Іншим Бріджит 

Подяки 

Вдячна Ґіллонові Ейкену, Сунетрі Аткінсон, Пітерові Беннетту-Джонсу, Френкі Бріджвуд, Річардові Коулзу, Річардові Кертісу, Скарлетт Кертіс, Пем Дорман, Урсулі Дойл, Брін Фаррінґтон, Неллі Філдінґ, родині Філдінґів, «First Circle Films», Ендрю Форбсові, Колінові Ферту, Полі Флетчер, Пірсові Флетчеру, Генрієтті Перкінс, Трейсі МакЛауд, Шерон Маґвайр, Тіні Дженкінс, Сарі Джонс, Еммі Парі, Гаррі Річі, Сарі Сендс, Томові Шону, Пітерові Штраусу, Руссові Ворнеру і «Working Title Films» — за натхнення, відгуки та підтримку. 

І особливо дякую Кевінові Каррену. 

У дослідницькій роботі допомагала Сара Джонс 

І ЖИЛИ ВОНИ ДОВГО І ЩАСЛИВО 

27 січня, понеділок 

58,5 кг (запливла жиром), 

хлопці — 1 (ура!), 

перепихи — 3 (ура!), 

калорії — 2100, 

калорії, спалені під час шпіліндрикання — 600, 

тож загальна к-сть калорій — 1500 (зразково). 

7:15. Ура! Роки неторканої цілини позаду. Чотири тижні і п’ять днів перебуваю у здорових стосунках зі зрілим чоловіком, таким чином доводячи, що не є недоторканною на любовному полі, як побоювалась раніше. Почуваюся дивовижно, майже Джемаймою Ґолдсміт[1] чи якоюсь такою ж осяйною вчорашньою нареченою, що в чадрі відкриває онкологічну лікарню, поки всі уявляють її в ліжку з Імраном Ханом. Ух. Марк Дарсі щойно поворушився. Може, він прокинеться й розпитає мене про мої погляди. 

7:30. Марк Дарсі ще не прокинувся. Є ідея: встану і приготую йому фантастичний традиційний сніданок з ковбасок, яєчні та грибів чи, може, яєць «Бенедикт» або яєць по-флорентійськи. 

7:31. Залежно від того, що ж то таке ті яйця «Бенедикт» чи по-флорентійськи. 

7:32. От тільки не маю ні грибів, ні ковбасок. 

7:33. Ні яєць. 

7:34. Ані — раз на те пішло — молока. 

7:35. Досі не пробудився. М-м-м-м. Він чудовий. Дуже сексуальні широкі плечі і волохаті груди. Не те щоб він був сексуальним об’єктом чи щось такого. Мене цікавить інтелект. М-м-м-м. 

7:37. І ще не прокинувся. Знаю, що не слід шуміти, та, може, вдалося б делікатно розбудити його за допомогою мисленнєвих вібрацій. 

7:40. Напевно, покладу… ОХО-ХО! 

7:50. Сівши і витягшись у струнку, Марк Дарсі верещав: 

— Бріджит, припини. Офігіти. Витріщаєшся на мене, поки я сплю. Піди вчепися до якоїсь роботи. 

8:45. П’ю капучино, їм шоколадний круасан і цмулю цигарку в кафе «Coins Café». Це полегшення — відкрито попахкувати сигареткою, а не показувати, яка я хороша. Далебі, дуже складно, коли в тебе вдома чоловік, адже не можеш провести стільки, скільки треба, часу у ванній чи перетворити її на душогубку, усвідомлюючи, що інша особа спізнюється на роботу, нестерпно хоче пісяти тощо; непокоїть мене й те, що Марк перед сном складає свої труси: тепер якось дивно ніяково просто залишати весь свій одяг купою на підлозі. Крім того, сьогодні ввечері він зайде знову, тож перед роботою або після треба встигнути в магазин. Ну, не конче, але страшна правда в тому, що хочу цього на якомусь химерному, мабуть, генетично-атавістичному рівні, у чому не зізналася б перед Шерон. 

8:50. Гм-м. Цікаво, яким татом був би Марк Дарсі (тобто татом для власного потомства. Не моїм. Бо це, безперечно, означало б якийсь комплекс Едіпа)? 

8:55. Так чи інак, мушу не зациклюватись і не фантазувати. 

9:00. Цікаво, чи Уна й Джеффрі Алконбері дозволять нам, як заведено, поставити павільйон на своєму газоні… Овва! Це ж мама: гонорово заходить до мого кафе у спідниці-плісе від «Кантрі кежуелс» і салатовому блейзері з лискучими золотими ґудзиками, як інопланетянка, що з’являється в Палаті громад, бризкаючи слизом, і спокійно всідається на передню лаву. 

— Привіт, люба, — защебетала вона. — Я саме зібралася до «Дебенгемс». Знаю, що ти завжди приходиш сюди снідати, тож вирішила заскочити й дізнатися, коли б ти хотіла, щоби з тобою попрацювала колористка? О-о, я б залюбки випила філіжаночку кави. Думаєш, вони підігріють молоко? 

— Мам, я тобі вже казала, що не хочу, аби мені підбирали кольори, — пробурмотіла я зашарівшись, бо на нас уже озиралися люди й до нашого столика, збиваючись із ніг, поспішала набурмосена офіціантка. 

— Ох, не будь такою відсталою від життя, люба. Тобі варто заявити про себе. А не сидіти цілий час на бантах, як курка, у всьому цьому сіро-бурому манатті. О, привіт, дорогенька. 

Мама прибрала свій привітний тон і сповільнила темп на манір «Спробуймо стати найкращими друзями обслуги і невідь чому — найособливішими людьми в кафе». 

— Зараз. Дозвольте. Подумати. А знаєте? Мабуть, буду каву. Вранці у Ґрафтон-Андервуд я випила стільки чашок чаю зі своїм чоловіком Коліном, що від нього вже нудить. Але чи могли б ви мені загріти трохи молока? Не можу пити каву з холодним молоком. Воно викликає в мене шлунковий розлад. А моя донька Бріджит замовить… 

Гр-р-р. Навіщо батьки це роблять. Навіщо? Чи це відчайдушне благання дорослої людини про увагу до себе і визнання власної важливої ролі, чи представники нашого міського покоління надто зайняті й недовірливі одне до одного, аби бути відкритими і приязними? Пам’ятаю, що коли вперше приїхала до Лондона, мала звичку всім усміхатися, поки якийсь чоловік на ескалаторі в метро не надрочив мені ззаду на плащ. 

— Еспресо? Фільтровану? Лате? Капучино — з напівзнежиреним молоком чи без кофеїну? — буркнула офіціантка, змітаючи всі тарілки зі столика поруч і дивлячись на мене з осудом, мовби мама — мій ґандж. 

— Напівзнежирене капучино без кофеїну та лате, — знічено прошепотіла я. 

— Яка неґречна дівчина, невже вона не знає англійської? — проказала мама. — Потішне місце для життя, правда? Вони що, зранку не знають, що їм хочеться одягнути? 

Вслід за нею я перевела погляд на мажористо-ексцентричних дівчат-модниць за сусіднім столиком. Одна — в «Тімберлендах», тоненькому підспідничнику, растаманській шапочці і флісовій кофтині — клацала щось на своєму ноутбуці, поки інша, на шпильках від «Пради», у похідних шкарпетках, шортах для серфінгу, шубі з лами до п’ят та в’язаній шапці-вушанці бутанського пастуха верещала в гарнітуру до мобільного: «Зрозумій, він попередив, що як іще раз застане мене за курінням сканку[2], то відбере квартиру. А я така: «Та пішов ти, таточку»», — поки її шестирічна дитина з нещасною міною дзьобала з тарілки картоплю фрі. 

— Та дівчина балакає такою мовою сама з собою? — спитала мама. — У кумедному світі ти живеш, чи не так? Чи не було би краще, якби ти мешкала поряд із нормальними людьми? 

— Вони нормальні люди, — відповіла я люто, для підтвердження киваючи головою на вулицю, де, як на гріх, монахиня в коричневому габіті поспіхом штовхала візочок з двома малюками. 

— Ось чому ти зовсім заплуталася. 

— Я якраз не заплуталася. 

— Ще й як, — наголосила вона. — Та неважливо. Як у тебе з Марком? 

— Чудово, — відповіла я мрійливо, а мама у відповідь просвердлила мене поглядом. 

— Ти ж не збираєшся з ним сама-знаєш-що, правда? Він не одружиться з тобою, розумієш?  

Гр-р-р. Гр-р-р. Відколи я почала зустрічатися з чоловіком, якого вона намагалася накинути мені протягом півтора року («Син Малкольма й Елейн, серденько, розлучений, страшенно самотній і багатий»), почуваюся так, наче долаю якусь смугу перешкод територіальної армії, перемахуючи через стіни й пастки, щоб принести їй додому великий срібний кубок, перев’язаний стрічкою. 

— Знаєш, що вони потім говорять? — вела вона далі. — «О, вона була легкою здобиччю». Я про те, що коли Мерл Робертшоу почала зустрічатися з Персівалем, її мама сказала: «Зарубай собі на носі: нехай він користає зі своїх причандалів, тільки щоб цюняти». 

— Мамо… — запротестувала я. Ні, ну справді, чия б гарчала, а твоя б мовчала. Ще навіть не пів року тому розгулювала з португальським туристичним агентом, у якого була барсетка. 

— О, я тобі розповідала? — перебила вона, плавно з’їжджаючи з теми. — Ми з Уною їдемо до Кенії. 

— Он як! — вигукнула я.  

— Їдемо до Кенії! Серденько, уяви собі! В африканські нетрі! 

Думки закружляли в голові, шукаючи можливих пояснень, немов барабани грального автомата перед тим, як зупинитися: «Мама перетворилася на місіонерку? Мама знову взяла собі на прокат «З Африки» на відеокасеті? Мама раптом пригадала «Народжену вільною» і вирішила вигодовувати левів?». 

— Авжеж, люба. Хочемо поїхати на сафарі й зустрітися з членами племен масаїв, а тоді зупинитися в готелі на пляжі. 

Гральний автомат глухо брязнув, зупиняючись на серії огидних зображень німок у літах, що займаються сексом на пляжі з місцевими юнаками. Я незворушно подивилася на маму впритул. 

— Ти ж не збираєшся знову із кимось сплутатися, га? — запитала я. — Тато щойно оговтався від усього того глупства з Джуліу. 

— Правду кажучи, люба, не маю поняття, чому зчинилася така буча! Джуліу був просто другом — другом по листуванню! Нам усім потрібні друзі, дорогенька! Себто навіть у найкращому шлюбі однієї людини просто не достатньо — друзі всіх вікових категорій, рас, віросповідань і племен. Слід розширювати свою свідомість на кожному… 

— Коли ти вирушаєш? 

— Ой, я не знаю, дорогенька! Це лише ідея! У всякому разі, мушу бігти! Бува-а-ай! 

Капець. Зараз 9:15. Запізнюся на ранкову нараду. 

11:00. Офіс «Не спи, Британіє». На щастя, спізнилася на зустріч тільки на дві хвилини, крім того, мені вдалося сховати пальто, скрутивши його в клубок, щоб створити приємне враження, начебто я перебуваю в офісі вже кілька годин і просто затрималася, вирішуючи термінову міжвідомчу справу деінде в будівлі. 

Взявши себе в руки, я рушила через потворний оупен спейс, по якому було розкидано красномовні залишки зйомок поганеньких денних телепередач, — тут надувна вівця з діркою в дупі, там збільшена світлина Клаудії Шиффер з головою Мадлен Олбрайт, ще в іншому місці велика картонка з написом: «ЛЕСБІЙКИ! Геть! Геть! Геть!», — і просувалася до Річарда Фінча, що, хизуючись бакенбардами й темними окулярами під Джарвіса Кокера[3], огрядним тілом, відразливо ввібганим у ретро-костюм для сафарі сімдесятих років, ревів на аналітичний відділ, що складався із двадцяти з гаком чоловік. 

— Бігом, Бріджит Загуби-Штани Запізнилась, Як Завжди, — прогорлав він, засікши мій прихід. — Я плачу тобі не за те, щоб ти скручувала пальто в клубок і намагалася вдавати невинність, я плачу тобі за вчасну появу і свіжі ідеї. 

Чесне слово. Від щоденного браку поваги уривається терпець. 

— Добре, Бріджит, — ревонув він. — Прикидаю: «Жінки «нового лейборизму»». Розкидаю мізками: вигляд і повноваження. Мені в студії потрібна Барбара Фоллетт[4]. Вмовте її змінити імідж Марґарет Беккет. Мелірування. Маленька чорна сукня. Панчохи. Хочу, щоб Марґарет нагадувала ходячий секс. 

Іноді здається, ніби абсурдність того, що Річард Фінч просить мене зробити, не має меж. 

Одного дня докочуся до того, що переконуватиму Гаррієт Гарман і Тессу Джовелл[5] постояти в супермаркеті, поки я запитуватиму в покупців, які нас минатимуть, чи можуть вони сказати, хто з них хто, або намагатимусь зробити так, аби розпорядник полювання голяка тікав полями від розлюченої лисячої зграї. Мушу підшукати якусь путнішу роботу, що приносить задоволення. Може, медсестри? 

11:03. За робочим столом. Добре, зателефоную-но я в пресслужбу лейбористів. М-м-м-м. Постійно прокручую спогади про шпіліндрикання. Сподіваюся, сьогодні вранці Марк Дарсі не образився по-справжньому. Цікаво, то не зарано, щоб зателефонувати йому на роботу? 

11:05. Так. Як пише в пораднику «Як здобути любов, якої прагнеш» (чи, може, то було «Плекання любові, яку ви знайшли»), поєднання чоловіка та жінки воєдино — делікатна річ. Чоловік мусить побігати. Почекаю, поки він зателефонує мені. Мабуть, ліпше почитати газети, щоб ознайомитися з політикою «нових лейбористів» на випадок, якби я справді застала Марґарет Беккет… Е-е-ех! 

11:15. То знову репетував Річард Фінч. Замість «жінок-лейбористок» накинув сюжет про полювання на лисиць, і я маю вийти в прямий ефір із Лестерширу. Тільки без паніки. Я впевнена в собі, відкрита до нових ідей, ефективна самодостатня жінка. Джерело мого відчуття власної цінності — не житейські здобутки, а внутрішній світ. Я впевнена в собі, відкрита до нового… О боже. Люрить, як з-під ринви. Не хочу виходити у світ, який нагадує щось середнє між холодильником і басейном. 

11:17. Взагалі-то дуже добре, коли дають доручення взяти інтерв’ю. Велика відповідальність — загалом, само собою, не така, як приймати рішення про те, чи спрямовувати крилаті ракети на Ірак, або тримати затискача на аортальному клапані під час операції, — але й шанс перед камерою допекти до живих печінок Убивці Лисиць, і таки довести свою крутизну, як-от Джеремі Паксман[6] — у розмові з іранським чи іракським послом. 

11:20. Може, мене навіть попросять підготувати пробний фрагмент для «Вечірніх новин». 

11:21. Чи серію коротких спеціальних репортажів. Ура! Так, перелопачу-но я вирізки… Ох. Телефон. 

11:30. Вже збиралася проігнорувати, але подумала, що, може, то мій співрозмовник, високоповажний сер Г’юґо Бойнтон-Убивця-Лисиць із вказівками щодо силосних ям, хлівів ліворуч від них тощо, тому взяла трубку — це була Маґда: 

— Привіт, Бріджит! Я дзвоню лише сказати… на горщик! На горщик! Зроби це на горщик! 

Розлігся голосний грюкіт, після чого я почула шум води і такий виск, мовби серби вбивають мусульман, а на задньому плані наче заїла платівка: «Мама дасть по дупі! Вона дасть по дупі!». 

— Маґдо! — вереснула я. — Відповідай! 

— Перепрошую, золотко! — відізвалася вона нарешті. — Я лише хотіла сказати… запхай пісюна всередину, в горщик! Якщо ти його відпустиш просто так, це поллється на підлогу! 

— У мене купа роботи, — промовила я благальним тоном. — За дві хвилини мушу вирушати до Лестерширу… 

— Супер, прекрасно, сип мені сіль на рану, ти вся така гламурна й поважна, а я стирчу вдома з двійком людей, які ще навіть не вміють балакати по-англійськи. Взагалі я просто дзвонила сказати, що домовилася зі своїм майстром, щоб зайшов і зробив тобі завтра ті полички. Вибач, що заморочила голову своїми нудними домашніми клопотами. Його звати Гарі Вілшоу. Бувай. 

Перш ніж я встигла передзвонити, телефон обізвався знову. Тепер це була Джуд, що ревіла не своїм голосом. 

— Все гаразд, Джуд, усе гаразд, — проказала я, засуваючи телефон під підборіддя і намагаючись позапихати в сумку газетні вирізки. 

— Цей Паскудник Річард яйцеголо-о-о-овий. 

Ой мамцю. Після Різдва Шез і я переконали Джуд, що як у неї відбудеться ще хоч одна ідіотська розмова з Паскудником Річардом про сипучі піски його проблеми із зобов’язаннями, її, найімовірніше, доведеться покласти в психлікарню; відповідно, вони не зможуть сходитися-розходитися, відвідувати консультації на тему любовних стосунків і загалом втратять спільне майбутнє на довгі роки, аж поки її не випишуть під опіку соціальної служби. 

Здійснивши приголомшливий подвиг самолюбства, вона покинула Річарда, обтяла своє волосся й почала ходити на солідну роботу в Сіті у шкірянках і гіпстерських джинсах. Усіх Г’юґо, Джонні чи Джеррерсів у смугастих сорочках, які коли-небудь знічев’я поцікавилися, що в Джуд під костюмом, було катапультовано у стан фалічного шаленства, а вона, здається, щоночі зависає на телефоні з іншим. Однак чомусь усе, що стосується Річарда, й досі її засмучує. 

— Я саме переглядала всі ті речі, які він залишив, готова їх повикидати, та натрапила на цей порадник… порадник під назвою… під назвою… 

— Нічого. Нічого. Можеш мені розказати. 

— Він називається «Як ходити на побачення з молодими жінками: довідник для чоловіків після тридцяти п’яти». 

Господи. 

— Почуваюся паршиво-препаршиво, — вела вона далі. — Нестерпно знову виходити з гри в цьому пеклі побачень… Це якесь незбагненне море…[7] Назавжди залишуся сама…[8] 

Силкуючись досягнути рівноваги між важливістю дружби й неможливістю дістатися до Лестерширу через брак часу, я дала їй лиш першу-ліпшу пораду, щоб підтримати відчуття власного «я»: напевно, він залишив її там навмисне; ні, неправда тощо. 

— Ох, дякую, Брідж, — сказала Джуд за якийсь час, здається, трохи заспокоївшись. — Можемо ввечері зустрітися? 

— Гм, ну, сьогодні приходить Марк. 

Запала тиша. 

— Прекрасно, — сказала вона холодно. — Прекрасно. Ну, звісно, гарно розважся. 

О боже, зараз, маючи хлопця, почуваюся винною перед Джуд і Шерон майже як зрадлива партизанка, що ошукує напарника, переходячи на бік ворога. Домовилися з Джуд зустрітися не сьогодні, а завтра ввечері, разом із Шез, а нині просто ще раз докладно все обговорити по телефону, такий варіант начебто зайшов. Тепер треба було якомога швидше зателефонувати Маґді й упевнитися, що вона не почувається занудою й усвідомлює, наскільки робота далека від гламуру. 

— Дякую, Брідж, — сказала Маґда, коли ми вже дрібку побалакали. — Просто відколи я народила, почуваюся справді нікчемною й самотньою. Завтра ввечері Джеремі знову працює. Ти б часом не заскочила? 

— Гм, ну, маю зустрітися з Джуд у «192»[9]. 

Запанувала важка мовчанка. 

— А я, мабуть, надто сіра представниця Самовдоволених Жонатиків, щоб до вас приєднатися? 

— Ні-ні, приходь. Приходь, це буде супер! 

Я перестаралася. Знала, що Джуд образиться, коли відвернути увагу від Паскудника Річарда, але вирішила розрулити це пізніше. Тож тепер я й справді спізнилася і мушу їхати до Лестерширу, навіть не переглянувши вирізок про полювання на лисиць. Може, вдасться прочитати в машині на світлофорах. Задумалася, чи не варто швидко набрати Марка Дарсі й попередити, куди я їду. 

Гм-м. Ні. Нерозумний крок. А що як я запізнюся? Краще зателефоную. 

11:35. Гм. Розмова відбулася ось так: 

Марк: Так? Дарсі слухає. 

Я: Це Бріджит. 

Марк: (Після паузи.) Добре. Е-е-е. Все гаразд? 

Я: Так. Вчора увечері було класно, правда? Тобто, розумієш, коли ми… 

Марк: Авжеж, розумію. Неймовірно. (Після паузи.) А взагалі, саме зараз я з послом Індонезії, керівником «Емнесті інтернешнл» і заступником міністра торгівлі і промисловості. 

Я: О, перепрошую. Я їду до Лестерширу. Подумала, що варто тобі сказати на випадок, якби зі мною щось трапилося. 

Марк: На випадок, якби щось… Тобто що? 

Я: Тобто, якби я… спізнилася. (Закінчила я, ніяковіючи.) 

Марк: Гаразд. А чому б тобі не зателефонувати й не повідомити, коли приблизно будеш, після завершення? Дуже добре. Тоді бувай. 

Гм-м-м. Не думаю, що треба було так чинити. У «Як любити розлученого чоловіка, не втрачаючи розуму», зокрема, сказано, що єдина річ, яка їм направду не подобається, — це телефонні дзвінки без жодної серйозної причини тоді, коли вони зайняті. 

19:00. Повернулася додому. Решта дня — просто жах. Після напруженої їзди, яку гальмували рух транспорту та злива, я опинилася в Лестерширі, де під проливним дощем стукала у двері великого квадратного будинку, оточеного фургонами для перевезення коней, маючи лише пів години до трансляції. Зненацька двері розчахнулися — на порозі стояв високий чоловік у вельветових штанях і доволі сексуальному мішкуватому джемпері. 

— Гм, от курча, — бовкнув він, міряючи мене поглядом. — Та заходьте, хай йому грець. Ваші хлопаки на задньому дворі. Де ви, до холери, поділися? 

— Мене знічев’я відірвали від матеріалу про політичну верхівку, — мовила я бундючно, коли вслід за чолов’ягою увійшла до великої кухні, де була купа собак і частин сідел. 

Несподівано він обернувся, люто прошив мене поглядом і гримнув кулаком по столі. 

— Оце так вільна країна. Якщо вони починають розказувати, що навіть у неділю нам не можна полювати, до чого це все докотиться? Казна-що! 

— Що ж, те саме можна сказати й про людей, які мають рабів, правда? — пробурмотіла я. — Або про обтинання вух котам. Як на мене, не дуже по-джентльменськи, коли гурма людей і собак для забави женеться за маленьким перестрашеним створінням. 

— До холери, а ви коли-небудь бачили, що лисиця виробляє з курчам? — гаркнув сер Г’юґо, паленіючи на обличчі. — Якщо ми на них не полюватимемо, вони заполонять усі села. 

— То постріляйте їх, — змірявши його убивчим поглядом, сказала я. — Гуманно. А по неділях доганяйте когось іншого, як на собачих перегонах. Причепіть на лінії фінішу маленьке іграшкове звірятко, напахчене запахом лисиці. 

— Постріляти? Ви коли-небудь пробували застрелити кляту лисицю? Ваші маленькі перелякані лисички позалишалися б по цілому магазині, конаючи від ран. Іграшкове звірятко. Гр-р-р! 

Нараз він схопив телефон і набрав номер. 

— Фінч, ти повне гальмо! — горлав він. — Нащо ти послав до мене… якусь довбану лівачку? Якщо думаєш, що наступної неділі звідки не візьмися вискочиш із викривальним сюжетиком про Кворн[10]… 

У цей момент оператор висунув голову з-за дверей і обурено вигукнув: 

— О, ти з’явилася, так? — тоді зиркнув на годинник. — Не переймайся виправдовуваннями чи чимось таким. 

— Фінч хоче з тобою поговорити, — озвався сер Г’юґо. 

За двадцять хвилин під загрозою звільнення я сиділа на коні, готуючись риссю в’їхати в кадр і взяти інтерв’ю у високошановного Яснодупенка, що теж сидів верхи. 

— Добре, Бріджит. Ми перейдемо до тебе за п’ятнадцять секунд, їдь, їдь, їдь, — прогорлав Річард Фінч із Лондона мені в навушник — і я відповідно до вказівок стиснула коня колінами. 

Однак, на жаль, він не зрушив із місця. 

— Їдь, їдь, їдь, їдь, їдь, — репетував Річард. — Зараза, мені здавалося, ти казала, що вмієш їздити верхи. 

— Я сказала, що маю вроджену посадку, — шикнула я, гарячково підганяючи коня колінами. 

— Добре, Лестершир, наводимо на сера Г’юґо, поки та довбана Бріджит візьме себе в руки, п’ять, чотири, три, два… почали. 

На цьому достойник Червонопикий увімкнув рев реклами полювання, а я тим часом несамовито штуркала п’ятами коня, поки він нервово не здибився і, галопуючи, не в’їхав боком у кадр, а я вчепилася в його шию. 

— Якого хріна, закругляйся, закругляйся, — вереснув Річард.  

