горах між Верхньою Норландією і Білогорією. Він і справді робить те, у чому його запідозрив твій Ганс, поза сумнівом, за допомогою цього лабока. Мусиш негайно повертатися в Білогорію! Сподіваймося, ти встигнеш. І в жодному разі не кажи нікому, ким є твій син, – ні йому самому, ні нікому іншому, бо інакше лабок намагатиметься вбити також і його!»

– О, то ось чому ти ніколи не говорила мені цього раніше? – промовив Пітер. – Треба було сказати. Я можу дати собі раду.

– Власне так, – сказала Пітерова мати, – думав і бідолашний Ганс. Мені треба було переконати його поїхати з нами в Інгарію. Не перебивай, Пітере. Через тебе я мало не забула останню річ, яку мені сказала пані Пентстеммон. Вона сказала: «Відповідь є, моя люба. У тебе на батьківщині є, чи принаймні було, дещо, що називають Ельфодаром. Ельфодар належить королівській родині й наділений силою зберігати в безпеці короля, а з ним і всю країну. Піди попроси короля Верхньої Норландії позичити цей Ельфодар Пітерові. Він обереже його в безпеці». Тож я подякувала їй, знов пов’язала Пітера собі за спину і чимдуж полетіла в Білогорію. Я збиралася переконати Ганса поїхати зі мною у Верхню Норландію попросити в короля Ельфодар. Але коли я повернулася, мені сказали, що Ганс пішов на Греттерхорн із командою гірських рятувальників. У мене з’явилися щонайгірші передчуття. Навіть не відв’язавши Пітера, я полетіла прямісінько в гори. Пітер плакав від голоду, але я не наважувалася зупинитися. Однак я лише встигла побачити, як лабок викликає лавину, під якою загинув Ганс.

Тут відьма зупинилася, ніби говорити далі для неї було нестерпно. Усі шанобливо чекали, поки вона проковтнула клубок у горлі та витерла очі барвистою хусточкою. Тоді відьма зарадно повела плечима і заговорила:

– Звісно, я зразу ж наклала на Пітера захисні заклинання, наймогутніші з можливих, і ніколи їх не знімала. Він ріс у щонайбільшій таємниці, і коли Людовік почав розповідати, ніби я збожеволіла і сиджу зачинена у Кастель-Жоє, я тільки втішилася, бо це означало, що про Пітера ніхто не знає. Наступного дня після тієї лавини я залишила Пітера сусідці та полетіла у Верхню Норландію. Ви, певно, пам’ятаєте той мій візит? – запитала вона короля.

– Так, пам’ятаю, – сказав король. – Але ти нічого не сказала ні про Пітера, ні про Ганса, і я не уявляв, наскільки це все сумно і невідкладно. І, звичайно ж, я не мав Ельфодара. Усе, чого ти досягла, – це підштовхнула мене і присутнього тут мого доброго друга чарівника Норланда до пошуків Ельфодара. Відтоді ми полюємо на нього вже майже тринадцять років. І ми не надто далеко просунулися, га, Вільяме?

– Ми взагалі не просунулися, – погодився дідусь Вільям з крісла-саней і закашлявся. – Але люди й далі вважають, ніби я знаю, що таке Ельфодар і де він. Дехто навіть каже, що я сам – Ельфодар і що саме я захищаю короля. Так, я захищаю його в міру своїх сил, але далеко не так, як це зробив би Ельфодар.

– Це одна з причин, чому я послала Пітера до вас, – сказала відьма. – Завжди існувала імовірність, що чутки мають під собою підставу. До того ж я знала, що у вас Пітер у кожному разі буде в безпеці. Я й сама роками шукала цей Ельфодар, бо думала, що він міг би допомогти позбутися Людовіка. Беатриса Чужокрайнійська сказала мені, що чарівник Хаул з Інгарії найкраще з усіх чарівників на світі знається на заклинаннях провидіння, тож я подалася в Інгарію, щоби попросити його знайти Ельфодар для мене.

Чарівник Хаул закинув голову і розсміявся.

– І мусите визнати, що я справді його знайшов! – промовив він. – У дуже несподіваному місці. Онде він, Ельфодар, сидить на колінах у панни Чарівної!

– Що? Приблуда? – перепитала Чарліна.

Приблуда з удаваною скромністю помахала хвостиком.

Хаул кивнув.

– Саме так. Твоя чарівлива і чарівна собачка, – він обернувся до короля. – Чи у цих ваших записах десь говориться про собаку?

– Часто, – сказав король. – Але я не уявляв… Мій прадід влаштував своєму собаці королівський похорон, коли той помер, а я просто дивувався, через що стільки галасу!

Принцеса Хільда обережно кашлянула.

– Звісно, більшість наших картин тепер продані, – сказала вона, – але я пам’ятаю, що й справді багато попередніх королів були зображені зі своїми собаками. Щоправда, загалом вони виглядали дещо… е-е… шляхетнішими, ніж Приблуда.

– Я так розумію, що вони можуть бути якими завгодно, – втрутився дідусь Вільям. – Мені здається, що Ельфодар – це щось таке, що деякі собаки успадковують, а пізніші королі перестали звертати належну увагу на їх породу. Наприклад, невдовзі, коли Приблуда принесе щенят…

– Що? – вигукнула Чарліна. – Щенят?