— Це все, що ми встигаємо. А тепер повертаємося в студію! — защебетала я, а кінь знову круто розвернувся й позадкував на оператора. 

Коли знімальна група, гигикаючи, поїхала, я, вкрай пригнічена, зайшла до будинку по речі, але буквально налетіла на високоповажного Голіафа-що-Вибиває-з-Сідла. 

— Ха! — гаркнув він. — Я собі подумав, що той жеребець зможе навчити вас що до чого. Корчите з себе, курча, «блакитну кров». 

— Що? — запитала я. 

— «Криваву Мері»? 

Притлумлюючи інстинктивний порив нажлуктитися чистої горілки, я випросталася на повен зріст. 

— Так ви хочете сказати, що зірвали мій репортаж навмисно? 

— Можливо, — криво посміхнувся він. 

— Це просто неподобство, — відрізала я. — Негоже для представника аристократії. 

— Ха! Сила духу. Люблю це в жінок, — промовив гортанно, а тоді кинувся на мене. 

— Відстань! — процідила я, відскакуючи вбік. 

І була щира. Що він собі науявляв? Я фахівчиня і тут не для того, аби зі мною загравали. У будь-якому розумінні. Хоча, правду кажучи, це тільки доводить, наскільки чоловіків підігрівають ситуації, коли, як їм здається, ви до них не липнете. Треба запам’ятати для відповіднішої нагоди. 

От тільки-тільки увійшла до свого помешкання, а перед тим мусила воліктися до «Теско Метро» й назад і теліпатися сходами догори з вісьмома магазинними пакетами. Перевтомилася. Гм. Як так виходить, що завжди саме я ходжу до супермаркету? Неначе ділова жінка і дружина водночас. Ніби живу в сімнадцятому… О-о-ох. Мигає лампочка на автовідповідачі. 

— Бріджит, — це Річард Фінч, — завтра о дев’ятій хочу бачити тебе у своєму кабінеті. Перед нарадою. О дев’ятій ранку, а не о дев’ятій вечора. Вранці. Завидна. Я не знаю, як іще це сказати, серйозно. Просто, чорт забирай, потрудися прийти. 

Його голос звучав украй розлючено. Сподіваюся, я не за крок до відкриття, що неможливо мати гарну квартиру, гарну роботу і гарного хлопця. У всякому разі, за журналістську репутацію покажу Річардові Фінчу де раки зимують. Ну добре. Варто братися до роботи, щоб усе підготувати. Яка ж я втомлена. 

20:30. Зуміла відновити сили за допомогою шардоне, порозпихала подалі увесь цей безлад, запалила вогонь у каміні і свічки, прийняла ванну, помила голову та зробила макіяж, вбрала дуже сексуальні чорні джинси й топ на тоненьких бретельках. 

Не зовсім комфортно, власне, кроковий шов штанів і бретельки аж в’їдаються в тіло, але на вигляд (що важливо) елегантно. Бо, як сказала Джеррі Голл[11], жінка має бути куховаркою на кухні й розпусницею у вітальні. Чи в якійсь іншій кімнаті. 

20:35. Ур-ра! Заповідається на прекрасний затишний і сексуальний вечір зі смачною пастою (легкою, але поживною) та вогнем у каміні. Я чудовий гібрид ділової жінки й коханої. 

20:40. Де його чорти носять? 

20:45. Гр-р-р. Який сенс крутитися як муха в окропі, якщо він і так притягнеться, коли йому заманеться. 

20:50. Довбаний Марк Дарсі, я справді… Дзвінок у двері. Ур-ра! 

Розстебнувши верхні ґудзики сорочки, мав люксусовий вигляд у своєму робочому костюмі. Щойно увійшовши, кинув портфель, схопив мене в обійми й закрутив у короткому сексуальному танці. 

— Я такий радий тебе бачити, — замурмотів мені у волосся. — Мені дуже сподобався твій репортаж, з тебе фантастична вершниця. 

— Перестань, — сказала я, відриваючись від нього. — Це було якесь жахіття. 

— Це було блискуче, — заперечив він. — Століттями люди їхали на конях уперед, а відтак, завдяки єдиному доленосному репортажу, якась одна кобіта назавше змінює обличчя (чи задницю) британського мистецтва їзди верхи. Це було сенсаційно, справжній тріумф, — він утомлено сів на канапу. — Я як вичавлений лимон. Чортові індонезійці. На їхню думку, повідомляти людині, що її заарештовано, поки вони пострілом зносять їй потилицю, — це крок уперед у царині прав людини. 

Я налила келих шардоне й піднесла його в стилі напарниці Джеймса Бонда, кажучи із заспокійливою усмішкою: 

— За хвильку вечеря. 

— О боже, — вигукнув він, нажахано роззираючись навколо, немов у мікрохвильовці ховаються далекосхідні бойовики. — Ти приготувала? 

— Так, — обурено відповіла я. 

Ні, послухайте, ви й самі подумали б, що він буде радий! Крім того, і словом не згадав про мій прикид розпусниці. 

— Ходи-но сюди, — сказав він, поплескуючи канапу. — Я тебе тільки підколюю. Завше хотів зустрічатися з Мартою Стюарт[12]. 

Приємно тулитися одне до одного, але штука в тім, що паста була на вогні вже шість хвилин і от-от могла розваритися. 

— Я лише приготую пасту, — проказала я, вивільняючись із його обіймів. 

Саме тієї миті задзвонив телефон, і я кинулася до нього просто за звичкою, думаючи, що то, може, він. 

— Привіт, це Шерон. Як там справи з Марком?  

— Він тут, — прошепотіла я, міцно стуливши рота, зціпивши зуби й не ворушачи ними, щоб Марк не міг прочитати по губах. 

— Що? 

— »ін »ут, — шикнула я крізь зціплені зуби. 

— Все гаразд, — сказав Марк, заспокійливо киваючи головою. — Я розумію, що я тут. Не думаю, що це та річ, яку ми маємо приховувати одне від одного. 

— Гаразд. Послухай ось це, — схвильовано говорила Шез. — Ми не наполягаємо на тому, що всі чоловіки зраджують. Проте всі вони про це думають. Ці бажання повсякчас їх гризуть. Ми намагаємося стримувати свої сексуальні апетити… 

— Шез, правду кажучи, я зараз готую пасту. 

— О-о-о, «зараз готую пасту», та невже? Сподіваюся, ти не перетворишся на Самовдоволену Дамочку, що Вже-Не-Самотня. Просто вислухай ось це, й тобі захочеться насадити ту пасту йому на голову. 

— Не клади трубки, — сказала я, нервово зиркнувши на Марка.  

Я зняла пасту з вогню й повернулася до телефону. 

— Отож, — збуджено промовила Шез. — «Іноді потяги беруть гору над вищим, мисленнєвим рівнем. Чоловік задивлятиметься на, підбиратиметься до чи спатиме з жінкою із малими грудьми, якщо в нього романтичні стосунки з власницею великих грудей. Може, ви й не вважаєте, що різноманіття додає гостроти життю, але так вважає ваш хлопець». 

Марк почав барабанити пальцями по бильці канапи. 

— Шез… 

— Зачекай… зачекай. Це ж та книжка під назвою «Чого хочуть чоловіки». Так… «Якщо маєте красуню сестру чи коліжанку, можете не сумніватися, йому СПАДАЄ НА ДУМКУ СЕКС ІЗ НЕЮ». 

Настала багатозначна пауза. Марк почав удавати, наче перерізає собі горло і, смикаючи за ланцюжок, зливає воду в туалеті. 

— Я ось про що: хіба це не революція? Хіба вони просто…? 

— Шез, можна, я передзвоню тобі пізніше? 

Шез одразу взялася звинувачувати мене в тому, що маю пунктик на чоловіках, хоч мушу бути феміністкою. Далі я відповіла, що як їй аж так до них байдуже, то навіщо читає книжку із заголовком «Чого хочуть чоловіки». Усе це вже переростало в паскудну феміністичну суперечку про чоловіків, коли ми усвідомили її безглуздість і домовилися зустрітися наступного дня. 

— Ну от! — безтурботно вигукнула я, сідаючи на канапу біля Марка. 

Та, на жаль, знову мусила встати, бо всілася на дещо, що виявилося порожньою картонкою з-під йогурту «Міллер лайт». 

— Та-а-ак? — промовив він, витираючи йогурт із мого задка. 

Напевне, його там не було аж так багато й обійшлося б і без такого завзятого відчищання, але дуже приємно. М-м-м. 

— Повечеряємо? — запитала я, докладаючи зусиль, намагаючись зосередитися на запланованому. 

Щойно виклала пасту в полумисок і полила зверху банкою соусу, як телефон задзвонив знову. Вирішила не брати слухавки, поки не доїмо, проте клацнув автовідповідач і почувся овечий голосок Джуд: 

— Брідж, ти є? Візьми, візьми. Ну, Брідж, будь ла-а-асочка!  

Я підняла трубку, а Марк тріснув себе по лобі. Річ у тому, що Джуд і Шез роками були до мене добрі, ще до того, як я зустріла Марка, тож, очевидно, тепер було б неправильно не зреагувати на увімкнений автовідповідач. 

— Привіт, Джуд. 

Похід Джуд у спортзал закінчився тим, що вона прочитала статтю, в якій самотніх жінок після тридцятки названо «відстійними дівулями напоготові». 

— Той чувак переконував, що дівчата, які не зустрічалися б із ним у свої двадцять, тепер погодилися б, але він їх уже не хоче, — сумно промовила вона. — Він пише, що вони зациклені на створенні сім’ї й народженні дітей, тож його правило щодо дівчат: «Не старші ніж двадцять п’ять».  

— Ну, аякже! — весело розсміялася я, силкуючись побороти тривогу, від якої тьохнуло в животі. — То все просто бридня! Ніхто не думає, що ти відстійна дівуля напоготові. Пригадай усіх тих працівників торгових банків, які до тебе видзвонювали. Як щодо Стейсі та Джонні? 

— Угу, — прогугнила Джуд, однак голос її побадьорішав. — Учора ввечері я зустрілася з Джонні та його друзями з «Кредіт Свіссе». Хтось розповів жарт про того хлопа, який забагато випив у якомусь індійському ресторані і вирубився настільки, що валявся в кормі[13]; а Джонні розуміє все так буквально, що підхопив: «Господи! Який жах! Я знав пацана, який одного разу змотав дофіга індійської їжі й заробив виразку шлунка». 

Вона сміялася. Криза явно минула. Розумієте, насправді нічого аж такого поганого, просто інколи вона ледь-ледь подібна на параноїчку. Ще трішки побалакали і, як тільки здалося, що вона надійно опанувала себе, я знову повернулася за стіл до Марка, та лише виявила, що паста не цілком така, як планувалося: розмокла й розлізлася в побілілій воді. 

— Мені подобається, — чуйно зауважив Марк. — Люблю і лляне тісто, і молоко. М-м-м. 

— Тобі не здається, що нам ліпше зателефонувати й замовити піцу? — запропонувала я, почуваючись невдахою і відстійною дівулею напоготові. 

Ми замовили піци і з’їли їх перед каміном. Марк розповів мені все про тих індонезійців. Я уважно вислухала, тоді висловила свою думку й дала кілька порад, за його словами, надзвичайно цікавих і вельми «свіжих», а далі розказала про неприємну зустріч із Річардом Фінчем, під час якої той вижене мене з роботи. Він дуже гарно проконсультував мене, як продумати, чого мені хочеться від цієї зустрічі, й запропонувати Річардові силу-силенну варіантів виходу із ситуації замість того, щоб мене витурювати. І от коли я пояснила йому, що це щось на кшталт безпрограшного способу мислення, пропагованого в пораднику «Сім звичок високоефективних людей», знову задзвонив телефон. 

— Облиш, — сказав Марк. 

— Бріджит. Це Джуд. Візьми трубку. Здається, я зробила дурницю. Щойно зателефонувала до Стейсі, а він мені не передзвонив. 

Я підняла трубку. 

— Ну, може, в нього нікого немає вдома. 

— Як і в тебе, — озвався Марк. 

— Замовкни, — шикнула я, поки Джуд прокручувала можливий сценарій. — Послухай, я впевнена, що завтра він тебе набере. Та якщо ні, просто повернися до одного з етапів ходіння на побачення Марса і Венери[14]. Він розтягується і віддаляється, як марсіянська гумка, а ти маєш дати йому відчути свою принадність і, стиснувшись, повернутися назад. 

Коли я врешті спекалася телефону, Марк дивився футбол. 

— Гумки і всепереможні марсіяни, — промовив він, дурнувато усміхаючись. — Наче тут розташований військовий штаб краю тарабарщини. 

— А ти не розмовляєш зі своїми друзями про особисті проблеми? 

— Е, ні! — кинув Марк, перемикаючи пультом з одного матчу на інший. 

Я не зводила з нього зачарованого погляду. 

— Хочеш зайнятися сексом із Шеззі? 

— Прошу? 

— Хочеш зайнятися сексом із Шеззі й Джуд? 

— Із задоволенням! Тобто поокремо? Чи з обома нараз? 

Намагаючись ігнорувати його легковажний тон, я насідала далі: 

— Коли після Різдва ти познайомився з Шеззі, то мав бажання з нею переспати? 

— Ну, розумієш, взагалі я спав із тобою. 

— Але це коли-небудь спадало тобі на думку? 

— Ну, звісно, спадало. 

— Що? — вибухнула я. 

— Вона дуже симпатична дівчина. Ясна річ, було б дивно, якби цього не сталося? — його губи розтяглися у збиточній усмішці.  

— А Джуд, — обурилася я. — Переспати з Джуд. Це коли-небудь «спадало тобі на думку»? 

— Ну, час від часу, мимохідь, мабуть, так. Це ж людська природа, хіба ні? 

— Людська природа? Я ніколи не уявляла сексу з Джайлзом чи Найджелом із твоєї контори. 

— Ні, — пробурмотів він. — Навряд чи хтось інший «має» когось із них. На превеликий жаль. Окрім, хіба що, незрівнянного Хосе з відділу кореспонденції. 

Щойно ми прибрали тарілки й присмокталися одне до одного на килимі, як знову пролунав телефонний дзвінок. 

— Не реагуй, — попросив Марк. — Будь ласка, — в ім’я Бога й усіх його херувимів, серафимів, святих, архангелів, сонму челяді та перукарів, які стрижуть Йому бороду, — облиш. 

Почулося клацання автовідповідача. Марк гримнув головою до підлоги, аж тут розлігся низький глибокий чоловічий голос: 

— А, здоров! Це Джайлз Бенвік, приятель Марка. Напевно, його там немає, так? Просто… — раптом його голос зірвався. — Просто дружина щойно сказала мені, що хоче розлучитися і… 

— Всемилостивий Боже, — зойкнув Марк і схопив телефон. На його обличчі запанував вираз справжньої паніки. — Джайлзе. Господи. Заспокойся… Гм… Е-е… Гм, Джайлзе, краще я дам тобі Бріджит. 

Гм-м. Джайлза не знаю, але, як на мене, порада була непогана. Вирішила заспокоїти його і порекомендувала йому одну-дві корисні книжки. Після цього я прекрасно шпокнулася з Марком і, лежачи в нього на грудях, почувалася дуже безпечно й затишно, а всі тривожні теорії видавалися нікчемними. 

— Я відстійна? — запитала спросоння, коли він нахилився, щоб задути свічку. 

— Відстала? Ні, моя люба, — сказав він, заспокійливо пестячи мій задок. — Мабуть, трохи дивакувата, але не відстала. 

ЗМІЮЧКА НА ВОЛІ 

28 січня, вівторок 

58 кг, 

цигарки, викурені при Маркові, — 0 (дуже добре), 

цигарки, викурені потайки, — 7, 

невикурені цигарки 47* (гарна дівчинка). 

* Тобто мало не викурені, але я згадала, що кинула палити, тож у зв’язку з цим не викурила цих конкретних 47 цигарок. Це число не позначає кількості цигарок, не викурених у всьому світі (це було б дике, величезне число). 

8:00. Помешкання. Марк поїхав до себе, щоб перевдягтися перед роботою, тож можу курнути сигаретку й розвинути силу духу та безпрограшний спосіб мислення, відповідні для зустрічі, під час якої звільняють з роботи. Отже, те, над чим я працюю зараз, — це створення відчуття спокійної рівноваги. Фу-у-у! Дзвінок у двері. 

8:30. Це був той Маґдин майстер, Гарі. Курча, курча, курча ляґа. Забула, що він має зайти. 

— Ах! Суперово. Привіт! Можете повернутися за десять хвилин? Просто я тут дечим зайнята, — защебетала я, а тоді зігнулася в три погибелі, ніяково почуваючись у нічній сорочці. Чим я би мала бути зайнята? Сексом? Приготуванням суфле? Виготовленням вази на гончарному крузі, яку, безумовно, не можна залишати, бо ще висохне в незавершеному вигляді? 

Коли пролунав повторний дзвінок у двері, волосся було ще мокре, але я принаймні вбралася. Відчула сплеск почуття провини середнього класу, а тим часом Гарі дурнувато посміхнувся з декадансу всіх тих, хто ліниво виліжкується, поки зовсім інший світ справжнього роботящого люду вже так давно на ногах, що власне час уже з’їсти ланч. 

— Не бажаєте чаю або кави? — ввічливо запитала я. 

— Ага. Горнятко чаю. З чотирма кісточками цукру, але не розмішуйте. 

Я пильно подивилася на нього, метикуючи, чи це жарт, чи щось на кшталт куріння цигарок без затягування. 

— Авжеж, — відповіла я. — Авжеж, — і взялася заварювати чай, а Гарі сів за кухонний стіл і запалив цигарку. Утім, як навмисне, коли дійшло до наливання чаю, виявилося, що немає ні молока, ні цукру. 

Гарі недовірливо глянув на мене, обвівши поглядом батарею порожніх пляшок з-під вина. 

— Ні молока, ні цукру?  

— Молоко, е-е-е, саме закінчилося, і, якщо чесно, ніхто з моїх знайомих не солодить чаю… хоча, звісно, круто… е-е-е… пити його з цукром, — підібгала я хвоста. — Зараз вибіжу в магазин. 

Повернувшись, я чомусь сподівалася, що, може, Гарі вже дістав із вантажного мікроавтобуса свої інструменти, але він і досі сидів на місці й почав оповідати мені довгу заплутану історію про ловлю коропів у водосховищі поблизу Гендона. 

Це було схоже на бізнес-ланч, на якому всі так далеко відбігають від теми розмови, що стає вкрай незручно нищити ілюзію чудової суто товариської зустрічі, і ви, фактично, не доходите до суті справи. 

Врешті-решт я увірвала безконечну незбагненну байку про рибу словами: 

— Добре. Показати вам, що мені треба зробити? — і вмить зрозуміла, що припустилася грубої, образливої помилки, яка свідчить про те, що Гарі цікавить мене не як особистість, а лише як робітник, тож, аби загладити свою провину, мусила повернутися до байки про рибу. 

9:15. Офіс. Влетіла на роботу, психуючи, бо запізнювалася на п’ять хвилин, і виявила, що паскудного Річарда Фінча ніде не видно. А втім, це добре, адже є час, щоб розгорнути план самооборони. Дивно, офіс цілком порожній! Вочевидь зазвичай, коли впадаю в паніку через запізнення і мені здається, що всі вже на місці й читають газети, вони теж запізнюються, хоча й не так сильно, як я. 

Добре, запишу свої ключові пункти зустрічі. Як каже Марк, розкладу все по поличках: 

«Річарде, щоб досягти компромісного рішення щодо моєї журналістської репутації…» 

«Річарде, як ви знаєте, я дуже серйозно ставлюся до своєї професії тележурналістки…» 

«А не пішов би ти, курча, нафіг, грубий…» 

Ні, ні. Як каже Марк, подумай, чого хочеш ти, чого хоче він, а також про стратегію «виграш-виграш» згідно з настановами, які містяться в «Семи звичках високоефективних людей». Тьху! 

11:15. А от і Річард Фінч, вбраний у костюм із малинової жатки від Ґальяно з підкладкою кольору морської хвилі, задки, галопуючи, вбіг у кабінет, наче на коні. 

— Бріджит! Добре. Ти відстій, але дієш поза шаблонами. Нагорі від цього в захопленні. В захопленні. В захопленні. У нас є пропозиція. Уявляю дівчину-кролика, уявляю гладіатора, уявляю депутата, що агітує перед виборами. Я уявляю, як Кріс Серл[15] зустрічається з Джеррі Спрінґером[16], який зустрічається з Аннекою Райс[17], яка зустрічається з Зої Болл[18], яка зустрічається з Майком Смітом[19] з шоу «Пізній-пізній сніданок». 

— Що? — обурилася я. 

Як виявилося, вони вимудрували якусь принизливу схему, за якою я щотижня мала на практиці досліджувати інший фах, а тоді ганьбитися у відповідному спецодязі. Ясна річ, довелося пояснити шефові, що я серйозна, фахова журналістка й не обговорюватиму можливості проституювати себе в такий спосіб, через це він підло надувся і сказав, що зважить, яка моя цінність для програми, якщо вона взагалі є. 

20:00. Випав геть ідіотський робочий день. Річард Фінч намагався переконати мене з’явитися у програмі в куценьких шортах поруч зі збільшеною фотографією Ферґі у спортивному костюмі. Я силкувалася застосовувати до цього всього справжню стратегію взаємної користі, проте подумала, що ефективніше було б залучити справжню модель, коли, несучи збільшену світлину, увійшов Мет, бог сексу з відділу графіки, зі словами: 

— Хочеш, щоб ми оповили целюліт анімаційним кільцем? 

— Ага, ага, якщо зможете зробити те саме з Ферґі, — відповів Річард Фінч. 

На цьому крапка. То вже було занадто. Заявила Річардові, що в умовах мого контракту не йшлося про приниження на екрані, тож нізащо цього не робитиму. Коли я, виснажена, пізно повернулася додому, майстер Гарі усе ще був там, а будинок цілком заполонили підгорілі на грилі тости, брудний посуд і порозкидані примірники «Прісноводного рибальства» та «Бюлетеня спортивного рибальства». 

— Що скажеш? — запитав Гарі, гордо киваючи на результат своєї роботи. 

— Вони прекрасні! Прекрасні! — мало не захлинулася я від надлишку почуттів, відчуваючи, як мої губи кумедно розтягуються ниточкою. — Лише одна дрібниця. Як думаєте, ви б могли зробити так, аби кронштейни були розташовані на одній лінії? 

Власне кажучи, полички, з кронштейнами то там, то сям, було почеплено з несамовитою асиметрією, кожну на іншому рівні. 

— Угу, ну, розумієш, проблема в твоїй електричній проводці: якщо я заб’ю тут у стіну дюбель, станеться коротке замикання — та й по всьому, — почав Гарі, і цієї миті озвався телефон. 

— Алло? 

— Привіт, це штаб любовних стосунків? — телефонував по мобільному Марк. 

— Єдине, що я можу зробити, — це зняти їх і підбити під оті-во кунсолі тиблі, — прохарамаркав Гарі. 

— У тебе там хтось є? — затріщав Марк, перекрикуючи шум автівок. 

— Ні, це лише… — я вже збиралася сказати «майстер», але не хотіла образити Гарі і змінила слово: — Гарі, Маґдин знайомий. 

— Що він там робить? 

— Точно мусиш глянути на це свіжим оком, — не вгавав Гарі. 

— Слухай, я за кермом. Ти хотіла б сьогодні увечері піти повечеряти з Джайлзом? 

— Я ж казала, що зустрічаюся з дівчатами. 

— О господи, напевно, мене розчленують, препарують і ретельно проаналізують. 

— Ні, та де… 

— Хвилиночку. Якраз проїжджаю під Вествей. — Тріск, тріск, тріск. — Напередодні зустрів твою подружку Ребекку. Вона здалася мені дуже милою. 

— Не знала, що ти знайомий із Ребеккою, — відповіла я, пришвидшено дихаючи. 

Не сказала би, що Ребекка моя подруга, незважаючи на те, що вона завжди навідується до «192» зі мною, Джуд і Шез. Штука з Ребеккою в тому, що вона зміючка. От спілкуєшся з нею, і здається, що розмова така приємна і дружня, аж раптом відчуваєш, мовби тебе вкусили, і не маєш поняття, як це трапилося. Скажімо, ви говоритимете про джинси, а вона кине: 

— Ну так, якщо в тебе целюлітні галіфе, тобі найкраще в чомусь направду добре скроєному, як-от «Дольче і Ґабана», — сама вона має такі стегна, як дитинча жирафа, — а далі плавно перейде до чіносів «DKNY». 

— Брідж, ти ще там? 

— Де… де ти зустрів Ребекку? — запитала я високим, здушеним голосом. 

— Учора ввечері вона була на коктейльній вечірці Баркі Томпсона і представилася мені. 

— Учора ввечері? 

— Так, я заскочив туди, повертаючись додому, бо ти припізнювалася. 

— Про що ви розмовляли? — спитала я, відчуваючи, що Гарі дурнувато посміхається з сигареткою, яка звисає з кутика губ. 

— О, знаєш, розпитувала мене про роботу й гарно відгукувалася про тебе, — відповів Марк наче мимохіть. 

— Що вона говорила? — прошипіла я. 

— Сказала, що ти вільна душа…  

Зв’язок на мить увірвався.  

Вільна душа? Вираз «вільна душа» в устах Ребекки тотожний висловлюванню: «Бріджит спить аби з ким та вживає галюциногенні піґулки». 

— Мабуть, я міг би вбудувати двотаврову балку і підвісити їх до неї, — почав свою пісеньку Гарі, наче й не чув, що триває телефонна розмова. 

— Гаразд. Певно, не буду тебе затримувати, раз у тебе хтось є, — сказав Марк. — Гарної забави. Зателефонувати пізніше? 

— Так, так, поговоримо пізніше. 

Поклала трубку, а голова пішла обертом. 

— Бігає за іншою? — озвався Гарі у рідкісний і геть непроханий момент ясновидіння. 

Я спопелила його поглядом. 

— Що там з полицями…? 

— Ну, якщо хочете, щоб усі вони були на одному рівні, то буду мусів переносити вашу електропроводку, а значить, збивати штукатурку, хіба що ми обшиємо стіну плитою ДВП три на чотири. Тобто, якби ви пояснили мені, що бажаєте розмістити їх симетрично, раніше, ніж це до мене дійшло, і якби не схема вашої проводки, то, припускаю, я міг би це зараз зробити, — він роззирнувся по кухні. — У вас є щось поїсти? 

— Вони й так гарні, просто чудові, — проторохтіла я. 

— Якби ви мали бажання приготувати мені миску он тих макаронів, я б… 

Та я просто заплатила Гарі 120 фунтів готівкою за ідіотські полички, щоби здихатися його з хати. О боже, як я запізнююся. От фігня, от фіговина, знову телефон. 

21:05. На диво, це був тато, бо зазвичай спілкування телефоном він залишає мамі. 

— Задзвонив розпитати, як поживаєш. 

Це прозвучало дуже дивно. 

— Я добре, — відповіла стурбовано. — А ти? 

— Хоч куди, хоч куди. Ти ж знаєш, купа роботи в саду, купа роботи, хоча, звісно, взимку надворі не так-то й багато занять… Ну, то як справи? 

— Чудово, — відповіла я. — А з тобою все гаразд? 

— О, так, так, абсолютно. Гм, а робота? Що там на роботі? 

— На роботі нормально. Тобто справжня катастрофа. Але в тебе справді все добре? 

— У мене? Ах, так, добре. Напевно, незабаром почнуть вистрілювати підсніжники — паф, пуф, па-па-па-пу-у-уф. То з тобою все гаразд, так? 

— Так, прекрасно. А як ваші справи? 

Ще через кілька хвилин таких хитромудрих викрутасів я досягла зрушення: 

— Як там мама? 

— Ай, ну, вона, вона, е-е-е… — запала довга болісна пауза. — Вона їде до Кенії. З Уною. 

Найгірше, що той клопіт із Джуліу, португальським турагентом, почався тоді, коли вона востаннє їздила з Уною на відпочинок. 

— Ти теж їдеш? 

— Ні, ні, — наприндився тато. — Я не маю бажання висиджувати собі рак шкіри в якомусь паршивому анклаві, попиваючи піна-коладу й підглядаючи за тим, як тубільні танцівники топлес продаються хтивим краст-панкам перед буфетом, на якому завтра на сніданок накриють «шведський стіл». 

— Вона тобі пропонувала? 

— Ай, ну, ти ж знаєш, що ні. Твоя мама, як завжди, наполягала на тому, що вона особистість, яка має свої права, що наші гроші — це її гроші, і вона мусить мати змогу вільно досліджувати світ і свою індивідуальність так, як їй заманеться. 

— Ну, гадаю, поки вона обмежується лише цими двома пунктами… — видобула я з себе. — Вона справді тебе кохає, тату. Ти переконався в цьому, — мало не ляпнула «попереднього разу», але вчасно змінила формулювання, — на Різдво. Їй просто потрібна дрібка азарту. 

— Знаю, Бріджит, але є ще дещо. Справжнє неподобство. Можеш повисіти на телефоні? 

Я глянула на годинник. Уже мала бути в «192», а ще навіть не встигла попередити Джуд і Шез, що прийде Маґда. Себто навіть у найкращі часи спроба об’єднати друзів із протилежних таборів, розділених темою подружжя, — делікатна справа, а Маґда ще й нещодавно народила дитину. Тож я побоювалася, що це не дуже добре вплине на настрій Джуд. 

— Перепрошую, треба було зачинити двері, — повернувся до телефону тато. — Якщо коротко, — продовжив він по-змовницьки, — сьогодні вдень я підслухав, як мама говорила по телефону. Мабуть, із готелем у Кенії. І вона сказала, вона сказала… 

— Все гаразд, все гаразд. Що ж вона сказала? 

— Сказала: «Нам треба, щоб їх було два, і то не менш ніж по півтора метра. Приїжджаємо розважитися». 

Господи Боже. 

— Я ось до чого… — бідний тато, він майже ридав, — мені справді стояти осторонь і допустити, щоб моя жінка винайняла собі по приїзді жиголо? 

На хвильку я випала в осад. У жодній з моїх книжок не йшлося про те, як комусь консультувати власного батька на тему забаганок найняти альфонса, приписуваних власній мамі. 

Врешті-решт я схилилася до того, щоб принаймні спробувати допомогти татові підвищити його самооцінку, а тимчасом переконати, аби дав собі спокій доти, доки вранці не обговорить ці речі з мамою. При цьому я розуміла, що сама була б геть не здатна скористатися такою порадою. 

Я вже критично спізнювалася. Пояснила татові, що в Джуд виникли певні проблеми. 

— Біжи, біжи. Іншим разом. Не переживай! — гукнув він якось аж завесело. — Поки не падає дощ, вийди-но в сад. 

Його голос прозвучав незвично і хрипко. 

— Тату, — зауважила я, — зараз дев’ята вечора. Середина зими. 

— Ага, так… — озвався він. — Чудово. То випий собі віскі. 

Сподіваюся, з ним усе буде добре. 

29 січня, середа 

59,5 кг (о-о-ох! Певне, через міх вина всередині), 

цигарки — 1 (дуже добре), 

роботи — 1, 

помешкання — 1, 

хлопці — 1 (наполегливо працюю далі). 

5:00. Більше ніколи-ніколи не питиму, доки жива. 

5:15. Вечір продовжує згадуватися тривожними кавалками. 

Коли, язик на бороду женучи під дощем, дісталася до «192», виявилося, що Маґда, слава богу, ще не прийшла, а Джуд уже перебувала в такому стані, під впливом якого її думки почали накочуватися, як снігова куля, пророкуючи грандіозні нещастя на підставі незначних інцидентів, проти чого особливо застерігала книжка «Не парся через дрібниці». 

— У мене ніколи не буде дітей, — монотонно говорила вона, дивлячись прямо перед собою. — Я відстійна дівуля напоготові. Той хлопець сказав, що жінки після тридцяти — це ходячі пульсуючі яйники. 

— Ах, я тебе благаю! — пирхнула Шез, сягаючи по шардоне. — Невже ти не читала «Зворотного ходу»[20]? То лишень якийсь писака-заробітчанин без морального стрижня, що знову пускає в хід пропаганду з дискредитації жінок, притаманну англійцям середнього класу, а спрямована вона на те, аби прикрутити жінок, як невільниць. Надіюся, він передчасно полисіє. 

— Але наскільки ймовірно, що я зустріну когось нового, ось тепер, і встигну зав’язати стосунки й переконати того когось, що він хоче дітей. Бо ж вони ніколи не діють, перш ніж їх не намовити. 

Я воліла б, аби Джуд не говорила на людях про біологічний годинник. Ясна річ, дехто непокоїться через такі речі на самоті за зачиненими дверима й намагається вдавати, що всієї цієї принизливої ситуації просто немає. Порушення цього питання у «192» тільки викликає в когось паніку і спонукає почуватися затертим до дірок стереотипом. 

На щастя, тирадою вибухнула Шеззі. 

— Категорично забагато жінок марнують свої молоді життя, заводячи дітей у двадцять, тридцять і сорок з хвостиком, коли їм варто зосередитися на кар’єрі, — заремствувала вона. — Гляньте на ту жінку з Бразилії, яка народила в шістдесят. 

— Ура! — вигукнула я. — Нікому ніколи не хочеться ніякісіньких дітей, але це саме та штука, яку завжди кортить устругнути за два-три роки! 

— Щоб не часом, — похмуро відрізала Джуд. — За словами Маґди, навіть після того, як вони з Джеремі побралися, щоразу при її згадці про дітей він давав збій і казав, що вона стає надто серйозною. 

— Що, навіть після одруження? — перепитала Шез.  

— Авжеж, — підтвердила Джуд, схопила сумочку і гнівно рвонула в «одне місце». 

— Мені спала чудова думка, що подарувати Джуд на день народження, — сказала Шез. — Чому б нам не заморозити одну з її яйцеклітин? 

— Ч-ч-ч, — підхихикнула я. — Непросто було б зробити такий сюрприз, еге ж? 

Тієї миті увійшла Маґда, й це було досить неприємно, адже: а) у мене ще не було змоги попередити дівчат і б) я зазнала найбільшого потрясіння в житті, бо відколи Маґда народила третю дитину, ми бачилися лише раз, і її живіт іще не втягнувся. Вона шикувала в золотистій блузці й оксамитовій пов’язці на голові й разюче контрастувала з прикидами у міському стилі мілітарі та спортивним одягом решти відвідувачів кав’ярні. Я якраз наливала Маґді келих шардоне, коли знову з’явилася Джуд, повела оком із Маґдиного живота на мене й обдарувала мене двозначним поглядом. 

— Привіт, Маґдо, — сухо кинула вона. — Коли виходить термін? 

— Уже минув п’ять тижнів тому, — проказала Маґда, її підборіддя затремтіло. 

Я ж знала, що це помилка — мішати докупи подружок із різного тіста, ну знала ж. 

— Я здаюся аж такою товстою? — шепнула мені Маґда, неначе Джуд і Шез їй вороги. 

— Ні, ти прекрасна, — відповіла я. — Осяйна. 

— Справді? — проказала Маґда, просвітлівши. — Просто треба трошки часу, щоб він… розумієш… здувся. А ще, знаєш, у мене був мастит… 

Джуд і Шез мимохіть відсахнулися. Навіщо Самовдоволені Заміжні Дамочки так роблять, от навіщо? Мовби ненароком завзято беруться розповідати про розрізи, накладання швів, кровотечі, отруєння, амфібій і бозна-що іще, ніби ведучи безтурботну і приємну світську бесіду. 

— Якщо коротко, — правила своєї Маґда, припавши до шардоне і ласкаво усміхаючись коліжанками, наче хтось, кого випустили з в’язниці, — Воні порадила покласти в бюстгальтер два листочки капусти — конче савойської — приблизно за п’ять годин вони витягують інфекцію. Звісно, від того поту, молока і виділень ледь заяложується постіль. І Джеремі трохи злостився на мене через те, що лягаю в ліжко вся закривавлена Там Унизу та з повним бюстиком вологого листя, зате мені так полегшало! Використала практично цілу капустину! 

Всі ошелешено примовкли. Я стурбовано обвела поглядом стіл, але виглядало на те, що Джуд, раптом збадьорившись, обтягує короткий топ від Донни Каран, з-під якого звабливо блиснув пупок із пірсингом й ідеально плоский, аж точений животик у зоні талії, а Шеззі поправила собі станик «Вандербра». 

— Коротше. Годі про мене. А як ваші справи? — промовила Маґда так, неначе читала одну з тих рекламованих у газетах книжок із малюнком дивного чоловіка у стилі 1950-х років і назвою «Не вдається провадити товариську бесіду?». — Як там Марк? 

— Він чудовий, — відповіла я радісно. — Завдяки йому почуваюся такою… — Джуд і Шеззі перезирнулися. Я зметикувала, що мій голос звучить трошечки занадто самовдоволено. — Тільки от… — змінила я тактику. 

— Що? — запитала Джуд, нахиляючись уперед. 

— Напевно, це дурниці, та він зателефонував мені сьогодні ввечері і сказав, що зустрівся з Ребеккою. 

— Га-а-а? — вибухнула Шеззі. — Курча, як він посмів?! Де? 

— Вчора увечері на якійсь імпрезі. 

— А що він робив на імпрезі вчора увечері? — загорлала Джуд. — З Ребеккою, без тебе? 

Ура! Зненацька знову стало, як у старі добрі часи. Ретельно проаналізували увесь тон тієї телефонної розмови, пов’язані з нею відчуття та її можливе значення, факт, що Марк, вочевидь, прийшов до мене просто з тієї імпрези, проте не згадував ні про саму імпрезу, ні про Ребекку цілих 24 години. 

— Це згадоніт, — промовила Джуд. 

— А що то таке? — запитала Маґда. 

— О, розумієш, це коли постійно вигулькує чиєсь ім’я, хоч воно й не має безпосереднього стосунку до справи: «Ребекка каже те-то» чи «Ребекка має таку саму машину». 

Маґда притихла. Я достоту знала чому. Минулоріч вона невпинно повторювала мені, що їй здається, начебто з Джеремі щось не те. Врешті-решт вона дізналася, що в нього був роман із якоюсь дівчиною з Сіті. Я подала їй цигарку «Сілк кат». 

— Я прекрасно розумію, що ти маєш на увазі, — сказала вона, вкладаючи цигарку собі до рота і вдячно киваючи мені головою. — До речі, а як так виходить, що він завжди заїжджає до тебе додому? Я думала, в нього величезний особняк у Голланд-парку. 

— Ну, та так, але здається, він воліє… 

— Гм-м, — гмикнула Джуд. — Ти читала «По той бік співзалежності від чоловіка, нездатного взяти на себе зобов’язання»? 

— Ні. 

— Зайдімо потім до мене. Я тобі покажу. 

Маґда підвела погляд на Джуд, як Паць, який сподівається, що Пух і Тигра візьмуть його з собою на прогулянку. 

— Певно, він просто намагається уникнути закупів і прибирання, — гаряче промовила вона. — Я ще не зустрічала чоловіка, який потай не вважав би, що його мус леліяти так, як мама леліяла батька, і неважливо, наскільки реалізованим він прикидається. 

— Власне, — буркнула Шеззі, на що Маґда аж засвітилася від гордості. 

На жаль, розмова відразу звернула на те, що Джуд не віддзвонив американець, — і Маґда вмить позбулася усіх своїх здобутків. 

— Чесне слово, Джуд, — сказала вона. — Ніяк не збагну, як ти можеш впоратися з обвалом курсу рубля так, що цілий операційний зал біржі аплодує стоячи, а тоді так накрутити себе через якогось бовдура. 

— Бач, Меґ, річ у тому, — пояснила я, стараючись згладити гострі кути, — що мати справу з рублем куди легше, ніж із якимось чоловіком. Його курс визначають зрозумілі й чіткі правила. 

— Як на мене, кинься на кілька днів того ровера, — глибокодумно прорекла Шез. — Намагайся не зациклюватися, а далі, коли він задзвонить, просто будь безтурботною й капець якою зайнятою і скажи, що не маєш часу на балачки. 

— Хвилиночку, — бовкнула Маґда. — Якщо ти хочеш з ним поговорити, який сенс чекати три дні, а тоді казати, що не маєш часу на балачки? Чому ти просто йому не зателефонуєш? 

Джуд і Шеззі витріщилися на неї, не ймучи віри безглуздій пораді представниці Самовдоволених Жонатиків. Кожен знає, що Анжеліка Г’юстон ніколи-преніколи не телефонувала Джекові Ніколсону та що для чоловіків нестерпно втрачати нагоду переслідувати здобич. 

Уся ця ситуація з поганої стала ще гіршою, коли Маґда з широко розплющеними очима взялася розводитися про те, що як тільки Джуд зустріне «того самого» чоловіка, це буде «так просто, як листя, що падає з дерева». О 22:30 вона зірвалася на ноги зі словами: 

— Що ж, час іти! Об одинадцятій повертається Джеремі! 

— І треба було тобі Маґди на твою голову? — запитала Джуд, щойно та опинилася досить далеко, щоб не почути. 

— Їй було самотньо, — пояснила я, ніяковіючи. 

— Угу, аякже! Бо мусила провести дві години сама, без Джеремі, — сказала Шеззі. 

— Вона не може всидіти на двох стільцях. Не можна бути членкинею Сім’ї Самовдоволених Жонатиків, а потім плакатися, що не належиш до Міської Родини Вільних Пташок, — підтримала Джуд. 

— Чесно, якби цю дівчину закинути в саме осердя боротьби сучасного світу побачень, її б з’їли живцем, — пробурмотіла Шез. 

— ТРИВОГА, ТРИВОГА, РЕБЕККО-ТРИВОГА, — почала завивати Джуд, мов сирена під час атомного вибуху. 

Вслід за нею ми перевели погляди на вулицю, де паркувався міський джип «Міцубіші», всередині сиділа Ребека, причому одна її рука була на кермі, а другою вона притискала до вуха телефон. Ребекка виставила з авта й випростала свої довгі ноги, закотила очі, реагуючи на когось, хто мав нахабство проходити повз неї, поки вона балакала по телефону, перейшла дорогу, не звертаючи ніякісінької уваги на машини, тож їм довелося з вищанням загальмувати, зробила піруетик, мовби кажучи: «Ідіть усі в дупу, це моя власна територія», наткнулася на якусь безхатню пані з магазинним возиком і геть чисто її зігнорувала. 

Вона влетіла в бар, різко відкидаючи своє довге волосся з обличчя так, що воно негайно опало назад блискучою розмаяною пеленою. 

— Гаразд, мушу бігти. Кохаю тебе. Бува-а-ай! — говорила вона у свій мобільний. — Привіт, привіт, — сказала вона, по черзі нас цілуючи, сідаючи й жестами показуючи офіціантові, щоби приніс їй келиха. — Як справусі? Брідж, як у тебе з Марком? Ти, напевно, дуже тішишся тим, що нарешті знайшла собі хлопця. 

«Нарешті». Гр-р-р. Перший укус цього вечора. 

— Ти на сьомому небі? — туркотіла вона. — А він бере тебе в п’ятницю на вечерю Правничого товариства? 

Марк і словом не обмовився про жодну вечерю Правничого товариства. 

— О, перепрошую, я ляпнула щось не те? — здогадалася Ребекка. — Упевнена, він просто забув. Чи, може, думає, що це щодо тебе нечесно. Але, як на мене, ти впораєшся. Гадаю, усі зійдуться на думці, що ти дуже мила. 

Як сказала згодом Шеззі, то була не так морська зміючка, як португальське військове судно. Рибалки оточили його на своїх човнах, силкуючись витягти на берег. 

Кінець кінцем Ребекка помчала на якусь імпрезу чи щось таке, тож ми втрьох, бредучи нетвердим кроком, опинилися в помешканні Джуд. 

— «Чоловік, який не здатен узяти на себе зобов’язання, не захоче бачити тебе на своїй території», — зачитала Джуд, поки Шез морочилася з відеокасетою із «Гордістю і упередженням», намагаючись натрапити на той фрагмент, де Колін Ферт пірнає у ставок. — «Він любить навідуватися до твоєї вежі як якийсь мандрівний рицар без жодних клопотів з обов’язками. А відтак повертається до свого замку. Може без твого відома приймати і здійснювати такі телефонні дзвінки, які лиш заманеться. Він може берегти свій дім — і себе — для себе самого». 

— Цілковита правда, — промурмотіла Шез. — Гаразд, ходіть, зараз він пірне. 

Тієї миті ми всі замовкли, дивлячись, як Колін Ферт виходить зі ставка у прозоро-білій сорочці мокрий до нитки. М-м-м. М-м-м-м. 

— А втім, — сказала я на свій захист, — Марк не є Чоловіком, Не Здатним Узяти на Себе Зобов’язання, — він уже був одружений. 

— Ну, тоді це може означати, що він вважає тебе «Дівчиною на День», — гикнула Джуд. 

— Засранець! — заплітаючи язиком, лайнулася Шеззі. — Задрипані вилупки. Фі-і, ви подивіться! 

Врешті-решт я, заточуючись, посунула додому, з надією кинулася до автовідповідача й ошелешено заціпеніла. Червона лампочка не світиться. Марк не зателефонував. О боже, вже шоста ранку, а я ще мушу поспати. 

8:30. Чому він мені не подзвонив? Чому? Гм-м. Я впевнена в собі, відкрита до нових ідей, ефективна самодостатня жінка. Моє відчуття власної цінності залежить від мене, а не від… Хвилиночку. Може, телефон не працює. 

8:32. Здається, довгий гудок нормальний, але зателефоную з мобільника, щоб перевірити. Якби не працював, це означало б, що все добре. 

8:35. Гм-м. Телефон справний. Але ж Марк точно казав, що зателефонує… О, клас, телефон! 

— А, привіт, люба! Сподіваюся, я тебе не розбудив? 

Це був тато. 

Мене миттю охопили докори сумління через те, що я паскудна егоїстична донька, яка більше переймається своїми чотиритижневими стосунками, ніж загрозою батьківському тридцятирічному шлюбу з боку двох кенійських альфонсів по півтора з чимось метра зросту. 

— Що трапилося? 

— Все гаразд, — тато розсміявся. — Я приніс трубку, щоб поговорити разом з нею — хоп — вона вже тут. 

— Чесне слово, серденько, — сказала мама, хапаючи слухавку. — Не маю поняття, звідки в татка беруться такі дурнуваті думки. Ми розмовляли про ліжка! 

Я сама до себе всміхнулася. Видно, розуми в нас із татом, як стічні труби. 

— У всякому разі, — вела вона далі, — справа посувається вперед. Виїжджаємо восьмого лютого. Кенія! Уяви собі! Тільки от до цього стосика дров затесався один негр… 

— Мамо! — вирвалося в мене. 

— Що, серденько? 

— Не можна говорити про «негра в стосику дров». Це расизм. 

— Ми нікого не збираємося кидати у вогонь, дурненька! У нас із татком є центральне опалення. 

— Якщо таким виразам дати вкоренитися в нашому словниковому запасі, вони отруюватимуть менталітет і… 

— Та ну тебе! Іноді ти за деревами не бачиш лісу. О-о, я тобі казала? Джулі Ендербері знову вагітна… 

— Слухай, мені справді вже треба бігти, я… 

І де собаку зарито з тими мамами й телефоном? Тільки-но скажеш, що тобі час іти, як вони згадуть дев’ятнадцять геть нікому не цікавих дрібниць, про які мають розповісти тобі тут і зараз. 

— Еге. То її третє, — сказала звинувачувальним тоном. — О, і ще одне: ми з Уною вирішили гасати нетом на лижах. 

— Думаю, люди кажуть «серфити у неті», але я… 

— На лижах, дошці для серфінгу, сноуборді — неважливо, серденько! Мерл і Персіваль уже там. Знаєш, той, що завідував опіковим відділенням нортгемптонської лікарні. А, між іншим, ще таке: ви з Марком приїжджаєте на Великдень додому? 

— Мам, я вже мушу йти, спізнююся на роботу, — сказала я. 

Кінець кінцем після якихось десяти хвилин переливання з пустого в порожнє мені вдалося її здихатися, і я знову з приємністю відкинулася на подушку. І все-таки почуваюся трохи недолугою через те, що мама в мережі, а я ні. Я була підключена, але компанія під назвою «GBH» помилково надіслала мені 677 однакових рекламних повідомлень, і відтоді я не можу в цьому розібратися. 

30 січня, вівторок 

59,4 кг (надзвичайна ситуація: мереживні трусики почали залишати на тілі візерунки), 

кількість прегарної сексуальної шовковистої білизни, яку я приміряла, — 17 шт., 

куплені гігантські, такі потворні, аж страшно, майталеси у стилі «підгузки-для-дорослих» — 1, 

хлопці — 1 (але все залежить від того, чи вдасться приховати від нього страшнючі нові майталеси). 

9:00. Кафе «Coins Café». Кавую. Ура! Все прекрасно. Він щойно зателефонував! Виходить, він таки дзвонив учора ввечері, але не залишив повідомлення, бо мав намір передзвонити пізніше, та врешті заснув. Це трішки підозріло, проте він запросив мене на ту завтрашню правничу штуку. Крім того, Джайлз із його контори в захопленні від того, якою приємною я була по телефону. 

9:05. А втім, лячнувато, той правничий прийом офіційний. Спитала Марка, що я маю робити, а він відповів: 

— О, та нічого такого. Не бери в голову. Будемо лише сидіти за столом і гоститися з кількома співробітниками. Просто моїми друзями. Вони тебе полюблять. 

9:11. «Вони тебе полюблять». Отож-бо і є непряме підтвердження того, що я постану перед судом. Тому дуже важливо справити гарне враження. 

9:15. Гаразд, поставлюся до цього з позитивом. Буду неймовірною: елегантною, життєрадісною, чудово вбраною. О, до речі. Не маю довгої сукні. Може, Джуд або Маґда щось мені позичать. 

Отож: 

День «зворотного відліку» перед вечерею Правничого товариства — 1 (сьогодні). 

Заплановане меню: 

1. Сніданок: фруктовий коктейль з апельсинів, бананів, грушок, динь чи інших сезонних фруктів. (NB: капучино й шоколадний круасан перед сніданком уже проковтнула.) 

2. Перекуска: фрукт, але не перед самісіньким ланчем, адже щоб зменшилася кількість ферментів, потрібна година. 

3. Ланч: салат із білком. 