Приблуда знов помахала хвостиком і прибрала ще скромнішого вигляду. Чарліна взяла Приблуду за мордочку і звинувачуюче подивилася їй в очі.

– Кухарів пес? – запитала вона.

Приблуда сором’язливо кліпнула.

– Ой, Приблудо! – забідкалася Чарліна. – І хто ж знає, на кого вони будуть схожі!

– Мусимо почекати і сподіватися на краще, – сказав дідусь Вільям. – Одне з цих щенят успадкує Ельфодар. Але в цих подіях є ще один важливий для нас аспект, моя люба дівчинко. Приблуда тебе обрала, а це робить тебе Стражем Верхньонорландського Ельфодара. А крім того, оскільки, як мені каже Білогорська відьма, «Книга палімпсеста» теж тебе прийняла… Адже прийняла, так?

– Ну… е-е… Вона дозволила мені виконати свої заклинання, – визнала Чарліна.

– Тоді вирішено, – сказав дідусь Вільям, задоволено відкидаючись на подушки. – Відтепер житимеш у мене як моя учениця. Тобі треба буде навчитися допомагати Приблуді належно захищати країну.

– Так… ой… але… – промимрила Чарліна. – Знаєте, мама мені не дозволить… Вона каже, що чаклунство – це нереспектабельно. Щоправда, батько, думаю, був би не проти, – додала вона. – Але мама…

– Я це владнаю, – сказав дідусь Вільям. – Якщо знадобиться, я попрошу повпливати на неї твою тітку Семпронію.

– Є кращий вихід, – сказав король. – Я видам королівський декрет. На твою матір це справить враження. Розумієш, ти нам потрібна, моя дорога.

– Так, але я хочу допомагати вам із книжками! – вигукнула Чарліна.

Принцеса Хільда знов обережно кашлянула.

– Я буду неабияк зайнята, – сказала вона, – ремонтом і переоздобленням цього особняка.

Золотий зливок досі лежав на килимі біля її ноги. Вона легенько штовхнула його носаком туфлі.

– Тепер ми знову платоспроможні, – радісно сказала вона. – Пропоную вам заміняти мене в бібліотеці, працюючи з моїм батьком двічі на тиждень, якщо чарівник Норланд вас відпустить.

– Ой, дякую! – втішилася Чарліна.

– А щодо Пітера… – почала було принцеса.

– Вам не треба турбуватися про Пітера, – перебила її відьма. – Я залишуся з Пітером і Чарліною і наглядатиму за будинком принаймні доти, доки чарівник Норланд не стане на ноги. Може, оселюся там назовсім.

Чарліна, Пітер і дідусь Вільям нажахано перезирнулися. «Я розумію, чому їй довелося стати такою зарадною, – подумала Чарліна. – Але якщо вона залишиться в дідусевому будинку, я повернуся до матері!»

– Нонсенс, Матильдо, – сказала принцеса Хільда. – Пітером займатимемося ми, позаяк тепер очевидно, що він наш кронпринц. Пітер мешкатиме тут і приїздитиме до чарівника Норланда на уроки чарів. Тобі треба повертатися до Білогорії, Матильдо. Тебе там потребують.

– А ми, кобольди, доглядатимемо за будинком, як завжди досі, – пропищав Тіммінз.

«О, це добре, – подумала Чарліна. – Не думаю, що я достатньо привчена до хатньої роботи, а Пітер і поготів!»

– Дякую, Тіммінзе. Дякую, Хільдо, – пробурмотів дідусь Вільям. – Сама лише думка про всю цю зарадність у моєму будинку…

– Зі мною все буде добре, ма, – промовив Пітер. – Тобі більше не треба мене захищати.

– Якщо ти такий впевнений, – засумнівалася відьма. – Мені здається…

– А зараз, – сказала принцеса Хільда не менш зарадно, ніж відьма, – нам залишається лише попрощатися з нашими милими, помічними, хоча й дещо ексцентричними гостями, і помахати на прощання їхньому замку. Ходіть усі.

– Гоп! – мовив Кальцифер і вилетів у димохід.

Софі підвелася і витягла Морганові палець з рота. Морган прокинувся, озирнувся, побачив батька і почав шукати ще когось. Його личко спохмурніло.

– Блим, – покликав він. – Де Блим?

Морган розплакався.

– А тепер подивися, до чого ти довів!

– Я завжди можу знову стати Блимом, – запропонував Хаул.

– Тільки спробуй! – сказала Софі й вийшла у вогкий коридор услід за Сімом.

Через п’ять хвилин усі вони стояли на східцях перед парадним входом у Королівський особняк і спостерігали, як Софі й Хаул затягують Моргана, що плакав і впирався, у двері Мандрівного замку. Коли Морганові крики «Блим, Блим, Блим!» затихли за зачиненими дверима, Чарліна схилилася і тихенько мовила до Приблуди, яку тримала на руках:

– Ти справді захищала країну, адже так? А я спершу навіть не помітила!

На цей час половина мешканців Верхньонорландська зібралися на Королівській площі повитріщатися на замок. Вони з недовірою дивилися, як замок легенько піднявся в повітря і поплив у бік шляху, що вів на південь. То була навіть не вуличка – так, провулок.

– Не влізеться! – перемовлялися люди.

Але замок якось стиснувся, проплив вуличкою і зник з очей.

Верхньонорландці радісно гукали, прощаючись із ним.