4. Перекуска: селера або броколі. Після роботи піду в тренажерний зал. 

5. Перекуска після залу: селера. 

6. Вечеря: курка-гриль і овочі на парі. 

18:00. Саме виходжу з офісу. Вибираюся нині з Маґдою на нічні закупи білизни, щоб за короткий час вирішити мої проблеми з фігурою. Маґда позичить мені коштовності й дуже вишукану довгу сукню темно-блакитного кольору, якій, як вона каже, треба дрібку «допомогти»; судячи з усього, кінозірки й тощо-тощо одягають на прем’єри коригувальну білизну. Тобто не зможу піти в зал, але, коли обмаль часу, надійна білизна куди ефективніша, аніж заняття у спортзалі. 

І взагалі, вирішила відмовитися від одноразових відвідувань тренажерного залу час до часу на користь нової програми, яку починаю від завтра, з оцінювання фізичної форми. Звісно, не можна очікувати, що моє тіло істотно зміниться до вечері, саме в цьому сенс купівлі білизни, та принаймні розрухається. О, телефон. 

18:15. Це була Шеззі. Швидко виклала їй програму підготувань до правничої вечірки (зокрема і прикрий прокол із піцою на ланч), та коли я обмовилася про оцінювання фізичної форми, здається, вона спересердя забризкала слиною телефон. 

— Не роби цього, — застерегла мене гробовим шепотом. 

Виявляється, у минулому Шез випробувала таке оцінювання на власному досвіді: здійснила його здоровенна жінка з жорстким рудим волоссям на прізвисько Карборунд, схожа на гладіаторку, яка поставила її посеред залу перед дзеркалом і гаркнула: 

— Жир із твоєї дупи сповз донизу, спихаючи жир на стегна, тож він округло ліг по боках у вигляді галіфе. 

Мені ненависна думка про жінку, схожу на гладіаторів. Я завжди підозрювала, що одного дня програма «Гладіатори» вийде з-під контролю, гладіатори стануть м’ясоїдними хижаками, і режисери почнуть кидати Карборунд і таким, як вона, християн. Шез наполягає, що це оцінювання треба конче скасувати, проте я вважаю, що раз, як підказує Карборунд, у жиру такі ковзальні властивості, то вочевидь має бути можливість формувати і спресовувати наявний жир у гарнішу форму, а навіть різні форми залежно від випадку. Мимоволі роздумую над тим, чи хотілося б мені й далі зменшити кількість жиру, якби я мала змогу розподілити його на власний розсуд? Думаю, тоді я мала б великі-превеликі груди та стегна й тонесеньку талію. Та чи не було б забагато жиру для того, щоб розпорядитися ним таким чином? І куди можна було би приткнути надлишок? Паскудно було б мати тлусті ступні чи вуха, якби решта тіла стала ідеальною? 

— Повні вуста — це було б нормально, — сказала Шеззі, — але не… — знизила голос до гидливого шепотіння, — товсті статеві губи. 

Тьху. Іноді Шеззі вкрай противна. Добре. Мушу бігти. О 18:30 зустрічаюся в «Маркс енд Спаркс» із Маґдою. 

21:00. Повернулася додому. Досвід, пов’язаний із закупами, чи не найкраще описати як повчальний. Маґда вперлася, неприємно вимахуючи переді мною величезними страшними майталесами. 

— Ну ж бо, Брідж: Нове Корсетеріанство! Уявляю сімдесяті роки, уявляю Обітницю з рукою на серці, уявляю пояс-корсет, — сказала вона, беручи щось на зразок комплекту Серійного Вбивці-Велосипедиста з чорної лайкри з панталонами, кісточками й укріпленим бюстгальтером. 

— Я цього не вберу, — шикнула я кутиком уст. — Поклади назад. 

— Чому? 

— А що, як хтось, ну розумієш, намацає? 

— Якщо чесно, Бріджит, білизна для того, щоб виконувати своє завдання. Скажімо, якщо ти вдягаєш на роботу вишукану маленьку сукню чи штани, тобі хочеться витворити ідеальні обриси. Ніхто ж не мацатиме тебе на роботі, хіба ні? 

— Ну, вони можуть, — сказала я на свій захист, думаючи про те, що відбувалося в робочому ліфті, коли я «зустрічалася» (якщо можна так визначити той кошмар боязні серйозних стосунків) з Деніелом Клівером. 

— А як тобі ці? — запитала я з надією, беручи до рук чудовий комплект, виготовлений із того самого матеріалу, що й тонкі чорні панчохи, але у вигляді бюстгальтера й трусиків. 

— Ні, ні! Геть як із 1980-х. Ось що тобі треба, — зауважила вона, розмахуючи чимось на кшталт одного з матусиних еластичних поясів з гумками, схрещеного з її довгими теплими панталонами. 

— А що як хтось засуне руку мені під спідницю? 

— Брідж, не вірю своїм вухам, — голосно сказала вона. — Невже ти щоранку прокидаєшся з думкою про те, що якийсь чоловік протягом дня може випадково запустити руку тобі під спідницю? Ти хоч якось контролюєш свою сексуальну долю? 

— Взагалі-то так, — виклично відповіла я, маршируючи до примірочної з цілим оберемком міцних панталонів. Зрештою спробувала запхатися в чорну гумоподібну оболонку, що доходила майже до грудей і не переставала морщитися з обох кінців, як неслухняний презерватив. — А як Марк побачить мене в такому вигляді або намацає це? 

— Ти не збираєшся крутити любов у якомусь нічному клубі. Ідеш на офіційну вечерю, де він справлятиме враження на своїх колег. Тож буде зосереджений на цьому, а не на тому, щоб облапувати тебе. 

Навряд чи Марк дійсно акцентує увагу на тому, щоби справити на когось враження, адже він доволі самовпевнений. Але Маґда має рацію щодо цієї білизни. Треба йти в ногу з часом, а не закостеніти в обмежених концепціях спідньої білизни. 

Добре, мушу якомога раніше лягти спати. Домовилася про заняття у тренажерному залі о восьмій ранку. Як не дивно, справді вважаю, що ціла моя особистість зазнає сейсмічних змін. 

31 січня, п’ятниця: час «Ч» 

59 кг, 

алкоголь — 6 одиниць (2)*, 

цигарки — 12 (0), 

калорії — 4284 (1500), 

побрехеньки, сказані тренерові з фітнесу (14). 

Числа в дужках позначають дані, представлені тренерові з фітнесу. 

21:30. Для нової культури фітнес-клубів характерно те, що персональні тренери без будь-якої клятви Гіппократа мають право поводитися як лікарі. 

— Скільки ви випиваєте одиниць алкоголю на тиждень? — запитав Бунтар, молодий-гарячий фітнес-консультант у стилі Бреда Пітта, коли я сіла, намагаючись втягнути живіт у самих бюстгальтері і трусиках. 

— Від чотирнадцяти до двадцяти однієї, — гладко збрехала я, а йому стало нахабства скривитися. 

— А курите? 

— Кинула, — промуркотіла я. 

При цьому Бунтар промовисто зазирнув у мою сумку, де — ну й добре — була пачка «Сілк кат ультра», то й що? 

— Коли ви кинули? — церемонно спитав він, вводячи у комп’ютер щось, що, напевно, потрапить просто до штаб-квартири консерваторів і гарантує, що наступного разу, коли я отримаю штраф за паркування в забороненому місці, мене відішлють в учбовий табір для новобранців. 

— Сьогодні, — рішуче відповіла я. 

Врешті Бунтар виміряв мені навстоячки щипчиками жир. 

— Роблю ці позначки лише для того, щоб бачити, що я вимірюю, — владно промовив він, малюючи мені фломастером по всьому тілу кола і хрестики. — Вони зійдуть, якщо протрете їх дрібкою розчинника. 

Далі довелося піти в тренажерний зал і виконувати вправи, усіляко підтримуючи незбагненний зоровий і дотиковий контакт із Бунтарем: наприклад, ми стали навпроти, поклавши руки одне одному на плечі, і Бунтар присідав, енергійно відбиваючись від мата п’ятою точкою, а я незграбно намагалася ледь-ледь зігнути коліна. Наприкінці всього цього почувалася так, наче довго й довірливо займалася сексом і ми практично були парою. Згодом, прийнявши душ і одягнувшись, не знала, що робити далі: виглядало, наче треба бодай повернутися й запитати, о котрій годині прийде додому на вечерю. Але, звісно ж, вечеряю я з Марком Дарсі. 

Через ту вечерю я дуже збуджена. Приміряла вбрання — воно справді чудове, плавні гладенькі лінії, і все завдяки тим страшнючим майталесам, про які Маркові зовсім не конче знати. Як і немає ніякіської причини, з якої б я не мала бути прекрасною супутницею. Я світська левиця з кар’єрою і т. ін. 

Північ. Коли я нарешті прибула до Ґілдголлу, Марк походжав надворі туди-сюди в чорній краватці та презентабельному пальті. Ф’ю. Люблю, коли з кимось зустрічаєшся, аж раптом той хтось — надзвичайно привабливий незнайомець, і все, чого бажаєш, — це рвонути додому й безтямно з ним трахнутися, мовби ви щойно познайомилися. (Звісно, це не те, що зазвичай роблю з людьми, щойно познайомившись.) 

Коли він побачив мене, здався ошелешеним, тоді розсміявся, а далі опанував себе й жестом у ввічливій манері привілейованої приватної школи запросив мене увійти. 

— Перепрошую за спізнення, — промовила я захекавшись. 

— Та ні, ти не запізнилася, — відповів він, — я надурив тебе щодо години, о котрій починається імпреза. 

І знову подивився на мене якось дивно. 

— Що? — запитала я. 

— Нічого, нічого, — сказав надміру спокійно й лагідно, наче я сновида, що стоїть на машині з сокирою в одній руці й головою його дружини в другій. 

Провів мене у двері, поки ліврейний швейцар їх для нас притримав. За ними був розташований високий, оббитий темними панелями вестибюль, звідусіль долинав шум приглушених голосів великої кількості старших людей у чорних краватках. Мене чудернацько розглядала жінка в натвердо розшитому паєтками топі. Привітно їй кивнувши, Марк прошепотів мені на вухо: 

— А скоч-но до вбиральні й поглянь на своє обличчя. 

Я кинулася в «одне місце». На жаль, у темряві таксі замість рум’ян я наклала на щоки темно-сірі тіні «МАК» — така річ могла трапитися з кожним, адже в них однакове упакування. Коли ж, чисто вмившись, вийшла із вбиральні і здала пальто в гардероб, то вклякла як укопана. 

Марк розмовляв із Ребеккою. 

На ній був якийсь спадаючий атласний предмет гардеробу кавового відтінку без спинки, що, вочевидь без корсета, приставав до кожної її кісточки, позбавленої плоті. Мене пронизало те саме відчуття, що й колись тата; він забабахав торт на свято у Ґрафтон-Андервуд, а коли повернувся до нього після оцінювання журі, застав записку зі словами: «Не відповідає вимогам конкурсу». 

— Зрозумій, то було неймовірно потішно, — ніжно говорила Ребекка до Марка, сміючись на повні груди. — О, Бріджит, — сказала вона, коли я підійшла до них. — Як справи, красуне? — поцілувала вона мене, а я не втрималася, щоб не скорчити міну. — Нервуєшся? 

— Нервується? — перепитав Марк. — Чому б вона мала нервуватися? Вона втілення внутрішньої рівноваги, еге ж, Брідж? 

На якусь частку секунди обличчям Ребекки прослизнуло роздратування, а відтак вона знову взяла себе в руки і промовила: 

— А-ах, як це мило! Я за вас така рада! 

Після цього вона відпливла, потай зиркнувши на Марка через плече. 

— Здається, вона вельми приємна, — сказав Марк. — Завжди надзвичайно приємна й інтелігентна. 

Завжди? Я задумалася. Завжди? Я гадала, він зустрічався з нею тільки двічі. 

Його рука підсунулася небезпечно близько до мого корсета, тож я мусила відскочити. До нас підійшла пара сопунів-астматиків і почала вітати Марка з чимось, що він зробив із якимось мексиканцем. Він люб’язно побалакав хвилинку-дві, а тоді спритно вихопив нас звідти й провів мене до залу з наїдками. Там було чарівно: темне дерево, круглі столи, блиск свічок і мерехтливий кришталь. Клопіт у тому, що треба було й далі відскакувати від Марка щоразу, як він клав руку мені на талію. 

За нашим столом уже гуртувався цілий сонм ущипливо-самовпевнених юристів віку тридцять плюс, що заходилися сміхом і намагалися перевершити один одного шалапутними дотепами, які, ясне діло, демонстрували б верхівки велетенських айсбергів правових і трендових знань: 

— Як розпізнати, що ти залежний від інтернету? 

— Коли усвідомлюєш, що не знаєш, якої статі троє твоїх найближчих друзів. — Га-а-а. Ва-а-а! Га-га-га. 

— Коли вже не можеш поставити жодної крапки, щоб не додати «co.uk.». — Бе-е-е-е-е! 

— Коли виконуєш усі робочі завдання у формі «HMTL Protocol». — Бє-є-є, га-га. Брателло-о-о! Ха-хах. 

Коли присутні засіли трапезувати, якась жінка на ім’я Луїза Бартон-Фостер (нечувано вперта юристка і така жінка, яка у вашій уяві цілком могла би примусити вас їсти печінку) почала просторікувати з якимись кінченими бовдурами, не вмовкаючи, здавалося, зо три місяці. 

— Проте в певному сенсі, — сказала вона, люто свердлячи поглядом меню, — можна вважати, що весь цей Євро Прото Іерем є Глобуспроб. 

Я була цілком задоволена: сиділа собі тихенько та їла-пила, доки Марк зненацька не сказав: 

— Луїзо, на мою думку, ти маєш цілковиту слушність. Якщо я знову проголосую за торі, то волію знати, що мої погляди будуть: а) вивчені й б) представлені. 

Я нажахано витріщилася на нього. Почувалася так, як одного разу мій приятель Саймон: він бавився на вечірці з кількома дітлахами, а коли з’явився їхній дідусь (як виявилося, Роберт Максвелл[21]), Саймон миттю глянув на малюків і побачив, що всі вони роберти максвелли в мініатюрі, з навислими бровами й величезними підборіддями. 

Ти собі уявляєш, що коли починаєш стосунки з новою людиною, між вами виникнуть певні розбіжності, розбіжності, до яких доведеться пристосовуватися і згладжувати, наче гострі кути, але ніколи, навіть за мільйон років не припустила б, що могла би спати з чоловіком, який голосував за торі. Нараз відчула, що зовсім не знаю Марка Дарсі, і, чого доброго, впродовж усіх тих тижнів, що ми зустрічалися, він таємно збирав обмежену серію мініатюрних керамічних тваринок у капелюшках з останніх сторінок недільних додатків до газет чи вислизав автобусом на матчі з регбі й через заднє вікно показував голу дупу іншим водіям. 

Розмова ставала дедалі претензійнішою і щораз більше нещирою. 

— А звідки ти знаєш, що це чотири з половиною до семи? — гавкала Луїза на чоловіка, схожого на принца Ендрю в смугастій сорочці. 

— Ну, я вивчав економіку в Кембриджі. 

— А хто тебе вчив? — учепилася інша дівчина, мовби могла цим питанням виграти суперечку. 

— З тобою все гаразд? — прошепотів Марк кутиком вуст.  

— Так, — пробурмотіла я, схиливши голову. 

— Ти… тремтиш. Стривай, що таке? 

Зрештою я мусила йому сказати. 

— Отже, я голосую за торі, і що тут такого? — запитав Марк, скептично дивлячись на мене. 

— Чш-ш-ш-ш, — шепнула я, нервово обводячи поглядом стіл. 

— То в чому річ? 

— Просто… — почала я, воліючи, щоб тут була Шеззі, — зрозумій, якби я проголосувала за торі, то стала б парією в суспільстві. Це десь так, як заявитися в кафе «Руж» на коні зі зграєю гончаків на додаток чи, накриваючи столи для вишуканої вечері, розставити замалі тарілки. 

— Тобто так, як тут? — засміявся він. 

— Ну, так, — пробурмотіла я. 

— То за кого ж тоді голосуєш ти? 

— Звісно, за лейбористів, — просичала я. — Усі голосують за лейбористів. 

— Ну, як на мене, наразі вже ясно доведено, що це не так, — зауважив він. — Мені просто цікаво, чому? 

— Що? 

— Чому ти голосуєш за лейбористів? 

— Ну… — я затнулася, розмірковуючи, — бо голосувати за лейбористів — означає поділяти ліві погляди. 

— Ага. 

Виглядало на те, що йому це здалося надзвичайно кумедним. Тепер вже усі прислухалися. 

— І соціалістичні, — додала я. 

— Соціалістичні. Розумію. Соціалістичні означає… 

— За робітничу солідарність. 

— Гаразд, але Блер точно не збирається збільшувати повноваження профспілок, — зазначив він. — Глянь, що він говорить про четверту статтю[22]. 

— Торі — це відстій. 

— Відстій? — повторив він. — Та економіка зараз у найкращому стані за останні сім років. 

— Неправда, — рішуче сказала я. — Так чи інак, вони підняли її, бо наближаються вибори. 

— Підняли що? — запитав він. — Підняли економіку? 

— Як порівняти, якими є позиції щодо Європи Блера та Мейджора? — підхопила Луїза. 

— Еге-ге, а чому він на практиці не виконав обіцянки торі щороку збільшувати видатки на охорону здоров’я? — докинув «принц» Ендрю. 

Чесне слово. Усі знову взялися викаблучуватися одне перед одним. Врешті-решт мені увірвався терпець. 

— Річ у тому, що треба голосувати за ідею, а не за дрібну деталь щодо того чи іншого відсотка. І цілком очевидно, що лейбористська партія обстоює принцип спільного користування, доброту, ґеїв, одиноких матерів і Нельсона Манделу на відміну від крикливих любителів покерувати, що скачуть у гречку направо і наліво, їздять до паризького «Ріца», а далі відчитують усіх ведучих програми «Сьогодні». 

За столом запала глуха глибока тиша. 

— Що ж, як на мене, ти влучно підсумувала, — сказав Марк, сміючись і гладячи моє коліно. — З цим не посперечаєшся. 

На нас усі дивилися. Проте потім, замість того, щоб покепкувати, — як зробили б у нормальному світі, — вони вдали, що нічого не трапилося, й продовжили цокатися чарками й молоти дурниці, повністю мене ігноруючи. 

Годі було оцінити, наскільки цей епізод був кепським чи якимось там іще. Я мала таке враження, наче перебуваю серед членів племені Папуа Нової Гвінеї, наступила на собаку вождя й не відаю, чи приглушений гомін розмови означає, що це неважливо, чи вони якраз обговорюють, як приготувати з моєї голови фрітату[23]. 

Хтось постукав по столі, попереджаючи про промови, що були справді, вкрай, смертельно нудні, хоч кулаки гризи. Щойно вони скінчилися, Марк прошепотів: 

— Вибираймося звідси, га? 

Ми попрощалися й рушили через кімнату. 

— Е-е… Бріджит, — озвався він, — не хочу непокоїти, але в тебе навколо талії робиться щось чудернацьке. 

Блискавично сягнула рукою, щоб перевірити. Жахливий корсет якимось чином з обох кінців послабився, перетворившись на роздутий валок у мене на талії, що скидався на гігантську запасну шину. 

— Що це? — запитав Марк, кивком та усмішкою вітаючись із людьми, поки ми протискувалися між столами. 

— Нічого, — пробурмотіла я. 

Щойно ми вибралися із залу, я погнала в туалет. Вкрай важко було стягнути сукню, розпустити страшнючі майталеси, а тоді начепити той кошмарний ансамбль назад. Їй-бо, мріяла сидіти вдома в обвислих штанах і светрі. 

Вийшовши в хол, я мало тут-таки не розвернулася й не пішла назад до туалетів. Марк розмовляв із Ребеккою. Знову. Прошепотівши щось йому на вухо, вона вибухнула паскудним реготом, схожим на совине ухкання. 

Я підійшла до них і незграбно стала збоку. 

— А ось і вона, — сказав Марк. — Усе поправила? 

— Бріджит! — вигукнула Ребекка, вдаючи, що рада мене бачити. — Кажуть, ти усіх вразила своїми політичними поглядами. 

Хотілося вигадати у відповідь щось дуже дотепне, утім, я просто стояла, поглядаючи спідлоба. 

— Якщо чесно, це було чудово! — сказав Марк. — Зі всієї нашої чесної кумпанії зробила чванькуватих засранців. Однак нам уже час іти, дуже приємно було знову тебе побачити. 

Ребекка бурхливо нас розцілувала, оповиваючи хмаркою аромату «Ґуччі Енві», а тоді подефілювала назад до залу так крутячи стегнами, аж зробилося цілком очевидно: вона сподівається, що Марк стежить за нею поглядом. 

Поки йшли до машини, мені не спадало на думку, що б то сказати. Напевне, він і Ребекка насміхалися з мене в мене за спиною, а потім він намагався це приховати. Хотілося б зателефонувати до Джуд із Шез і попросити поради. 

Марк поводився так, ніби нічого не сталося. Не встигли ми рушити з місця, як він почав робити спроби ковзнути рукою вгору по моєму стегні. Чому чим менше ви на позір хочете сексу з чоловіками, тим більше вони його прагнуть? 

— Ти не бажаєш тримати руки на кермі? — запитала я, відчайдушно намагаючись відсунутися, щоб він пальцями не відчув краю тієї гумової еластичної штуки. 

— Ні, волію накинутися на тебе, — відповів він, ледь не налітаючи на дорожній стовпчик. 

Прихитрилася залишитись «недоторкою», симулюючи пунктик на безпеці дорожнього руху. 

— О, Ребекка питала, чи не хочемо ми якось зайти на вечерю, — сказав він. 

Я не вірила власним вухам. Знаю Ребекку вже чотири роки, а вона ще жодного разу запанібрата не запрошувала мене на вечерю. 

— Вона була мила, правда? І гарно вбрана. 

Це був згадоніт. Згадоніт, який я відчула власними вухами. 

Ми доїхали до Ноттінґ-Гіллу. На світлофорі, не запитуючи мене, він просто повернув у бік мого будинку, протилежний до його. Беріг свою твердиню непорушною. Мабуть, він забитий вісточками від Ребекки. Я була «Дівчиною на День». 

— Куди ми їдемо? — вирвалося в мене. 

— До твого помешкання. А що? — промовив він, озираючись у замішанні. 

— От власне, а що? — розлючено вигукнула я. — Ми зустрічаємося вже чотири тижні та шість днів. І ще ніколи не залишалися в твоєму домі. Жодного разу. Взагалі! Чому? 

Маркові немов заціпило. Він пштикнув сигнал повороту, звернув ліворуч, а далі без жодного слова помчав назад у напрямку Голланд-парк авеню. 

— У чому річ? — врешті-решт озвалася я. 

Пильно подивившись уперед, він знову клацнув вимикачем поворотника. 

— Я не люблю крику. 

Коли ми дісталися до його будинку, я почувалася жахливо. Мовчки удвох піднялися сходами. Він відчинив двері, підняв пошту й увімкнув світло на кухні. 

Кухня висотою із двоповерховий автобус виявилася однією з тих кухонь із суцільної нержавіючої сталі, де годі розпізнати холодильник. Якось дивно бракувало кухонного причандалля, а посеред підлоги виднілися три плями холодного світла. 

Марк сягнисто рушив в інший кінець кімнати, причому кроки дудніли глухо, наче в підземній печері на шкільній екскурсії, тоді заклопотано роззирнувся по сталевих дверцятах і запитав: 

— Не хочеш часом келиха вина? 

— Так, не відмовлюся, дякую, — ґречно відповіла я. 

Біля барної стійки з нержавіючої сталі стояло кілька високих табуреток сучасного дизайну. Я неоковирно видряпалася на одну з них, почуваючись, як Дес О’Коннор[24], що готується до дуету з Анітою Гарріс[25]. 

— Гаразд, — проказав Марк. 

Він відчинив одні зі сталевих дверцят креденса, зауважив причеплений до них смітник, знову зачинив їх, відхилив інші й зачудовано витріщився на пральну машинку. Опустила погляд, бо мене розбирав сміх. 

— Червоне чи біле? — зненацька запитав він. 

— Біле, будь ласка. 

Раптом відчула справжню втому, взуття натерло, страшнющі майталеси впивалися в тіло. Захотілося просто піти додому. 

— А, — відкрив холодильник. 

Ковзнувши поглядом навколо, я помітила на одній із робочих поверхонь автовідповідач. У мене тенькнуло в животі. Мигала червона лампочка. Відірвавши від неї погляд, побачила, що Марк стоїть прямісінько переді мною з пляшкою вина у якомусь конранівському[26] декантері із зістареного металу. Він теж мав украй жалюгідний вигляд. 

— Слухай, Бріджит, я… 

Я злізла з табуретки, щоб його обійняти, але його руки відразу лягли мені на талію. Я відсахнулася. Мусила позбутися того паскудства. 

— Лише на хвильку сходжу нагору, — сказала я. 

— Навіщо? 

— У туалет, — відповіла, не задумуючись, і, ледве тримаючись на ногах у своїх «іспанських чоботах», потяглася до сходів. 

Увійшла до першої-ліпшої кімнати, що, як виявилося, була Марковою гардеробною — цілою кімнатою, заповненою костюмами, сорочками та рядами взуття. Виплуталася з сукенки і з величезною полегшею почала стягувати з себе страшні майталеси, думаючи, що могла б одягнути халат, а потім ми би якнайзатишніше влаштувалися і все залагодили, та зненацька у дверях з’явився Марк. Я стала, як укопана, демонструючи повний набір страхітливої натільної білизни, а він приголомшено витріщив очі. 

— Чекай, чекай, — сказав він, пильно приглядаючись до мого живота, коли я сягнула рукою по халат. — ТИ малювала на собі хрестики-нулики! 

Я спробувала розтлумачити Маркові ситуацію з Бунтарем і те, що не мала змоги у п’ятницю ввечері купити розчинник, однак він здавався дуже втомленим і збентеженим. 

— Перепрошую, але ніяк не втямлю, про що ти говориш, — сказав він. — Мушу трохи поспати. Може, просто підемо ляжемо? 

Штовхнувши інші двері, він відчинив їх і увімкнув світло. Ледве зазирнувши всередину, я здійняла ґвалт. Там, на велетенському білому ліжку, з химерною усмішкою лежав стрункий і граційний хлопець-азіат, голий-голісінький, і простягав дві дерев’яні кульки на шворці та кроленя. 

Капе-е-ець! 

1 лютого, субота 

58,5 кг, 

алкоголь — 6 одиниць (але змішаних із томатним соком, дуже поживних), 

цигарки — 400 (цілком зрозуміло), 

кролики, олені, фазани та інша дичина, знайдена в ліжку, — 0 (кардинальне покращення відучора), 

хлопці — 0, 

хлопці колишнього хлопця — 0, 

кількість нормальних потенційних хлопців, які ще залишаються у світі, — 0. 

0:15. Чому зі мною постійно відбуваються такі речі? Чому? ЧОМУ? Єдиний раз хтось справляє враження приємної розсудливої людини, яку схвалила мама, і при цьому не одруженої, не схибленої, не алкоголіка чи довбодятла, аж виявляється, що він розпусний ґей-збоченець. Недарма не хотів запрошувати мене до себе додому. Справа не в тому, що він боїться серйозних стосунків, запав на Ребекку або що я — Дівчина на День. Просто тримає у спальні хлопчаків орієнтального типу і дичину. 

То був страшенний шок. Страшенний. Якісь дві секунди я витріщалася на східного юнака, а відтак стрілою метнулася назад до гардеробної, накинула на себе сукню, збігла сходами донизу, чуючи зі спальні позад себе такий вереск, наче В’єтконг[27] влаштував криваву розправу над американським військовим контингентом; падаючи з ніг, поплентала на вулицю й почала несамовито махати таксі, мов дівчина на виклик, якій трапився клієнт, що хотів накласти їй на голову. 

Можливо, мають слушність Самовдоволені Жонатики, кажучи, що єдині чоловіки, які залишися парубками, самотні тому, що мають істотні вади. Ось чому все таке хрінове, хрінове, хрінове… Я не маю на увазі, що бути ґеєм є хибою само собою, але це, безумовно, хиба, якщо ти дівчина того, хто вдавав, що ним не є. Четвертий рік поспіль на День Валентина буду полишена сама на себе і прийдешнє Різдво проведу в односпальному ліжку у батьківському домі. Знову. Капець. Капе-е-ець! 

Зателефонувати б до Тома. Це на нього схоже — поїхати до Сан-Франциско саме тоді, коли я потребую поради з погляду ґея, таки схоже. Завжди годинами просить щось йому порадити, коли в нього кризи з іншими гомосексуалами, а коли мені треба порадитися щодо кризової ситуації з гомосексуалом, що робить Том? Їде собі до ДОВБАНОГО САН-ФРАНЦИСКО. 

Спокійно, спокійно. Розумію, що не маю рації, у всьому звинувачуючи Тома, особливо беручи до уваги, що той інцидент зовсім його не стосувався, хай там як, нíчого перекладати з хворої голови на здорову. Я впевнена в собі, відкрита до нових ідей, ефективна самодостатня жінка, з абсолютно досконалим внутрішнім світом… А-а-а! Телефон. 

— Бріджит. Це Марк. Мені так прикро. Пробач. Те, що сталося, було жахливо, — його голос звучав трагічно. — Бріджит? 

— Що? — озвалася я, намагаючись опанувати тремтіння рук, аби запалити «Сілк кат». 

— Знаю, на що це, найімовірніше, було схоже. Я був так само шокований, як і ти. Ніколи в житті його не бачив. 

— Добре, тоді хто це був? — вибухнула я. 

— Виявляється, син моєї домашньої робітниці. Я навіть не знав, що вона має сина. Напевно, він шизофренік. 

На задньому плані розітнувся якийсь ґвалт. 

— Іду, іду. О боже. Послухай, я, мені доведеться піти це владнати. Судячи зі звуків, він намагається її задушити. Можна, я зателефоную тобі пізніше? — Знову зойкання. — Почекай, одну… Бріджит, наберу тебе вранці. 

Я геть збита з пантелику. Зателефонувала б до Джуд або Шез, щоб з’ясувати, чи це переконливе виправдання, але ж надворі ніч. Може, спробую заснути. 

9:00. А-а-а! А-а-а! Телефон. Ура! Ні. Капець! Саме пригадала, що трапилося. 

9:30. Це був не Марк, а моя мама. 

— Знаєш, серденько, я не тямлю себе від люті. 

— Мам, — рішуче перебила я, — ти не проти, якщо я передзвоню тобі на мобільний? 

Усе пережите хвилями виринало в пам’яті. Я мусила покласти трубку на випадок, якби намагався додзвонитися Марк. 

— На мобільний, серденько? Не плети дурниць, ти не викидала таких коників, відколи виросла з дворічного віку. Пам’ятаєш? Той з крихітними рибками? О, тато хоче щось сказати, але… Зрештою, ось і він. 

Я чекала, несамовито перебігаючи поглядом з мобільного на годинник. 

— Привіт, сонечко, — втомлено промовив тато. — Вона не їде до Кенії. 

— Супер, молодець, — сказала я, втішившись, що принаймні хтось із нас не переживає кризи. — Що ти зробив? 

— Нічого. У неї протермінований паспорт. 

— Ха, фантастика! Не кажи їй, що можна виробити новий. 

— О, вона в курсі, вона в курсі, — відповів він. — Річ у тім, що як маєш новий паспорт, то мусиш мати й нову знимку. Тож ідеться не про якусь там повагу до мене, а лише про щось на кшталт флірту з митниками. 

Мама вихопила трубку. 

— То просто сміх та й годі, серденько. Мене сфотографували, і я здаюся старою як світ. Уна порадила спробувати в будці, але так іще гірше. Наразі залишаю старий паспорт, і на цьому крапка. До речі, як там Марк? 

— Чудово, — промовила я високим здушеним голосом, ледве стримуючись, аби не додати: любить спати з юнаками східної зовнішності й забавлятися з кроликами, весело, скажи? 

— Добре! Ми з татом подумали, чи не було б у вас із Марком бажання приїхати завтра на ланч. Ми ще не бачили вас удвох. Гадаю, я би просто засунула у духовку лазанью з квасолею. 

— Можна, я зателефоную тобі пізніше? Запізнююся на… йогу! — спонукана останньою фразою, сказала я. 

Мені вдалося спекатися її за неочікувано короткий проміжок часу — п’ятнадцять хвилин, упродовж яких я прийшла до тями; протягом цього часу я дедалі більше розуміла, що вся могутня паспортна служба Великої Британії не рівня мамі та її старій фотографії, і, спустошена й розгублена, узялася нишпорити в пошуках наступної «Сілк кат». Домашня робітниця? 

Тобто я знаю, що в нього справді є домашня робітниця, але… Та й уся ця хрінь з Ребеккою. Ще й голосує за торі. Поїм-но я сиру. А-а! Телефон. 

Це була Шеззі. 

— Ох, Шез, — проказала я засмучено й почала залпом видавати всю цю історію. 

— Перестань негайно, — урвала вона мене, перш ніж я дійшла до східного хлопчиська. — Стривай. Скажу це тільки раз і хочу, щоб ти мене вислухала. 

— Що саме? — запитала я, розмірковуючи, що якщо й існує у світі людина, нездатна сказати щось лише раз, — крім моєї мами, — то це Шерон. 

— Кидай його. 

— Але… 

— Кидай його. Ти отримала попередження: він голосує за торі. Йди від нього без зволікань, поки ще занадто не втюрилася. 

— Але ж зачекай, це не… 

— О, заради бога, — буркнула вона. — Він проштрафився, як тільки можна, еге ж? Він приходить до тебе додому на все готовеньке. Заявляєшся виряджена як пава задля тих його паскудних друзів торі, і що він робить? Фліртує з Ребеккою. Гордує тобою. І голосує за торі. Все це просто маніпулятивні патерналістські… 

Я нервово глянула на годинник. 

— Гм, Шез, можна передзвонити тобі з мобільного? 

— Он як! На випадок, якщо він зателефонує. Ну ні! — спалахнула вона. 

Саме тієї миті дійсно почав дзвонити мобільний. 

— Шез, мені час іти. Зателефоную пізніше. 

Я нетерпляче натиснула кнопку «прийняти виклик». 

Це була Джуд. 

— Охо-хо, який у мене бодун. Здається, от-от знудить. 

Вона перейшла до довгої-предовгої побрехеньки про вечірку у барі «Столичний», однак я мусила її урвати, бо справді відчувала, що та ціла проблема з юнаком східної зовнішності куди терміновіша. Як на мене, щодо цього я мала слушність. Це був не егоїзм. 

— О боже, Брідж, — сказала Джуд, коли я закінчила. — Бідако, як на мене, ти дуже-дуже добре дала собі з тим раду. Справді. Ти досягла справжнього успіху. 

Спершу я аж розпашіла від безмежної гордості, а далі збентежилася. 

— А що я такого зробила? — запитала, роззираючись по кімнаті й то усмішкою виражаючи задоволення собою, то розгублено кліпаючи. 

— Ти зробила саме те, що про що йдеться в «Жінках, які кохають до нестями»[28]. Тобто нічого. Лише відсторонилася. Ми не можемо вирішувати їхні проблеми. Просто дистанціюємося. 

— Авжеж, в яблучко, — притакнула я, серйозно закивавши головою. 

— Не бажаємо їм зла. Не бажаємо добра. Не телефонуємо їм. Не бачимося з ними. Просто відмежовуємося. Син домашньої робітниці, ага, сон рябої кобили. Якщо він має домашню робітницю, то чому весь час ошивається в тебе і змушує тебе мити посуд? 

— А що як він таки син домашньої робітниці? 

— Ну, Бріджит, — суворо відповіла Джуд, — це те, що називають запереченням. 

11:15. Домовилася зустрітися у «192» на ланч із Джуд та Шеззі. Добре. Не збираюся відмахуватися від очевидного. 

11:16. Так. Я цілком дистанціювалася. Бачите?! 

11:18. Годі повірити, що він — от паскудство! — досі не зателефонував. Ненавиджу пасивно-агресивний вплив телефону в сучасному світі побачень, коли взаємне нерозуміння стає засобом комунікації. Це жах жахливий: звичайний дзвінок або його відсутність позначає різницю між коханням, приязню і щастям та тим, що тебе знову вкинуто у безжалісну позиційну війну залицянь і флірту, точнісінько так само, як минулого разу, але відчуття невдачі ще сильніше. 

Полудень. У це годі повірити. Телефон почав дзвонити саме тоді, коли я магнетизувала його поглядом, неначе спонукала озватися силою думки, і цього разу то був Марк. 

— Як ти? — втомлено запитав він. 

— Добре, — відповіла я, намагаючись зберігати дистанцію. 

— Можна, я за тобою заїду, щоб ми сходили на ланч і побалакали? 

— Е-е-е, ми домовилася з’їсти ланч із дівчатами, — відповіла я, безсумнівно, дуже навіть безпристрасно.  

— О боже! 

— Що? 

— Бріджит, ти бодай уявляєш собі, яка в мене видалася ніч? Хлопець, який намагається задушити на кухні власну матір, приїзд поліції та швидкої, дротики з транквілізатором, гонитва до лікарні, істеричні філіппінці по всьому будинку. Послухай, мені справді, справді дуже прикро, що тобі довелося всього цього зазнати, але й мені дісталося, і навряд чи це моя провина. 

— Чому ти не зателефонував раніше? 

— Бо щоразу, коли в мене з’являлася хвилька для дзвінка на стаціонарний телефон чи мобільний, у тебе, куртка на ваті, було зайнято! 

Гм-м-м, не надто мені вдалася та відстороненість. Марк справді пережив страхіття. Домовилася з ним повечеряти, і він сказав, що у другій половині дня поспить. Глибоко та щиро сподіваюся, що сам. 

2 лютого, неділя 

58 кг (чудово: перетворююся на Східного Юнака), 

цигарки — 3 (дуже добре), 

калорії — 2100 (дуже помірковано), 

хлопці — знову 1 (ура!), 

практичні порадники, які зі скептичною зневагою голосно відкинув щойно поновлений хлопець, — 37 (лише слушні в наш час). 

22:00. У помешканні. Знову все гаразд. На початку вечері було трохи ніяково, проте, коли я наважилася повірити в його історію, стало ліпше, особливо як він сказав, що мені варто сьогодні зайти подивитися на його домашню робітницю. 

Одначе згодом, коли ми наминали свої порції шоколадного мусу, він промовив: 

— Брідж? Учора вночі, ще до того, як це трапилося, у мене почало складатися враження, що все летить шкереберть. 

У мене похололо в животі. Як не парадоксально, насправді я й сама думала про те, що щось іде не так. Та на практиці немає нічого поганого, поки тільки тобі самій спадає на думку, що в стосунках щось не те, а от коли таке починає діятися з тією іншою особою, то мовби хтось критикує твою маму. Поза тим, така річ наводить на думку, що тебе ось-ось покинуть, а це, окрім болю, усвідомлення втрати, розбитого серця тощо, ще й вельми принизливо. 

— Брідж, ти в гіпнотичному стані? 

— Ні. А чому ти подумав, що щось не так? — прошепотіла я. 

— Ну, щоразу, як я намагався до тебе торкнутися, ти сахалася, ніби я якийсь пристаркуватий розпусник. 

Величезне відчуття полегшення. Я розповіла про страшнющі майталеси, викликавши в нього справжній регіт. Ми замовили десертного вина, обоє трішки захмеліли та врешті-решт разом повернулися до мене і фантастично трахнулися. 

Цього ранку, поки ми валялися перед каміном, читаючи газети, я замислилася, чи варто починати розмову про Ребекку та про те, чому він завжди залишається в мене. Але знов-таки, Джуд казала, що мені не слід цього робити, бо ревнощі — вкрай неприваблива риса для протилежної статі. 

— Бріджит, — озвався Марк. — Виглядає, що ти впала в якийсь транс. Я питав, що означає нова конфігурація полиць. Ти медитуєш? А може, це розташування кронштейнів для полиць має якийсь стосунок до буддизму? 

— Це через електропроводку, — відповіла я туманно. 

— Що оце все за книжки? — запитав він, підвівшись і придивляючись. — «Як ходити на побачення з молодими жінками: довідник для чоловіків після тридцяти п’яти»? «Якби Будда ходив на побачення»? «Готові на все» Віктора Кіама? 

— Мої мотиваційні книжки! — боронячись, відповіла я. 

— «Чого хочуть чоловіки»? «По той бік співзалежності від чоловіка, нездатного взяти на себе зобов’язання»? «Як кохати розлученого чоловіка, не втрачаючи голови»? Ти в курсі, що накопичуєш найбільший корпус теоретичних знань про поведінку протилежної статі у відомій частині Всесвіту? З’являється відчуття, що я лабораторна тваринка! 

— Е-е-е… 

Він усміхнувся. 

— Ти, мабуть, читаєш їх по дві? — спитав він, знімаючи книжку з полички. — Перестраховуєшся в обох напрямках? «Щасливі без пари» та «Як знайти свого ідеального партнера за тридцять днів»? «Доступно про буддизм» і «Готові на все» Віктора Кіама? 

— Ні, — обурено відповіла я. — Кожну з них читають окремо. 

— Якого милого ти скуповуєш цей непотріб? 

— Ну, якщо чесно, я маю щодо цього теорію, — почала я із запалом (бо в мене таки була щодо цього власна теорія). — Якщо розглянути інші світові релігії, наприклад… 

— Інші світові релігії? Інші, як порівняти з чим? 

Гр-р-р. Інколи хочеться, щоб Марк не був аж таким кваліфікованим юристом. 

— Інші, як порівняти з мотиваційною літературою. 

— Ага, я передбачав, що ти можеш відповісти саме так. Бріджит, мотиваційна література — це не релігія. 

— Але вона нею є! Вона — нова форма релігії. Це щось на кшталт того, якби людські істоти були потоками води, і на їхньому шляху створили якусь перешкоду, то вони завирували б і захвилювали хвилями навколо неї, шукаючи іншого шляху. 

— Завирували б і захвилювали хвилями, Брідж? 

— Я маю на увазі, що, коли занепадає інституціалізована релігія, люди беруться шукати іншу сукупність норм. І фактично, як я й казала, якщо подивитися на практичні порадники, вони містять купу ідей, що споріднюють їх з іншими релігіями. 

— Наприклад?.. — запитав він, заохочувально жестикулюючи. 

— Ну, з буддизмом і… 

— Ні. Наприклад, що за ідеї? 

— Ну, — почала я, потроху впадаючи в паніку, бо, на жаль, ця теорія ще не так уже й добре розвинута, — позитивне мислення. В «Емоційному інтелекті» йдеться про те, що найважливіше — це оптимізм, віра в те, що все складеться якнайкраще. Крім того, звісно, віра в себе, як в «Емоційній упевненості». А якщо глянути на християнство… 

— Га-а-а..? 

— Та ж той шматочок, який вони зачитують на весіллях, — це ж те саме: «Незмінні три речі: віра, надія, любов». Відтак життя тут-і-тепер — з «Невторованого шляху»[29] й буддизму. 

Марк дивися на мене, мов на божевільну. 

— …А також милосердя: у «Зціли своє життя» йдеться про те, що таїти образи шкідливо й іншим людям треба вибачати. 

— І звідки ж це? Сподіваюся, не з мусульманства. Не думаю, що в релігії, згідно з якою людям відтинають руки за крадіжку буханця хліба, можна знайти аж так багато вміння прощати. 

Втупивши в мене погляд, Марк хитав головою. Не виглядало, щоб він справді зрозумів мою теорію. Та, може, це через те, що Маркова безтілесна душа не надто просунута, і це може виявитися ще однією проблемою в наших стосунках. 

— І прости нам провини наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим! — гнівно промовила я.  

Тієї миті задзвонив телефон. 

— Зараз буде штаб любовних стосунків, — сказав Марк. — Або, може, архієпископ Кентерберійський. 

Це була мама. 

— Що ти там досі робиш? Рухайся! Я думала, що ви з Марком приїдете на ланч. 

— Але, мамо… 

Я точно не обіцяла, що ми з Марком прийдемо на ланч, точно. Марк закотив очі й увімкнув футбол. 

— Чесно кажучи, Бріджит, я зробила три «павлових» — хоч, як на те пішло, зробити три не важче, ніж одну, — вийняла з духовки лазанью й… 

На задньому плані було чути, як до неї звернувся тато: 

— Залиш її в спокої, Пем. 

Тим часом вона без угаву ображено правила своєї про те, як небезпечно повторно заморожувати м’ясо, аж доки він не підійшов до телефону: 

— Не бери близько до серця, сонечко. Я впевнений: ти не казала їй, що ви приїдете. Вона просто вбила таке собі в голову. Спробую розрядити обстановку. А погана новина, що вона таки їде до Кенії. 

Мама вирвала трубку. 

— З паспортом уже все гаразд. Ми поробили чарівні фотографії в тому весільному салоні в Кеттерінзі, ну знаєш, де Урсула Коллінґвуд робила знимки Карен. 

— Їх відретушували? 

— Ні! — сердито відповіла вона. — Зрештою, може, вони й хімічили щось там із комп’ютером, та це не мало нічого спільного з тушшю. У всякому разі, ми з Уною виїжджаємо наступної суботи. Лише на десять днів. Африка! Омріяна. 

— А що з татом? 

— Чесне слово, Бріджит! Життя для того, щоб жити! Якщо тато воліє проводити життя між полем для гольфу та сараєм із садовими інструментами, це його справа! 

Нарешті під впливом Марка, який стояв у мене над душею, в одній руці тримаючи скручену газету, а другою постукуючи по своєму годиннику, мені вдалося викрутитись. Ми поїхали до нього. І тепер я справді йому повірила, бо там таки були домашня робітниця, яка прибирала на кухні, і п’ятнадцятеро її родичів, здавалося, охочих схилятися перед Марком, мов перед якимось божеством. Тож ми залишилися в будинку і заставили всю спальню свічками. Ура! Здається, уже все гаразд. Так. Звісно, все гаразд. Я кохаю Марка Дарсі. Інколи він грізнуватий на вигляд, але насправді Марк дуже лагідний і милий. І це добре. Начебто. 

Адже за дванадцять діб День Валентина. 

3 лютого, понеділок 

57,5 кг (куртка на ваті), 

алкоголь — 3 одиниці, 

цигарки — 12, 

кількість днів до Дня Валентина — 11, 

кількість хвилин, упродовж яких мене охоплювали думки про феміністський недолік — зациклювання на темі Дня Валентина, — прибл. 162 (погано). 

8:30. Сподіваюся, з татом усе буде гаразд. Якщо мама виїжджає в суботу, це означає, що вона покине його самого на День Валентина, а це не дуже гарно. Мабуть, надішлю йому листівку, нібито від таємничої шанувальниці. 

Цікаво, що зробить Марк? Звісно, щонайменше пришле валентинку. 

Тобто пришле безсумнівно. А може, підемо на вечерю чи розважимося якось інакше. М-м-м-м. 

Дуже мило цього разу на День Валентина нарешті мати хлопця. О, телефон. 

8:45. Це був Марк. Завтра він на два тижні їде до Нью-Йорка. Правду кажучи, його голос здався трохи непривітним, і він сказав, що надто зайнятий для того, щоб увечері зустрітися, бо мусить зібрати папери і все решта. 

Я примудрилася відреагувати тактовно і просто сказала: 

— О, гарно, — а ледь дочекавшись, коли покладу слухавку, закричала: — Але ж за тиждень у п’ятницю День Валентина. Срака-мотика! 

Одним словом. Це просто незрілість. Важливі стосунки, а не цинічні маркетингові виверти. 

4 лютого, четвер 

8:00. У кафе, запиваючи шоколадний круасан капучино. От бачите! За вуха витягла себе з негативних думок, і, як не дивно, здається, те, що Марк їде, дуже добре. Дам йому шанс розтягнутися, наче марсіянській гумці, як сказано в «Марсі і Венері на побаченні», й по-справжньому відчую його звабливість. А він дасть мені нагоду попрацювати над собою й надолужити власні справи. 

План на час відсутності Марка 

1. Щодня ходити в тренажерний зал. 

2. Провести море приємних вечорів із Джуд та Шеззі. 

3. Продовжувати корисну діяльність, прибираючи в помешканні. 

4. Поки не буде мами, побути з татом. 

5. Щосили попітніти, щоб покращити ситуацію на роботі. 

О! І, ясна річ, скинути три кілограми. 

Полудень. Офіс. Спокійний ранок. Дістала завдання підготувати відеосюжет про «зелені» автомобілі. 

— Йдеться про екологічну зелень, Брідж, — зауважив Річард Фінч, — а не про зелений колір. 

Щодо того сюжету про «зелені» машини, то невдовзі мені стало ясно, що ніколи з ним не впораюся, тож дала собі волю, фантазуючи про Марка Дарсі й оформлюючи для себе новий фірмовий бланк за допомогою різних шрифтів і відтінків, а водночас обдумуючи ідеї нових відеосюжетів, які таки привернули б до мене загальну увагу… О-о-о-ох! 

12:15. То репетував довбаний Річард Фінч: 

— Бріджит, це тобі не притулок для неповносправних, де можна клеїти дурника. Це офісна нарада щодо виготовлення телепрограм. Якщо вже мусиш втикати у вікно, то бодай не совай при цьому ручкою до рота. Ти ж можеш це зробити? 

— Так, — насуплено відповіла я, поклавши ручку на стіл. 

— Ні, я не про те, чи здатна ти вийняти ручку з рота, а про те, чи здатна знайти мені англійського виборця середнього класу віком ледь за п’ятдесят та із власним будинком, який виступає «за»? 

— Авжеж, без проблем, — безтурботно ляпнула я, думаючи, що пізніше зможу спитати в Пачулі, за що саме. 

— І за що? — докинув Річард Фінч. 

Я обдарувала його вкрай загадковою усмішкою. 

— Гадаю, ви переконаєтеся, що запитуючи, вже відповіли на власне питання, — відповіла я. — Чоловіка чи жінку? 

— Обох, — садистично проказав Річард. — По одній особі. 

— Гетеросексуалів чи ґеїв? — шпарко пальнула я навзаєм. 

— Сказав, що англійця середнього класу, — нищівно гаркнув він. — А тепер сідай на довбаний телефон і постарайся запам’ятати, що надалі треба вдягати спідницю, бо відволікаєш увагу моєї знімальної групи. 

Чесне слово, так наче вони зважали б на якусь довбану фігню, коли всі поведені на власній кар’єрі, а крім того, вона не така вже й коротка, просто підскочила. 

Пачулі каже, що йдеться про підтримку європейської, або єдиної валюти. Що, на її думку, означає те саме. Срака-банька. Добре. О, телефон. То, певно, пресслужба Тіньового Міністерства фінансів. 

12:25. — О, привіт, люба. — Гр-р. Це була моя мама. — Слухай, ти маєш якийсь мінітоп? 

— Мамо, я ж просила не телефонувати мені на роботу без нагальної потреби, — засичала я. 

— Та знаю, але розумієш, ми в суботу виїжджаємо, а в магазинах ще повно зимових речей. 

Мені блиснула думка. Та поки до неї дійшло, спливло трохи часу. 

— Чесне слово, Бріджит, — сказала вона після моїх пояснень. — Ми ж не хочемо, щоби прибулі з Німеччини вантажівки вночі вивезли все наше золото? 

— Але мамо, як сама кажеш, життя для того, щоб жити! Мусиш спробувати всього. 

Мовчанка. 

— Це зміцнить валюту африканських народів. 

Я не мала певності, що це щира правда, але то вже дурниці. 

— Ну, може, й так, але не маю часу на виступи по телебаченню, коли намагаюся зібратися. 

— Послухай, — пирхнула я, — ти хочеш мінітоп чи ні?! 

12:40. Ура-ура! Мені вдалося роздобути не одного й не двох, а цілих трьох виборців-англійців середнього класу. Уна хоче приїхати з мамою, тож вони зможуть переглянути мій гардероб і заскочити в «Дікенс енд Джоунз», а Джеффрі кортить потрапити на телебачення. Я інформаційниця вищого пілотажу. 

— Отож! Ми зайняті, еге ж? — Річард Фінч був увесь мокрий від поту і походжав набундючившись після другого сніданку. — Плануємо Джонсівську інтерпретацію справді ефективної програми єдиної валюти? 

— Ну, не зовсім, — пробурмотіла я з прохолодною самоіронічною посмішкою. — Але я організувала для вас ваших виборців-англійців середнього класу, які виступають «за». Фактично, трьох, — додала я мимохідь, проглядаючи «нотатки». 

— О, невже тобі ніхто не повідомив? — запитав він, зловтішно кривлячи губи в посмішці. — Ми замінили цей матеріал. Зараз готуємо вибухи бомб. Можеш зорганізувати мені парочку пасажирів-торі, які регулярно користуються громадським транспортом і вбачають раціональне зерно в ІРА? 

20:00. Ух. Згаяла три години у Вікторії під поривами вітру, силкуючись схилити думки пасажирів на бік ІРА, і так аж до моменту, коли почала побоюватися негайного арешту й переведення до північноірландської в’язниці Мейз. Повернулася в офіс, переживаючи, що там мама з Уною знайдуть у моєму гардеробі, аби витримати розмову з Річардом Фінчем у такому дусі та ще й під його розкотистий сміх: 

— Ти ж не думала, що й справді когось знайдеш, га? Мантелепа! 

Мушу, таки мушу знайти іншу роботу. О боже, телефон. 

Це був Том. Ура! Він повернувся! 

— Бріджит! Як ти схудла! 

— Справді? — запитала я радісно, перш ніж пригадала собі, що це спостереження походить з іншого кінця телефонного дроту. 

Том одразу взявся розводитися про свою подорож до Сан-Франциско. 

— Хлопець на митному контролі був абсолютно божественний. 

Він запитав: 

— У вас є що декларувати? 

А я на те: 

— Лише цю надмірну засмагу! 

Врешті-решт він дав мені свій номер, і я трахнув його в лазні. 

Я відчула знайомий спалах заздрості через невимушеність ґей-сексу, коли люди, судячи з усього, притьмом стрибають одне з одним до ліжка проcто тому, що обом цього хочеться, і ніхто не переймається ні тим, аби попередньо відбути три побачення, ані тим, скільки часу вичекати опісля, перш ніж зателефонувати. 

Після сорокап’ятихвилинного штрихпунктирного огляду дедалі епатажніших витівок він звернувся до мене: 

— Одним словом, ти ж знаєш, як я не переварюю говорити про себе. Що там у тебе? Що чувати в того хлопця з міцними маленькими сідницями, у Марка? 

Я розказала йому, що Марк у Нью-Йорку, але вирішив до наступної зустрічі покинути хлопчака-кроликолюба, побоюючись надмірного збудження. Натомість вирішив зануритися в роботу. 

— Я мушу знайти іншу роботу, бо ця реально підважує моє почуття власної гідності й самооцінку. Потрібне щось таке, що дасть змогу істотно використати свої таланти та здібності. 

— Гм-м-м. Я розумію, до чого ти хилиш. А тобі не спадало на думку податися на панель? 

— Ой, дуже смішно. 

— Чому б тобі між іншим не побавитися в журналістку? Зробила б кілька інтерв’ю у вільний час. 

Це була справді блискуча ідея. Том пообіцяв, що поговорить з Адамом, своїм приятелем з «Індепендент», про те, щоб мені доручили підготувати інтерв’ю, огляд чи ще щось таке! Я стану першорядною журналісткою, і в мене буде дедалі більше роботи й додаткових грошей, а отже, зможу кинути роботу й просто сидіти на дивані з ноутбуком на колінах. Ура! 

5 лютого, середа 

Щойно зателефонувала татові, щоб з’ясувати, як він поживає й чи не хотів би якось приємно провести час на День Валентина. 

— О, ти така добра, дорогенька! Але твоя мама сказала, що мені треба розширювати свою свідомість. 

— І що з того? 

— Я вибираюся в Скарборо, щоб пограти в гольф із Джеффрі. 

Супер. Тішуся, що з ним усе гаразд. 

13 лютого, четвер 

58,5 кг, 

алкоголь — 4 одиниці, 

цигарки — 19, 

походи у тренажерний зал — 0, 

хлопцеві натяки на День Валентина — 0, 

сенс Дня Валентина, якщо хлопець навіть про нього не згадує, — 0. 

Я вже сита по горло. Завтра День закоханих, а Марк навіть про це не згадав. І взагалі, не розумію, чому він мусить залишатися у Нью-Йорку на всі вихідні. Адвокатські контори, звісно ж, зачинені. 

Цілі, досягнуті під час Маркової відсутності: 

Кількість походів до тренажерного залу — 0. 

Вечори, проведені з Джуд і Шеззі, — 6 (і заповідається на те, що завтра ще один). 

Хвилини, проведені з татом, — 0. 

Хвилини, витрачені на розмови з татом про його почуття, — 0. 

Хвилини, проведені за балачками з татом про його гольф із Джеффрі, який горлав на задньому плані, — 287. 

Написані журналістські статті — 0. 

Скинуті кілограми — 0. 

Набрані кілограми — 2. 

Усе-таки надіслала Маркові валентинку. Шоколадне сердечко. Надіслала його в готель ще до його від’їзду, з допискою: «Не відкривати до 14-го лютого». Гадаю, він здогадається, що це від мене. 

14 лютого, п’ятниця 

59 кг, 

походи у тренажерний зал — 0, 

валентинки — 0, 

квіти, цяцьки, подарунки з нагоди Дня Валентина — 0, 

сенс Дня Валентина — 0, 

різниця між Днем Валентина та будь-яким іншим днем — 0, 

сенс життя — невизначений, можливість гострої реакції на катастрофу не-Дня Валентина — слабка. 

8:00. Насправді мені не залежить на таких речах як День Валентина. За великим рахунком, він не такий і важливий. 

8:20. Лише спущуся вниз подивитися, чи прийшла пошта. 

8:22. Пошта не прийшла. 

8:27. Пошта й досі не прийшла. 

8:30. Пошта прийшла! Ура-ура! 

8:35. То виявилася довідка з банку. Нічого від Марка, нічого, нічого, нічого, нічого, нічого. Нічого. 

8:40. Не віриться, що знову я на День Валентина сама. Найгірше було два роки тому, коли я з Джуд і Шез подорожувала до Ґамбії, і через розклад польотів мусила вирушити на день раніше. Коли спустилася на вечерю, всі дерева були в сердечках. За кожним столиком, тримаючись за руки, сиділа пара, а я мусила висиджувати на самоті, читаючи «Як навчитися любити саму себе». 

Мені дуже сумно. Не може бути, щоб він не знав. Просто йому все одно. Це має означати, що я Дівчина на День, бо, перефразовуючи написане в пораднику «Марс і Венера на побаченні», я вважаю, що як чоловік тобою серйозно цікавиться, він зазвичай купує подарунки штибу нижньої білизни та ювелірних прикрас, а не книжок чи порохотягів. 

Може, Марк таким чином дає мені зрозуміти, що все закінчено, а повідомить про це вже після повернення. 

8:43. Можливо, Джуд і Шез мали слушність, і мені варто було просто піти, коли з’явилися тривожні сигнали. Гляньмо на минулорічну ситуацію з Деніелом: якби я відразу пішла від нього й дистанціювалася, коли він із жалюгідною відмазкою продинамив мене на нашому першому побаченні, а не вдавалася в заперечення, то ніколи б не докотилася до того, щоб виявити голу жінку на лежаку на його терасі на даху. А до речі, вдумайтеся: Деніел — це анаграма терміну «denial»[30]! 

Це якийсь алгоритм. Постійно знаходжу голих людей у будинках своїх хлопців. Я повторюю алгоритм. 

8:45. Боже мій! Я перевищила кредитний ліміт на 200 фунтів. Як? Як? Як? 

8:50. Річ ось у чому. Нема лиха без добра. У виписці з рахунку виявила дивний чек на 149 фунтів, походження якого не можу пояснити. Упевнена: це чек на 14,90 фунтів, виписаний хімчистці, чи ще щось такого штибу. 

9:00. Зателефонувала в банк, щоб дізнатися, на кого саме, й це виявився «мсьє С. Ф. С.». Ті власники хімчисток — шахраї. Дзенькну Джуд, Шеззі, Ребецці, Томові й Саймонові й попереджу їх, щоб більше ніколи не зверталися в «Дураклін». 

9:30. Ха. Щойно ходила в «Дураклін», щоб перевірити, хто такий «мсьє С. Ф. С.», вдаючи, начебто здаю чистити маленьку нічну сорочку з чорного шовку. Не могла не помітити, що на вигляд персонал хімчистки складався не так із французів, як радше з індійців. Хоча, може, з індо-французів. 

— Перепрошую, не могли б ви назвати своє ім’я? — звернулася я до чоловіка, віддаючи нічну сорочку. 

— Сальвані, — відповів він, усміхаючись із підозрілою привітністю. 

— А вас як звати? — запитав він. 

— Бріджит. 

— Бріджит. Будь ласка, напишіть ось тут свою адресу, Бріджит. 

Розумієте, це було вкрай підозріло. Я вирішила подати адресу Марка Дарсі, бо він має прислугу й сигналізацію. 

— Ви знаєте мсьє С. Ф. С.? — спитала я — і вираз чоловіка став ледь не лукавим. 

— Ні, але, здається, звідкись знаю вас. 

— Не думайте, що мені невідомо, у чому річ, — кинула я і вилетіла із закладу. 

Ось так. Беру справу в свої руки. 

22:00. Не можу повірити в те, що відбулося. О пів на дванадцяту до офісу увійшов якийсь юнак, тарабанячи величезний букет червоних троянд, і поклав їх мені на стіл. Мені! Бачили б ви обличчя Пачулі й Паршивого Гарольда[31]! Навіть Річард Фінч ошелешено занімів, здобувшись лише на безпорадне: 

— Сама собі їх надіслала, так? 

Розгорнувши листівку, я прочитала таке: 

«Радісного Дня Валентина тій, що осяяла пітьму мого попереднього життя. Будь завтра вранці у Хітроу в першому терміналі о 8:30, щоб забрати квиток зі стійки «Британських авіаліній» (код бронювання: P23/R55) для чарівної таємної мінівідпустки. Повертаємося в понеділок вранці, так, аби встигнути на роботу. Зустрінемося на місці. 

(Постарайся випозичити собі лижний костюм і якесь зручне взуття)». 

У це годі повірити. Просто годі повірити. З нагоди Дня Валентина Марк несподівано бере мене на лижі. Диво. Ура! У місцині, як із різдвяної листівки, поміж мерехтливих гірлянд і всякого такого ковзати схилами рука в руці, наче Снігові Король і Королева, буде дуже романтично. 

Страшенно прикро, що піддалася нав’язливим негативним думкам, але така річ могла статися з кожним. Безсумнівно. Тільки-но зателефонувала Джуд: вона позичить мені лижний костюм — чорний комбінезон під Мішель Пфайффер у ролі Жінки-Кицьки чи щось таке. Єдина заковика: на лижах я каталася тільки раз, у школі, і першого ж дня вивихнула ногу в щиколотці. Та нічого страшного. Не сумніваюся, що то буде раз плюнути. 

15 лютого, субота 

76 кг (почуваюся гігантським надувним м’ячем, повним фондю, гот-доґів, гарячого шоколаду тощо), 

ґрапа — 5 чарок, 

цигарки — 32, 

гарячий шоколад — 6 філіжанок, 

калорії — 8257, 

істерики — 3, 

клінічні смерті — 8.  

13:00. На краю прірви. Не віриться, що опинилася в такій ситуації. Коли дісталася на вершину гори, мене паралізував страх, тож намовила Марка Дарсі їхати уперед, а тим часом надягла лижі, спостерігаючи, як він з’їжджає схилом зі звуком «вжжу-ух вжжжж вжж», наче ракета «Екзосет», заборонена смертоносна петарда чи щось подібне. Хоч я була дуже вдячна за те, що мене вивезли на лижі, та навіть не уявляла собі жахіття підйому на гору, мене спантеличило, який сенс глухо ляскати вздовж величезних бетонних споруд, обвішаних ґратами й ланцюгами, мов із концтабору, з напівзігнутими колінами та подобою гіпсової пов’язки на обох стопах тягти на собі неповороткі лижі, що постійно роз’їжджаються, і протискатися через автоматичні турнікети, як вівці, що сунуть до купелі, коли можна було б так приємно повиліжкуватися. Найгірше, що на висоті збісилося моє волосся, обернувшись на химерні гребені й роги, що нагадували мішок цукерок «Кедбері місшейпс», а костюм жінки-кота, вочевидь, було створено спеціально для таких високих і худих людей, як Джуд, тому я схожа на чорношкіру ляльку-опудало з вибалушеними очима чи якусь тітку з пантоміми. Крім того, трирічки ненастанно пролітали повз мене зі свистом без жодних там палок, ставши на одну ногу, виконуючи сальта тощо. 

Лижі — це справді дуже небезпечний спорт, я не вигадую. Людей розбиває параліч, ховають лавини і т. д., і т. д. Шеззі мені розповідала, що колись її знайомий вибрався у збіса моторошний фрірайд-тур, і в нього здали нерви, тож лижний патруль мусив приїхати і звезти його вниз на ношах, та потім ті ноші впустили. 

14:30. Гірське кафе. Зі свистом розсікаючи повітря, — вжжу-ух вжжжж! — Марк піднявся нагору й запитав мене, чи я готова з’їхати. 

Я пошепки пояснила, що припустилася помилки, виїхавши на схил, адже лижі, якщо чесно, — вельми ризикований спорт, настільки, що забракне навіть страхівки відпочивальника. Одна справа, коли трапляється нещасний випадок, якого ти не міг передбачити, а зовсім інакша — добровільно наражати себе на вкрай небезпечну ситуацію, свідомо ризикуючи загинути чи скалічитися, скажімо, стрибати з банджі, видиратися на Еверест, дозволяти людям пострілами збивати яблуко з твоєї голови тощо. 

Марк спокійно й уважно мене вислухав. 

— Бріджит, я тебе зрозумів, — озвався він. — Але це спуск для «чайників». Він майже горизонтальний. 

Я сказала Маркові, що хочу повернутися вниз на витягу, проте він зауважив, що це підйомник-буксир, а на буксирі не вдасться з’їхати донизу. Сорок п’ять хвилин Марк спускав мене схилом униз, по трохи підштовхуючи й виїжджаючи наперед, аби зловити. Вже біля підніжжя мені заманулося зачепити питання, чи не варто нам змотатися канатною дорогою знову до села — перепочити і випити капучино. 

— Бач, Бріджит, уся штука в тому, — сказав він, — що з катанням на лижах те саме, що й з усім решта в житті. Це лиш питання впевненості у власних силах. Ходімо. Гадаю, тобі треба випити ґрапи. 

14:45. М-м-м. Обожнюю цю смачнезну ґрапу. 

15:00. Ґрапа справді суперовий напій, такий най-най. Марк має рацію. Певне, в мене неймовірний талант до катання на лижах. Все, що тре, — моцно, холера, повірити в себе. 

15:15. Вершина для спуску «чайників». Тю. Та це раз плюнути. Лечу. І-і-і-і! 

16:00. Я дивовижна, я фантастична лижниця. Щойно ідеально з’їхала схилом під Марків «вжжу-ух вжжжж», вигинаючись цілим тілом і рухаючись у повній гармонії мовби інстинктивно. Дика ейфорія! Відкрила для себе цілком нове життя! 

Я така спортсменка, як принцеса Анна! Сповнена нових сил і позитивних думок! Віри в себе! Ура! Попереду нове життя без сумнівів! Ґрапа! Ура! 

17:00. Пішли відпочити в гірське кафе — і з Марком одразу привіталася ціла гурма типових юристо-банкірів, зокрема висока струнка білявка в білому лижному костюмі, пухнастих навушниках та темних окулярах від Версаче, що стояла до мене спиною. Вона реготала на все горло. А коли, наче у сповільненій зйомці, відкинула волосся з обличчя, і воно фуркнуло м’якою пеленою назад, до мене почало доходити, що впізнаю її сміх, і саме тієї миті дівчина обернулася до нас лицем. Це була Ребекка. 

— Бріджит! — вигукнула вона, цокнувшись і поцілувавши мене. — Красунечко! Так чудово тебе тут бачити! Що за несподіванка! 

Я глянула на Марка, що збентежено провів руками по волоссю. 

— Е-е-е, насправді це зовсім не несподіванка, еге? — промовив він зніяковіло. — Ти ж запропонувала, щоб я привіз сюди Бріджит. Тобто, звісно, чудово, що ми зустрілися, та я й гадки не мав, що ви всі теж тут будете. 

Дещо в Маркові таки дуже добре: я завжди йому вірю, та коли вона таке запропонувала? От коли? 

На хвильку Ребекка здалася збентеженою, а тоді чарівливо усміхнулася. 

— І не кажи, просто мені пригадалося, як чудово в Куршевелі, а решта їхали, тому… О-о-о! 

Тут вона дуже доречно «спіткнулася», і один із залицяльників мусив її підхопити. 

— Гм-м, — проронив Марк. 

Він анітрохи не здавався щасливим. Я похнюпилася й намагалася втямити, що відбувається. Врешті-решт не могла більше вдавати, що все гаразд, і шепнула Маркові, що піду ще трохи покататися на трасі для початківців. Ставши в чергу на буксирний витяг набагато простіше, ніж зазвичай, я була вельми задоволена, що вирвалася з тої дивної ситуації. Перші кілька буксирів я пропустила, бо неправильно за них хапалася, проте за наступний учепитися таки вдалося. 

Біда в тім, що, не встигла я рушити, як усе, вочевидь, покотилося догори дриґом, все тряслося і смикалося, мовби от-от відвалиться. Зненацька я второпала, що якась дитина махає мені з узбіччя і кричить щось французькою. З жахом подивилася на балкон кафе й побачила, що всі Маркові приятелі також щось верещать і подають знаки руками. Що діється? А далі я завважила Марка, який несамовито біг від кафе у мій бік. 

— Бріджит, — загорлав він, щойно наблизився настільки, щоб я могла його почути, — ти забула надягти лижі. 

— От вар’ятка, — гарикнув Найджел, коли ми повернулися до кафе. — Більшого глупства в житті не бачив. 

— Хочеш, я з нею залишуся? — запитала Марка Ребекка (така «свята» турбота), наче я якийсь пуцьвірок, що завдає клопоту. — Ти тоді зможеш гарно покататися перед вечерею. 

— Ні, ні, в нас усе добре, — відповів він, але з його міни мені було ясно, що йому хочеться рвонути й покататися, та й я направду йому цього бажала, бо він любить лижі. От лише не могла допустити навіть думки про те, щоб та паскудна Ребекка вчила мене кататися на лижах. 

— Правду кажучи, здається, мені варто відпочити, — сказала я. — Нап’юся гарячого шоколаду і прийду до тями. 

Пити в кафе шоколад було пречудово: я мовби поглинала величезне горнятко шоколадного соусу, а ще — корисно, бо відвертало мою увагу від Марка з Ребеккою, що разом підіймалися на двокрісельному витягу. Було видно, як вона сяє та щебече, торкаючись його руки. 

Нарешті вони з’явилися знову — мчачи донизу, як Снігові Король і Королева — він у чорному, а вона в білому, нагадуючи пару на фотографії з рекламного буклету елітного шале, що натякає, начебто, крім восьми чорних трас, 400 витягів і напівпансіону, у вас буде прекрасний секс, як незабаром у цих двох. 

— О, як же від цього перехоплює подих! — сказала Ребекка, закладаючи окуляри на голову і сміючись до Марка. — Слухайте, а хочете сьогодні обоє з нами повечеряти? Приготуємо фондю на вершині гори, а відтак з’їдемо при світлі ліхтарів. Ах, перепрошую, Бріджит, ти зможеш спуститися канатною дорогою. 

— Ні, — різко відмовився Марк. — Я пропустив День Валентина, тому веду Бріджит на святкову вечерю. 

От що добре в Ребецці: зазвичай на частку секунди вона видає себе конкретно роздратованою гримасою. 

— Чикі-чикі, як хочете, бажаю весело провести час, — кинула вона, блиснувши усмішкою з реклами зубної пасти, тоді вдягла окуляри й ефектно гайнула до міста. 

— Коли ти її зустрів? — запитала я. — Коли вона запропонувала поїздку до Куршевелю? 

Він насупився. 

— Вона була у Нью-Йорку. 

Я похитнулася, випускаючи одну з лижних палиць. Марк вибухнув сміхом, підняв її й міцно мене обійняв. 

— Не корч такої міни, — промовив він, тулячись до моєї щоки. — Вона була там з якимось збіговиськом, ми разочок побалакали десять хвилин. Я сказав, що хотів би зробити щось приємне, аби надолужити пропущений День закоханих, а вона запропонувала ось це. 

У мене вирвався якийсь тихий нечленороздільний звук. 

— Бріджит, — шепнув він, — я тебе кохаю. 

16 лютого, неділя 

Вага: та чхати на неї (правду кажучи, тут немає ваг), 

повторення подумки того піднесеного моменту зі словом на «К» — захмарно велика кількість. 

Я така щаслива. І не гніваюся на Ребекку, а натомість практикую шляхетність і лояльність. Це доволі симпатична, претензійна комашка-паличник / моль. У нас із Марком була чудова-пречудова весела вечеря, під час якої ми багато сміялися й повторювали, як сильно нам одне одного бракувало. Я вручила йому в подарунок маленький брелок для ключів із емблемою «Ньюкасл Юнайтед» і боксерки з такою самою емблемою, які йому дуже-дуже сподобались. А він подарував мені на Валентина червону шовкову нічну сорочку, що трішки занадто мене обтягнула, та здається, це його не хвилювало, а радше, якщо вже цілком чесно, навпаки. Крім того, пізніше він розповів мені про всі робочі штуки, які трапилися у Нью-Йорку, а я висловила про них власну думку, за його словами, вельми життєствердну і «виняткову». 

P. S. Нікому не можна читати цього уривка, бо мені соромно. Від глибокого зворушення через те, що він промовив слово на «К» на такому ранньому етапі стосунків, я відрухово зателефонувала до Джуд і Шез і залишила їм про це повідомлення. Проте зараз уже розумію, що це було вульгарно й недоречно. 

17 лютого, понеділок 

60 кг (фу-у! Фу-у! Паскудний гарячий шоколад), 

алкоголь — 4 одиниці (та це разом із перельотом у літаку, тому дуже добре), 

цигарки — 12, 

неоколоніальні вчинки моєї мами, що компрометують, — 1, але надзвичайно вагомий. 

Якщо не брати до уваги Ребекки, мінівідпустка видалася фантастична, але сьогодні вранці на летовищі Хітроу я була трохи шокована. Ми саме стояли в залі прильоту, роззираючись за вказівником стоянки таксі, аж от пролунало: 

— Дорога! Ти не мусила приїжджати мене зустрічати, дурненька. Джеффрі з татком чекають нас ззовні. Ми прийшли сюди тільки по подарунок для тата. Я познайомлю тебе з Веллінґтоном! 

Це була моя мама, неприродно засмагла, з волоссям, заплетеним у косички з намистинами на кінчиках у стилі Бо Дерек, і в об’ємному оранжевому вбранні з батику, як у Вінні Манделли. 

— Я впевнена: ти подумаєш, що він належить до масаїв, аж ні, до кікую! Кікую! Уяви собі! 

Слідом за нею я перевела погляд туди, де, теж перебравши із засмагою й у батику з голови до ніг, одначе в окулярах для читання та із зеленою шкіряною торбинкою, на якій красувалася велика золота застібка, біля прилавку магазину «Сокшоп» із відкритим гаманцем стояла Уна Алконбері. Вона захоплено витріщалася на величезного чорного юнака з тунелями в обох вухах (і з контейнером для фотоплівки в одному з них), одягненого в яскраво-блакитний плащ у клітинку. 

— Гакуна матата[32]. Не журися, усміхнися! Суахілі. Клас, скажи? Ми з Уною пресуперово розважилися, а Веллінґтон повернувся з нами, щоб погостювати! Привіт, Марку, — мовила вона, побіжно відзначаючи його присутність. Ну ж бо, серденько, чому ти не кажеш Веллінґтонові «Джамбо»? 

— Замовкни, мамо, замовкни, — цитьнула я кутиком уст, нервово роззираючись навсібіч. — Ти не можеш запрошувати пожити в себе якогось там члена африканського племені. Це неоколоніалізм, а тато щойно оговтався від Джуліу. 

— Веллінґтон, — зауважила мама, випростуючись на повен зріст, — не якийсь там член племені. Ну, щонайменше, дорогенька, він справжній член племені! Тобто він живе в хатині з гною! Але сам хотів сюди приїхати! Хоче здійснити закордонну подорож, як ми з Уною! 

Марк був не надто говірким у таксі дорогою додому. Довбана мама. Шкода, що не маю нормальної огрядної мами з сивим волоссям, як інші люди, що просто готувала би прекрасні рагу. 

Добре, зателефоную татові. 

21:00. На тата наліг найбільш пригнічений емоційний стан англійця середнього класу, і в нього знову був голос п’яного в дим. 

— Як справи? — наважилася спитати я, коли нарешті позбулася нестримної мами й запопала до телефону тата. 

— Та знаєш, добре, добре. Зулус воює біля своєї альпійської гірки. Уже сходять примули. А в тебе все гаразд? 

О боже. Не знаю, чи він іще раз дасть собі раду з усім тим дурдомом. Сказала, щоб телефонував мені у будь-який час, але дуже важко, коли він демонструє таку істинно англійську незворушність. 

18 лютого, вівторок 

60 кг (тепер уже серйозна надзвичайна ситуація), 

цигарки — 13, 

мазохістські фантазії про Ребекку, закохану в Марка, — 42. 

19:00. Я в сум’ятті. Квапливо повернулася додому після чергового страхітливого дня на роботі (хтозна-чому Шез надумала, що вона нерівно дише до футболу, тож ми з Джуд підемо до неї в гості дивитися, як німці виграють у турків, бельгійців чи кого там іще), аж тут два повідомлення на автовідповідачі, проте жодного від тата. 

Перше було від Тома, який сказав, що його знайомий Адам з «Індепендент» не проти, аби я спробувала підготувати з кимось інтерв’ю за умови, що знайду для цього якусь справжню знаменитість і не чекатиму на винагороду. 

А власне, хто б сумнівався, хіба це не те, що відбувається в газетах? Чому всі виплачують іпотечні кредити й мають проблеми з алкоголем? 

Друге було від Марка. Сказав, що сьогодні ввечері відлучається з «Емнесті» й індонезійцями, й попросив дозволу зателефонувати мені до Шеззі, щоб довідатися, що відбулося під час матчу. Далі, витримавши певну паузу, він повідомив: 

— О, і… е-е-е… Ребекка запросила нас і цілу «банду» найближчих вихідних погостювати в будинку її батьків у Ґлостерширі. Зателефоную пізніше. 

Знаю точно, як мені. Скажу, що радше сиділа б усі вихідні в маленькій нірці у маминому й татовому альпінарії, заприязнившись із усіма тамтешніми хробаками, аніж їхати в гості до Ребекки і спостерігати, як вона кокетує з Марком. Ні, ну послухайте, чому вона, щоб нас запросити, не зателефонувала мені? 

Це згадоніт. Чистісінький згадоніт. Поза всяким сумнівом. Телефон. Б’юся об заклад, що це Марк. І що ж мені сказати? 

— Бріджит, візьми трубку, кинь це, кинь. КИНЬ. 

Я розгублено підняла трубку. 

— Маґдо? 

— Бріджит! Привітик! Як було на лижах? 

— Суперово, але… — я розповіла їй цілу історію про Ребекку, Нью-Йорк і ті гості. — Не знаю, варто мені їхати чи ні. 

— Звісно, тобі треба поїхати, Брідж, — відповіла Маґда. — Якби Марк хотів зустрічатися з Ребеккою, він зустрічався би з Ребеккою, кажу тобі… злізь, злізь, Гаррі, негайно злізь зі спинки цього крісла, або мамуся дасть по дупі. Ви двоє зовсім різні. 

— Гм-м, знаєш, я думаю, що Джуд і Шеззі посперечалися б… 

Трубку вихопив Джеремі. 

— Послухай, Брідж, дослухатися до порад Джуд і Шеззі щодо особистого життя — це те саме, що застосовувати поради дієтоложки, яка важить сто тридцять кілограмів. 

— Джеремі! — заволала Маґда. — Брідж, та він просто сперечається, аби сперечатися. Не зважай на нього. Кожна жінка має свою ауру. Він обрав тебе. Погоджуйся і будь королевою. Ні-і-і! Не на підлозі! 

Вона має рацію. Я буду впевненою в собі, відкритою до нових ідей, ефективною, самодостатньою жінкою і приємно проведу час, випромінюючи свою ауру. Ура-ура! Зараз зателефоную татові й піду на футбол. 

Північ. Повернулася додому. Не встигла я відчути вуличний дубак, як упевнена в собі ефективна самодостатня жінка перетворилася на суцільну невпевненість. Я мусила пройти повз робітників, які під яскравим світлом ліхтарів працювали на газопроводі. Маючи на собі коротесеньке пальто і півчобітки, приготувалася до непристойного улюлюкання та принизливих реплік, а коли нічого такого не трапилося, відчула себе посміховиськом. 

Мені згадалося, як колись, коли мені було п’ятнадцять років і я йшла безлюдною глухою вуличкою до центру міста, якийсь чоловік почав мене переслідувати, а далі схопив за руку. Я перелякано обернулася, щоб подивитися на нападника. 

У той час в обтислих джинсах я видавалася дуже худою. Водночас носила окуляри в оправі «котяче око» і брекети. Чоловік лише глянув на мене і втік. 

Після приходу зізналася у своїх відчуттях, пов’язаних із робітниками, Джуд і Шерон. 

— У цьому вся суть, Бріджит, — вибухнула Шеззі. — Ці чоловіки трактують жінок як речі, мовби наша єдина функція — бути фізично привабливими. 

— Але ж вони так не вчинили, — зауважила Джуд. 

— Саме тому вся ця справа така образлива. Ну годі, ми ж мали дивитися матч. 

— М-м-м. У них такі гарнюні великі стегна, скажіть? — прокоментувала Джуд. 

— М-м-м, — погодилась я, розгублено розмірковуючи над тим, чи казилася б Шез, якби я під час матчу завела розмову про Ребекку. 

— Я знала декого, хто якось переспався з турком, — сказала Джуд. — І він мав такий величезний пеніс, що не міг ні з ким кохатися. 

— Що? Здається, ти сказала, що вона з ним переспала, — втрутилася Шеззі, одним оком стежачи за екраном. 

— Вона з ним ночувала, але цього не зробила, — пояснила Джуд. 

— Тому що не змогла: його штукенція була завеликою, — підтримала я розповідь Джуд. — Який жах. Думаєте, це зумовлено національністю? Тобто ви вважаєте, що турки… ? 

— Слухай, заткнися, — урвала Шеззі. 

На деякий час ми замовкли, уявляючи собі всі ті численні пеніси, акуратно вкладені у труси, і думаючи про всілякі ігрища найрізноманітніших народів у минулому. 

Я тільки збиралася відкрити рота, коли Джуд, яку, виглядало, чомусь геть опанували нав’язливі думки, випалила: 

— Напевно, мати пеніс — вкрай химерно. 

— Так, — підтвердила я, — вкрай химерно мати невгамовний відросток. Якби такий був у мене, я б весь час про нього думала. 

— Ну, так, непокоїлася б, що він за хвилю зробить, — сказала Джуд. 

— От власне, — підтакнула я. — Скажімо, посеред футбольного матчу могла б виникнути потужна ерекція. 

— Та заради всього святого! — вереcнyла Шерон. 

— Норм, не кіпішуй, — сказала Джуд. — Брідж? З тобою все гаразд? Здається, тебе щось трохи гнітить. 

Я нервово зиркнула на Шез — і вирішила, що це занадто важливо, аби залишити все так, як є. Я відкашлялася, щоби привернути увагу, і сповістила: 

— Ребекка зателефонувала Маркові й запросила на ці вихідні у мінівідпустку. 

— ЩО? — враз випалили Джуд та Шез. 

Я була дуже рада, що серйозність ситуації оцінено вповні. Джуд підвелася по коробку «Мілк трей», а Шез дістала з холодильника наступну плящину. 

— Річ у тому, — підсумувала Шерон, — що ми знаємо Ребекку чотири роки. За весь цей час вона хоч раз запросила тебе, мене або Джуд на одну зі своїх пафосних гулянок у вихідні? 

— Ні, — похмуро покрутила головою я. 

— Бачиш, — сказала Джуд, — та коли ти не поїдеш, то що, як він махне сам? Не можна дозволити Ребецці його захомутати. А крім того, для чоловіка його становища, вочевидь, важливо мати хорошого соціального партнера. 

— Пхе, — пирхнула Шеззі. — Це просто старосвітські дурниці. Якщо Бріджит скаже, що не хоче їхати, а він поїде без неї і закрутить любов із Ребеккою, значить, він другосортний пройдисвіт і гріш йому ціна. Соціальний партнер — тьху. Зараз не 1950-ті. Вона цілий день не пуцує дім у гостроконечному ліфчику, щоби потім розважати його колег, як якась статусна степфордська дружина[33]. Скажи йому, що ти знаєш, що Ребекка за ним упадає, й тому не бажаєш їхати. 

— Але йому це полестить, — сказала Джуд. — Для чоловіка немає нічого принаднішого, ніж закохана в нього жінка. 

— І хто це сказав? — запитала Шез. 

— Баронеса зі «Звуків музики», — засоромившись, відповіла Джуд. 

На жаль, поки ми знову зосередили увагу на грі, вона, судячи з усього, закінчилася. 

Відразу після цього зателефонував Марк. 

— І що ж відбулося? — азартно запитав він. 

— Е-е-е, — протягнула я, шалено жестикулюючи Джуд і Шеззі, які, здавалося, вперто мене не бачили. 

— Ти ж дивилася, хіба ні? 

— Так, звичайно, «football’s coming home, it’s coming»[34], — заспівала я, туманно пригадуючи, що це якось стосується Німеччини.  

— Тоді чому не знаєш, який результат? Я тобі не вірю. 

— Ми дивилися, але… 

— Що? 

— Паралельно балакали, — закінчила я недоладно. 

— О боже, — запало довге мовчання. — Слухай, хочеш поїхати до Ребекки? 

Я несамовито водила очима від Джуд до Шез. Одне «так». Одне «ні». І ще одне «так» від Маґди. 

— Так, — відповіла я. 

— Супер. Як на мене, буде весело. Вона сказала взяти купальник. 

Купальник! Торба. То-о-о-орба. 

Дорогою додому застала те саме збіговисько робітників, що, п’яні як темна ніч, вивалювалися з пабу. Задерла носа догори і вирішила, що мені чхати, свистітимуть вони за мною чи ні, та коли я їх минула, розляглася грандіозна какофонія схвальних вигуків. Передумавши, я обернулася, готова обдарувати їх двозначним поглядом, та зрозуміла, що всі вони дивилися в інший бік, а один із них щойно кинув цеглину у вікно фольксваґена. 

22 лютого, субота 

59,5 кг (стогони й нарікання), 

алкоголь — 3 одиниці (цяця-ляля), 

цигарки — 2 (овва), 

калорії — 10 000 (мабуть, прихована диверсія Ребекки)¸ 

собачі проблеми, що мене обсіли, — 1 (постійно). 

Ґлостершир. Виявляється, що на «дачі» у батьків Ребекки є конюшні, господарські будівлі, басейн, цілий штат слуг і власна капличка в «садку». Коли ми прохрускотіли жорствою, Ребекка — з дупцею, схожою на снукерні[35] кулі, обтягнуті джинсами у стилі реклами Ральфа Лорена — бавилася з собакою, сонячне проміння мерехтіло на її волоссі поміж цілої колекції кабріолетів «Сааб» і БМВ. 

— Еммо! Лежати! Приві-і-і-і-іт! — вигукнула вона, на що собака вирвався і встромив свій писок просто мені під пальто. 

— Цьом, ходімо, чогось вип’ємо, — сказала вона, вітаючись із Марком, доки я боролася з собачою головою. 

Марк урятував мене, закричавши: 

— Еммо! Сюди! — і шпурнувши палку, яку собака приніс назад, махаючи хвостом. 

— Ти ба, вона прихилилася до тебе, правда, люба, правда, правда, правда? — заворкувала Ребекка, пестячи собачу голову так, наче це їхній із Марком первісток. 

Задзвонив мобільник. Я спробувала його проігнорувати. 

— Здається, це твій, Бріджит, — сказав Марк. 

Довелося вийняти й натиснути кнопку. 

— О, привіт, люба, знаєш що? 

— Мамо, навіщо ти телефонуєш мені на мобільний? — прошипіла я, дивлячись, як Ребекка кудись веде Марка. 

— Наступної п’ятниці ми всі йдемо на «Міс Сайґон»! І Уна, і Джеффрі, і я, і тато, і Веллінґтон. Він ще ніколи не був на мюзиклі. Кікую на «Міс Сайґон». Правда, кумедно? Ми взяли квитки ще й для вас з Марком, тож приєднуйтеся! 

Здуріти можна! Ці мюзикли! Дивні люди стоять розкарячивши ноги й просто перед себе горлають пісні. 

Доки я зайшла до будинку, Марк і Ребекка вже зникли, й довкола не було нікого, крім собаки, що знову запхав мені писок під пальто. 

16:00. Саме повернулася з прогулянки «садком». Ребекка постійно залучала мене до розмов із різними людьми, а далі тягла Марка на кілометри вперед від решти товариства. Закінчилося тим, що я йшла поруч із племінником Ребекки, копією недо-Леонардо ді Капріо, що у пальтечку з Оксфам[36] мав якийсь загнаний вигляд, і всі зверталися до нього як до «хлопчика Джонні»[37]. 

— Та ж цейво, я маю ім’я, — мимрив він. 

— Ох, не сміши люде-е-е-е-ей! — сказала я, вдаючи Ребекку. — Яке? 

Він знічено запнувся. 

— Святий Джон[38]. 

— Гай-гай, — поспівчувала я. 

Він розсміявся й запропонував мені сигаретку. 

— Ліпше не тре, — сказала я, киваючи на Марка. 

— Це твій хлопець чи батько? 

Він спровадив мене зі стежки до манюсінького озерця і припалив мені цигарку. Так приємно було курити собі й пустотливо хихикати. 

— Вертаймося ліпше назад, — спохопилася я, гасячи недопалок гумовим чобітком. 

Інші випередили нас на кілька кілометрів, тож нам довелося бігти — молодим, шаленим і вільним, як із реклами «Келвіна Кляйна». Коли ми їх наздогнали, Марк мене обійняв. 

— Що це ти робила? — запитав він, уткнувшись у моє волосся. — Курила, як неслухняна школярка? 

— А я вже п’ять років не мала цигарки в роті, — процокотіла Ребекка. 

19:00. М-м-м. М-м-м. Перед вечерею у Марка був такий стояк. М-м-м-м-м. 

Північ. Ребекка здійняла шум і гам, садячи мене вечеряти поруч із «хлопчиком Джонні»: 

— Вам удвох та-а-а-а-ак добре! — а сама всілася біля Марка. 

Вони вкупі мали у вечірньому вбранні ідеальний вигляд. Вечірнє вбрання! Як сказала Джуд, все це відбувалося тільки тому, що Ребекка хотіла повипендрюватися своєю фігурою у прикиді від «Кантрі кежуелс» і такій парадній вечірній сукні, як в учасниці конкурсу «Міс світу». Мов за чиєюсь командою, вона промовила: 

— Ну що ж, час перевдягнутися в купальники? — і майнула переодягатися, а за кілька хвилин з’явилася знову в чорному купальнику бездоганного крою, з ногами, що починалися від кутніх зубів. 

— Марку, ти мені часом не допоможеш? — попросила Ребекка. — Треба зняти накривку з басейну. 

Марк занепокоєно перевів погляд із неї на мене. 

— Авжеж. Так, — ні в сих ні в тих відповів він і зник слідом за нею. 

— Підеш плавати? — запитав той шмаркач. 

— Ну, — почала я, — не хотілося б, аби ти подумав, що я не є рішучою й активно налаштованою спортсменкою, але одинадцята ночі після вечері з п’яти страв — не найкращий, як на мене, час для плавання. 

Ми побазікали, поки я не помітила, що вже останні з наших співтрапезників покидають кімнату. 

— Ходім нап’ємося кави? — запропонувала я, підвівшись. 

— Бріджит, — зненацька він захмеліло хитнувся до мене й поліз цілуватися. 

Цієї миті навстіж відчинилися двері. Це були Ребекка з Марком. 

— Овва! Перепрошуємо, — сказала Ребекка й зачинила двері. 

— І що це ти виробляєш! — шоковано прошипіла я самовпевненому вискочці. 

— Але ж… Ребекка сказала, що ти їй говорила, наче я тобі дуже подобаюся і, і ще…  

— І ще що? 

— Вона сказала, що ви з Марком якраз розстаєтеся. 

Щоби встояти на ногах, я вхопилася за стіл. 

— Хто їй таке сказав? 

— Вона сказала… — він так зніяковів, що мені його стало по-справжньому шкода, — вона сказала, що Марк. 

23 лютого, неділя 

78 кг (мабуть), 

алкоголь — 3 одиниці (від півночі, а щойно 7-ма ранку), 

цигарки — 100 000 (таке відчуття), 

калорії — 3275, 

позитивні думки — 0, 

хлопці — кількісний параметр вкрай сумнівний. 

Коли я повернулася до кімнати, Марк був у ванній, тож я сіла у нічній сорочці, продумуючи свою оборону. 

— Це не те, що ти подумав, — сказала я з приголомшливою оригінальністю, коли він вийшов. 

— Ні? — відповів Марк із віскі в руці. 

У самому рушнику він почав крокувати туди-сюди за своєю адвокатською звичкою. Нервував мене, проте був неймовірно сексуальним. 

— Певно, тобі в горлі застрягла скляна кулька? — запитав він. — І насправді ця особа, «Святий Джон», не неповнолітній ледацюга, що живе коштом трастового фонду, як видається, а провідний хірург-отоларинголог, який намагався витягти її власним язиком? 

— Ні, — відповіла я обережно й завбачливо. — Це теж не те. 

— Ти задихалася? А «Святий Джон», — увібравши задурманеним марихуаною мозком основи невідкладної допомоги чи не з плаката на стіні багатьох кабінетів наркологічних клінік, у яких він устиг побувати за своє коротке та в усіх решта аспектах скупе на події життя, — силкувався зробити тобі штучне дихання? Чи просто прийняв тебе за вишукану крихітку сканку і виявив, що не в стані… 

Я захихотіла. Тоді він теж розсміявся, далі ми почали цілуватися, і пішло-поїхало, аж врешті позасинали в обіймах одне одного. 

Вранці я прокинулася, цвітучи і пахнучи, бо ж думала, що все гаразд, але потім роззирнулася, побачила, що він уже вбраний, і зрозуміла, що навіть близько не гаразд. 

— Я можу пояснити, — проказала, мелодраматично сівши й випроставшись по струнці. 

На якусь мить, подивившись одне на одного, ми розреготалися. Однак невдовзі Марк споважнів. 

— Що ж, я чекаю. 

— Це Ребекка, — продовжила я. — Святий Джон сказав мені, що Ребекка йому сказала, що я сказала їй, що він мені подобається і… 

— І ти повірила в цей заплутаний перелік учасників «зіпсованого телефону»? 

— І що ти сказав їй, що ми… 

— Так? 

— Розстаємося, — договорила я. 

Марк сів і взявся дуже повільно потирати пальцями лоба. 

— Ти сказав? — прошепотіла я. — Ти сказав це Ребецці? 

— Ні, — врешті-решт відповів він. — Я не говорив цього Ребецці, але… — я не наважувалася на нього подивитися. — Та, може, ми… — почав він. 

Кімната зарябіла мені перед очима. Це те, що я ненавиджу у стосунках. 

Однієї миті ти для когось найближчий у всьому світі, а наступної єдине, чого йому треба, — промовити слова «певний час побути нарізно», «серйозна розмова» чи «може, ти…», і ти більше ніколи його не побачиш, а наступні шість місяців муситимеш провести, відбуваючи уявні бесіди, в яких він благає тебе повернутися, та заливаючись сльозами на вигляд його зубної щітки. 

— Хочеш, щоб ми розійшлися…? 

У двері постукали. Це була Ребекка, що сяяла в темно-рожевому кашемірі. 

— Люди, останній дзвінок на сніданок! — протуркотала вона й не зрушила з місця. 

Закінчилося тим, що я снідала з диким немитим волоссям, а Ребекка тим часом, струшуючи блискучою шевелюрою, подавала кеджері[39]. 

Доки ми мовчки їхали додому, я силкувалася не показувати, що відчуваю, й не сказати чогось жалюгідного. З досвіду знаю, як паскудно — намагатися переконати когось, що не варто розходитися, коли той хтось уже все вирішив, а потім подумки повертатися до того, що ти сказала. І почуватися такою ідіоткою. 

«Не роби цього! — хотілося заволати мені, коли ми зупинилися біля мого будинку. — Вона хоче підчепити тебе, й усе це інтрига. Я не цілувалася зі Святим Джоном. Кохаю тебе…» 

— Що ж, тоді бувай, — сказала я з гідністю і змусила себе вийти з авта. 

— Бувай, — пробурмотів він, навіть не глянувши на мене. 

Я дивилася, як він на великій швидкості розвертає машину — гальма просто вищали. А коли Марк помчав геть, завважила, що він сердито тре щоку, мовби щось витирає. 

Умовляння 

24 лютого, понеділок 

95 кг (сукупна маса мене самої та мого нещастя), 

алкоголь — 1 одиниця, тобто я сама, 

цигарки — 200000, 

калорії — 8477 (не беручи до уваги шоколаду), 

теорії стосовно того, що відбувається, — 477, 

зміни рішень щодо того, як діяти, — 448 разів. 

3:00. Не знаю, що б я вчора робила без дівчат. Зателефонувала їм одразу після того, як Марк поїхав, і вони поприходили впродовж 15-ти хвилин, жодного разу не промовивши: «Я ж казала». 

Коли завалила Шеззі з оберемками пляшок й обвішана пакетами і гарикнула: «Зателефонував?» — я почувалася, як у серіалі «Швидка допомога», коли з’являється лікар Ґрін. 

— Ні, — відповіла Джуд, запихаючи мені в рот цигарку, неначе то термометр. 

— Це лише питання часу, — жваво запевнила Шез, викладаючи на стіл пляшку шардоне, три піци, два пластмасові відерця горіхово-вершкового морозива «Гааґен даґз» і упаковку прикольних «твіксиків». 

— Угу, — підтакнула Джуд, кладучи на відеомагнітофон касету з «Гордістю і упередженням», а також книжки «Через любов і втрату до почуття власної гідності», «П’ять етапів розвитку близьких стосунків» та «Як зцілити травму ненавистю». — Повернеться. 

— Думаєте, мені варто зателефонувати до нього? — запитала я. 

— Ні! — закричала Шез. 

— Ти з глузду з’їхала? — гаркнула Джуд. — Та ж він марсіянська гумка. Телефонувати йому — останнє, що тобі слід робити. 

— Знаю, — роздратовано сказала я. 

Ні, ну справді, вона ж не думає, що я аж така необізнана. 

— Ти дозволиш йому повернутися до свого барлогу і відчути пристрасть, а сама даси задній хід від надання монопольного права на використання до Невизначеності. 

— А що, як він…? 

— Ліпше вимкни його, Шез, — зітхнула Джуд. — Інакше вона, замість попрацювати над самооцінкою, цілу ніч чекатиме Маркового дзвінка. 

— Ні-і-і-і! — заволала я з таким відчуттям, наче вони збиралися відрізати мені вухо. 

— Хай там як, — безжурно сказала Джуд, витягуючи з розетки вилку телефона, — це піде йому на користь. 

За дві години я була геть розшарпана. 

— «Чим більше чоловікові подобається жінка, тим більше він уникатиме зобов’язань», — тріумфальним тоном зачитала Джуд із «Марса і Венери на побаченні». 

— Як на мене, це скидається на чоловічу логіку, — зауважила Шез. 

— Отже, те, що він мене кидає, насправді може бути свідченням його серйозного ставлення до наших стосунків? — схвильовано запитала я. 

— Стривай, стривай, — Джуд не відривала погляду від «Емоційного інтелекту». — Жінка йому зраджувала? 

— Угу, — прогугнявила я, напхавши рота «Твіксом». — За тиждень після весілля. З Деніелом. 

— Гм-м-м. Бач, виглядає на те, що він пережив ще й емоційне потьмарення свідомості, мабуть, через завданий раніше емоційний «синець», по якому ти ненавмисне вдарила. Аякже! Аякже! Це воно! Ось чому він погарячкував через твій засос із тим хлопцем. Отже, не переживай, щойно цей синець перестане вносити сум’яття в цілу його нервову систему, він зрозуміє свою помилку. 

— І усвідомить, що не завадило б зустрічатися з іншою, бо ти аж задуже йому подобаєшся! — бовкнула Шерон, весело запалюючи «Сілк кат». 

— Замовкни, Шез, — цитьнула Джуд. — Замовкни. 

Та було запізно. Примара Ребекки набула загрозливих розмірів, наповнюючи кімнату, мов надувне чудовисько. 

— Ох-ох-ох, — зойкнула я, заплющуючи очі. 

— Мерщій, дай їй випити, дай їй випити, — заверещала Джуд. 

— Вибач, вибач. Увімкни «Гордість і упередження», — заґелґотала Шез, вливаючи мені до рота чисте бренді. — Знайди ту сцену з мокрою сорочкою. Може, з’їмо піци? 

Це чимось нагадувало Різдво чи, радше, ситуацію, коли хтось помер і за похороном та всією цією метушнею не залишається нічого звичного, люди не помічають утрати, бо надто спантеличені. 

А от коли життя знову стає таким, як було, та вже без тієї людини, починаються проблеми. Як, наприклад, тепер. 

19:00. Шалена радість! Повернувшись додому, виявила, що блимає вогник автовідповідача. 

— Бріджит, привіт, це Марк, Не знаю, де ти була вчора увечері, та, у будь-якому разі, це так, просто перевірка. Спробую передзвонити тобі пізніше. 

Спробує передзвонити пізніше. Гм-м-м. Мабуть, це означає, що мені йому телефонувати не треба. 

19:13. Не зателефонував. Вагаюся, як тут правильно вчинити. Наберу-но Шез. 

Як вишенька на торті, наче мало мені всього решта, здуріло волосся. Дивовижно, як зачіска цілими тижнями має нормальний вигляд, а потім нараз упродовж п’яти хвилин здіймає бунт, оголошуючи, що час стригтися, наче те немовля, яке починає верещати, щоб його нагодували. 

19:30. По телефону я відтворила це повідомлення Шез і запитала: 

— Може, мені йому передзвонити? 

— Ні. Нехай попомучиться. Якщо він тебе кинув, а далі передумав, то мусить довести, дідько б його вхопив, що на тебе заслуговує. 

Шез має слушність. Атож. Я дуже рішуче налаштована щодо Марка Дарсі. 

20:35. А втім, може, йому сумно. Нестерпно думати, що він сидить у своїй футболці з емблемою «Ньюкасл Юнайтед», повісивши голову. Можливо, варто просто дзенькнути і з’ясувати, що й до чого. 

20:50. Уже збиралася зателефонувати Маркові і випалити, як сильно він мені подобається та що все це — лиш велике непорозуміння, проте, на щастя, доки встигла зняти трубку, зателефонувала Джуд. Я розповіла їй про цей короткочасний, але, що прикро, цілком явний порив. 

— То хочеш сказати, що ти знову на стадії заперечення? 

— Так, — невпевнено відповіла я. — Може, завтра таки зателефонувати йому? 

— Ні, якщо хочеш, аби ви знову були разом, тобі доведеться більше не влаштовувати сцени. Тому вичекай чотири-п’ять днів, доки повернешся до тями, а тоді, — чом би й ні, — безтурботний привітний дзвінок до нього, щоб лише дати знати, що в тебе все гаразд, не зашкодить. 

23:00. Він не зателефонував. От трясця. Я така розгублена. Увесь світ побачень як потворне змагання блефу з подвійним блефом, коли чоловіки й жінки стріляють одне в одного, стоячи по різні боки мішків із піском. Нібито є певний набір правил, яких ви маєте дотримуватися, однак ніхто не знає, що то за правила, тому кожен вигадує собі власні. Врешті-решт тебе покидають, бо ти не діяла чітко за правилами, але як можна було на це сподіватися, якщо ти взагалі не здогадувалась, які вони? 

25 лютого, вівторок 

Проїхала повз будинок Марка Дарсі, щоб подивитися, чи там світиться, — 2 рази (або 4, якщо рахувати в обидва боки). Кількість дзвінків на номер «141» (щоб не відстежив, хто йому дзвонить), а відтак дзвінків на його автовідповідач лише для того, щоб почути його голос, — 5 (зле) (та все-таки дуже добре, що не залишила повідомлення). 

Шукала в телефонній книжці номер Марка Дарсі, тільки аби переконатися, що він ще існує, — 2 рази (вельми помірковано), відсоток вихідних дзвінків із мобільного, щоб залишалася вільна лінія на випадок, якби він зателефонував, — 100. 

Відсоток вхідних дзвінків, що викликали роздратування через те, що вони не від Марка Дарсі, — якщо абоненти не телефонували, аби побалакати про Марка Дарсі, — і намагань схилити додзвонювачів якомога швидше покласти трубку з остраху, що вони могли б завадити додзвонитися Маркові Дарсі, — 100. 

20:00. Зателефонувала Маґда, аби лишень запитати, як минули вихідні. Закінчилося тим, що я розпатякала їй всю історію.  

— Слухай, якщо ти ще бодай раз оце в нього забереш, опинишся на кріслі для нечемнюхів. Гарі! Вибач, Брідж. То що він на те? 

— Я з ним не говорила. 

— Що? Але чому? 

Розповіла їй про повідомлення на автовідповідачі та про всю цю теорію гумки / емоційного синця / надто великої приязні до мене. 

— Бріджит, ти неймовірна у буквальному розумінні. У цілій цій історії немає жодного натяку на те, що він тебе покинув. Просто він надувся, бо піймав тебе на тому, що з кимось виціловуєшся-затискаєшся. 

— Ні з ким я не виціловувалася-затискалася. А випадково і всупереч власній волі виявилася поруч! 

— Але ж він не телепат. Звідки йому знати, що ти відчуваєш? Ви мусите поговорити. Негайно вийми це в нього з рота! Підеш зі мною. Ходімо нагору до крісла для нечемнюхів. 

20:45. Можливо, Магда має рацію. Може, я просто прийняла як належне те, що він мене кидає, а йому йшлося зовсім не про це. Можливо, тоді в машині він лише був спантеличений усією тією пригодою з цілуванням-обійманням, і хотів щось почути від мене, а зараз думає, що я його уникаю! Зателефоную. У тім-то й біда теперішніх (та й минулих) стосунків: у них просто бракує спілкування. 

21:00. Правильно, так і зроблю. 

21:01. До справи. 

21:10. У відповідь Марк украй нетерплячим тоном гарикнув: 

— Та-а-ак? — а тимчасом на задньому плані зашкалював якийсь гамір. 

Повісивши носа, я прошепотіла: 

— Це я, Бріджит. 

— Бріджит! Ти здуріла? Невже не знаєш, що зараз відбувається? Не давалася чути два дні, а тепер дзвониш посеред найважливішого, найбільш вирішального… — Ні-і-і-і-і-і! Ні-і-і-і-і! Ти, йолопе, довбаний… Христе Боже. Йолопе, біля самого судді. Це був фол! Доведеться… він показує йому жовту картку. Він покидає поле. О господи… — Слухай, я тобі передзвоню, коли буде по всьому. 

21:15. Ясно, що я була в курсі: це фінал Кубка світу чи чогось такого, просто забула, загрузнувши в емоційних роздумах. Така штука могла трапитися з ким завгодно. 

21:30. Як я могла бути такою тупою? Як? Як? 

21:35. О, клас — телефон! Марк Дарсі! 

Це була Джуд. 

— Що? — перепитала вона. — Не розмовляв із тобою, бо саме був у розпалі футбольний матч, який він дивився? Виходь із дому. Вже виходь із дому. Тебе не має там бути, коли він передзвонить. Як він посмів! 

Я відразу спохопилася, що Джуд має слушність, і якби я справді була Маркові небайдужа, футбол не став би важливішим за мене. Шез виявилася ще категоричнішою. 

— Єдина причина того, що чоловіки так зациклені на футболі, — їхнє лінивство до шпіку кісток, — випалила вона. — Їм здається, що, вболіваючи за ту чи ту команду і здіймаючи стільки галасу, насправді матч виграють вони, тож заслуговують на підбадьорювання, оплески та оцю всю веремію. 

— Так. То ти зайдеш до Джуд? 

— Е-е-е, ні… 

— Чому? 

— Дивлюся цей матч із Саймоном. 

Із Саймоном? Шеззі й Саймон? Та ж Саймон — тільки один із наших приятелів. 

— Але ж ти казала?.. 

— Це різні речі. Я люблю футбол тому, що це дуже цікава гра. 

Гм. Я саме виходила з дому, коли знову задзвонив телефон. 

— О, привіт, люба. Це мама. Ми чарівно проводимо час. Веллінґтона всі носять на руках! Ми взяли його до Ротарі-клубу й… 

— Мамо, — осудливо прошипіла я. — Не можна хизуватися Веллінґтоном, як якимось експонатом. 

— Знаєш, люба, — відповіла вона крижаним тоном, — якщо і є щось, чого я направду не люблю, то це расизм і фанатизм. 

— Що? 

— Ба, коли з невеличкого Амершема прибули Робертсони, ми повели їх до Ротарі, і це не викликало в тебе жодної реакції, правда? 

Я витріщилася, роззявивши рота і намагаючись розплутати цей клубок збоченої логіки. 

— Вічно всіх розпихаєш по шухлядках, хіба ні? Візьмімо твоїх «Самовдоволених Жонатиків» і «Вільних Пташок», темношкірих і ґеїв. А втім, я просто зателефонувала нагадати про п’ятничну «Міс Сайґон». Початок о пів на восьму. 

О господи. 

— Е-е-е… ! — мимохіть вирвалося в мене. 

Я впевнена, що не сказала «так», звісно, впевнена. 

— Годі тобі, Бріджит. Ми вже купили квитки. 

Я покірно погодилася на цю химерну розвагу, бурмочучи вибачення за те, що Марк працює, і це геть вивело її з рівноваги. 

— Працює, дур-р-рня! І що ж він там робить у п’ятницю ввечері? Ти певна, що він не перепрацьовує? Дуже сумніваюся, що праця… 

— Мам, мені час іти. Запізнююся до Джуд, — рішуче сказала я. 

— Ох, завжди ти кудись поспішаєш. То до Джуд, то до Шерон, то на йогу. Дивуюся, як ви з Марком узагалі знаходите час, аби побачитися! 

Щойно я заскочила до Джуд, розмова, певна річ, перейшла на Шеззі й Саймона. 

— А взагалі, — Джуд по-змовницьки схилилася до мене, хоч там не було нікого, крім нас, — у суботу я налетіла на них у магазині «Конран». І вони вдвох підгигикували над столовими приборами, як парочка Самовдоволених Жонатиків. 

Що ж не так із сучасними Вільними Пташками, що єдина змога для них мати нормальні стосунки, — не розглядати їх як стосунки? Скажімо, Шез, не зустрічаючись із Саймоном, робить те, чого очікують від пар, а от ми з Марком, начебто і мали б ходити на побачення, але зовсім не бачимо одне одного. 

— Як на мене, варто казати не «ми просто хороші друзі», а «ми лише зустрічаємося», — похмуро промовила я. 

— Ага, — притакнула Джуд. — Мабуть, тут за відповідь править «платонічні друзі в поєднанні з вібратором». 

Повернувшись, я застала сповнене каяття повідомлення від Марка, в якому йшлося про те, що він намагався додзвонитися відразу після матчу, проте телефон без кінця був зайнятий, а ось тепер мене нема. Щойно я задумалася, чи не передзвонити йому, як зателефонував він сам. 

— Вибач за те, що трапилося, — попросив він. — Просто це мене справді засмучує, а тебе? 

— І не кажи, — ніжно відповіла я. — Почуваюся так самісінько. 

— Тільки й думаю: чому? 

— Саме так! — радісно засяяла я, і мене охопило потужне почуття любові й полегші.  

— Це так тупо й недоречно, — сказав він зболено. — Безглуздий спалах гніву з руйнівними наслідками. 

— Мені це знайомо, — кивнула я, подумавши (ти ба!), що він це сприймає куди драматичніше, ніж я. 

— Як із цим жити? 

— Що ж, усі ми лише люди, — промовила я в задумі. — Треба вибачати одне одного й… самих себе. 

— Хе! Легко сказати, — відповів він. — Та якби його не видалили з поля, ми б ніколи не зазнали свавілля тих пенальті. Ми маневрували, як королі серед левів, однак це вартувало нам гри! 

У мене вирвався здушений крик, я офігівала. Звісно, не може бути, щоб футбол заступав чоловікам емоції? Я свідома того, що футбол захопливий і навколо спільних цілей та неприязні він об’єднує нації, та, безсумнівно, тотальне страждання, пригніченість і плачі вже за кілька годин викликають… 

— Бріджит, у чому річ? Це ж лише гра. Навіть я це розумію. Коли ти зателефонувала мені під час матчу, мене так заполонили власні відчуття, що… Але це тільки гра. 

— Добре, добре, — проказала я, безтямно лупаючи очима по кімнаті. 

— А все-таки, що відбувається? Уже кілька днів від тебе ні мур-мур. Маю надію, що більше не виціловувалася з якимось підлітком… Ой, повиси, повиси, показують повтор. Можна, я зайду завтра, а ні, зачекай, граю в мініфутбол, — тоді у четвер?  

— Е-е… так, — погодилась я. 

— Супер, зустрінемося десь біля восьмої. 

26 лютого, середа 

59 кг, 

алкоголь — 2 одиниці (дуже добре), 

цигарки — 3 (дуже добре), 

калорії — 3845 (кепсько), 

хвилини, в які мене не переслідували нав’язливі думки про Марка Дарсі, — 24 (чудовий поступ), 

варіації на тему дворогої скульптури, які начудило моє волосся, — 13 (загрозлива ситуація). 

8:30. Добре. Найімовірніше, все гаразд (вочевидь, окрім волосся), хоча, цілком можливо, Марк Дарсі оминав проблемне питання, не бажаючи обговорювати почуття по телефону. Тож завтрашній вечір поворотний. Головне — бути впевненою в собі, відкритою до нових ідей, ефективною, ні на що не нарікати, повернутися до попереднього етапу і… е-е-е, здаватися не на жарт сексуальною. Побачу, чи за обідню перерву можна підстригтися. А перед роботою піду в тренажерний зал. Може, попарюся в сауні — й аж сяятиму з голови до ніг. 

8:45. Мені надійшов лист! Ура! Можливо, запізніла валентинка від таємного шанувальника, надіслана не на ту адресу через неправильний індекс. 

9:00. Це писулька з банку про перевищення кредитного ліміту. До неї було додано чек на ім’я «М. С. Ф. С.». Ха! Я вже про це й забула. Шахрайство хімчистки от-от вийде на яв, і я поверну собі 149 фунтів. Ого, щойно випав якийсь папірець. 

На ньому було зазначено: «Цей чек виписаний для Фінансової служби магазину «Маркс енд Спенсер»». 

Він призначався для різдвяного платежу за карткою «Маркс енд Спенсер». Ой. О боже. Тепер мене трішки мучить сумління через те, що подумки зводила наклеп на хімчистку, яка була ні при чому, й за жартики з тим хлопцем. Гм-м. Зараз уже запізно для тренажерного залу, а крім того, я надто глибоко стурбована. Сходжу після роботи. 

14:00. В офісі. «Одне місце». Повна, повна катастрофа. Тільки-но повернулася з перукарні. Пояснила Паоло, що хочу лише ледь-ледь освіжити стрижку, аби на голові панував не шалений хаос а щось таке, як у Рейчел із «Друзів». Він запустив руки у волосся, і я вмить відчула себе під опікою генія, який пізнав мою внутрішню красу. Виглядало, що Паоло на диво впевнений у собі, перекидаючи волосся туди-сюди, а тоді пишно начісуючи й кидаючи на мене багатозначні погляди, мовби промовляючи: «Ти в мене станеш гарячою штучкою». 

А потім він раптом зупинився. Зачіска видавалася абсолютно ідіотською, як у шкільної вчительки, якій спочатку зробили завивку, а далі стрижку «під горщик». Паоло із самовпевненою посмішечкою вичікувально подивився на мене, а його помічник, підступивши, почав виливати захват, мало не захлинаючись від надлишку почуттів: 

— Ох, це божественно. 

Охоплена панікою, я витріщалася на себе з жахом, але ми з Паоло налагодили такий міцний зв’язок взаємного визнання, що назвати цю зачіску огидною означало би зруйнувати геть усе, мов неймовірно делікатний картковий будиночок. Закінчилося тим, що я приєдналася до божевільного фонтана красномовства про жахливу зачіску й дала Паоло 5 фунтів «на чай». Коли повернулася на роботу, Річард Фінч сказав, що я нагадую Рут Мадок у «Привіт-привіт!»[40]. 

19:00. Прийшла додому. Не волосся, а страх потворна кучма з препаскудно короткою гривкою. Сорок п’ять хвилин видивлялася в дзеркало, звівши брови вгору і силкуючись зробити так, аби гривка здавалася довшою, проте я не можу цілий завтрашній вечір уподібнюватися до Роджера Мура[41], коли той негідник з котом[42] погрожує висадити в повітря його, увесь світ і крихітну коробочку, повну життєво важливих комп’ютерних чипів М 15. 

19:15. Спробувала змавпувати ранню Лінду Еванґелісту, за допомогою гелю вклавши гривку косо по діагоналі, однак обернулася на Пола Деніелса[43]. 

Киплю від люті на дурнуватого Паоло. Навіщо хтось чинить так з іншою людиною? Ну навіщо? Ненавиджу садистичних перукарів-мегаломанів. Подам на Паоло в суд. Поскаржуся на нього «Емнесті інтернешнл», Естер Рантцен[44], Пенні Юнор[45] чи ще комусь такому і викрию його на суспільному телебаченні. 

Я надто пригнічена, щоб іти в зал. 

19:30. Зателефонувала Томові, щоб розповісти йому про травматичний епізод, та він сказав, що не треба бути такою поверховою, а натомість подумати про Державного секретаря у справах Північної Ірландії Мо Моулам та голову, лису через лікування раку. Мені дуже соромно. Більше не зациклюватимусь. Крім того, Том запитав, чи я вже надумала, у кого взяти інтерв’ю. 

— Ну, я була трішки зайнята, — промовила винувато. 

— Знаєш що? Ану дупу в жменю — і гайда. — О боже, що на нього найшло в тій Каліфорнії? — Хто тебе по-справжньому цікавить? — продовжував він. — Невже немає знаменитості, з якою ти направду бажала б записати інтерв’ю? 

Я задумалася, аж тут спохопилася. 

— Містер Дарсі! — сказала я. 

— Що? Колін Ферт? 

— Так! Так! Містер Дарсі! Містер Дарсі! 

Отже, тепер у мене є проєкт. Ура! Візьмуся до роботи й домовлюся про інтерв’ю через його агента. Якщо він виявиться дивом, зможу підняти всі газетні вирізки і справді запропонувати унікальну візію… А хоча. Краще почекаю, поки відросте гривка. А-а-а! Дзвінок у двері. Тільки б це був не Марк. Але ж він точно казав про завтра! Спокійно, спокійно. 

— Це Гарі, — озвався домофон. 

— О, привіт-привіт. Га-а-а-а-арі! — перестаралася я з реакцією, не маючи зеленого поняття, хто це. 

— Як ти? — запитала я, метикуючи… і намагаючись здогадатися, хто ж там. 

— Холодно. Ти збираєшся мене впустити? 

Раптом я впізнала цей голос. 

— О Гарі, — награні емоції зафонтанували ще бурхливіше, — піднімайся! 

Ляснула себе по чолі. Що він тут робить? 

Гарі зайшов у замазаних фарбою джинсах, таких, як ото вбирають будівельники, оранжевій футболці та дивній куртці в клітинку з коміром зі штучної овчини. 

— Здоров, — привітався, сідаючи за кухонний стіл, наче він мій чоловік. 

Я не конче уявляла, як бути в ситуації з двома-людьми-в-кімнаті-з-цілковито-різними-уявленнями-про-реальність, тож проказала: 

— Взагалі-то, Гарі, я трохи поспішаю! 

Не сказавши й слова, він узявся скручувати самокрутку. Мене притьмом почав пробирати страх. Може, він якийсь схиблений ґвалтівник. Але ніколи не намагався зґвалтувати Маґду, принаймні наскільки мені відомо. 

— Ти щось у мене забув? — нервово запитала я. 

— Нє-а, — відповів Гарі, і далі скручуючи цигарку. 

Я зиркнула на двері, розмірковуючи, чи не кинутися навтіки. 

— Де твій каналізаційний стояк? 

«Га-а-а-а-а-а-а-а-арі! — хотілося заволати мені. — Йди звідси. Іди та й годі. Завтра ввечері я зустрічаюся з Марком, тому мушу щось удіяти зі своєю гривкою й поробити на підлозі гімнастичні вправи». 

Він узяв цигарку в рот і підвівся. 

— Гляньмо у ванній. 

— Ні-і-і-і! — заверещала я, пригадавши, що скраю на умивальнику стоїть відкрита баночка відбілюючого крему «Джолін» і лежить примірник «Чого хочуть чоловіки». — Слухай, може, ти заїхав би якось… 

Але Гарі вже шастав, відчиняючи двері і видивляючись униз зі сходів, аж врешті попрямував до спальні. 

— У тебе тут є вікно заднього фасаду будинку? 

— Так. 

— Ану подивімось. 

Я нервово стала у дверях спальні, а тим часом він відчинив вікно і визирнув надвір. Здавалося, труби цікавлять його більше, аніж справжній напад на мене. 

— Я так і думав, — переможно заявив Гарі, відхиляючи голову назад до кімнати й зачиняючи вікно. — Там є вільне місце для прибудови. 

— Боюся, тобі доведеться піти, — зауважила я, випростуючись на повен зріст і задкуючи до вітальні. — Мені треба сходити в одне місце. 

Проте він уже знову сунув повз мене до сходів. 

— Ага, є місце для прибудови. Але май на увазі, муситимеш пересунути каналізаційний стояк. 

— Гарі… 

— У тебе могла би з’явитися друга спальня — з невеличкою терасою на даху. Класно. 

Тераса на даху? Друга спальня? Я переробила б її на кабінет і почала б опановувати нову професію. 

— І скільки б це коштувало? 

— О-о-о, — він почав журливо похитувати головою. — Що тобі сказати: пішли до пабу обміркуємо. 

— Не можу, — твердо відповіла я. — Бо вже йду. 

— Добре. Що ж, тоді подумаю й зателефоную тобі. 

— Прекрасно. Ну-у, я побігла. 

Він узяв пальто, тютюн і цигаркові папірчики «Різла», відкрив сумку і з благоговінням виклав на кухонний стіл якийсь журнал. Дійшовши до дверей, обернувся й, кинувши на мене багатозначний погляд, промовив: 

— Сторінка сімдесят один. Чао. 

Я схопила журнал, думаючи, що це, може, «Архітектурний огляд», а натомість з’ясувалося, що переді мною «Бюлетень спортивного рибальства», і на її обкладинці якийсь чоловік тримає гігантську сіру рибину, вкриту слизом. Переглянула купу-купезну сторінок, і всі вони містили чимало фотографій чоловіків, що демонстрували величезну слизьку сіру рибу. Дійшла до 71-ї сторінки, а там, навпроти статті «Приманки на хижаків «Бейс арт кріейшенс»», побачила Гарі, який, красуючись джинсовим капелюхом з емблемами та променистою усмішкою, простягав перед собою здоровенну слизьку сіру рибину. 

27 лютого, четвер 

58,5 кг (скинуті 0,5 кг — це волосся), 

цигарки — 17 (через волосся), 

калорії — 625 (через волосся втратила апетит), 

уявні листи до адвокатів та на адресу програм для споживачів і Департаменту охорони здоров’я зі скаргами на Паоло за розправу над волоссям — 22, 

підходила до дзеркала, щоб перевірити, як росте волосся, — 72 рази, 

міліметри, на які відросло волосся, незважаючи на виснажливі заходи, — 0. 

19:45. Залишилося п’ятнадцять хвилин. Щойно вкотре пригладила гривку. Зачіска перетворилася з кучми опудала на жахливу, приголомшливу кучму-страхіття в усій красі. 

19:47. На вигляд і досі Рут Мадок. Чому це конче мало трапитися у найважливіший вечір усе-ще-стосунків з Марком Дарсі? Чому? Хоча це принаймні урізноманітнює процес перевіряння стегон у дзеркалі на предмет того, чи вони схудли. 

Північ. Коли Марк з’явився на порозі, в мене мало не вискочило серце. Він рішуче увійшов і, навіть не привітавшись, дістав із кишені листівку-конверт і подав її мені. Ім’я на ній було моє, а от адреса Маркова. Її вже відкрили. 

— Відколи я повернувся, це лежало в лотку для вхідної кореспонденції, — сказав Марк, важко опускаючись на диван. — Сьогодні вранці я його помилково відкрив. Перепрошую. Та, напевно, усе на краще. 

Тремтячи, я вийняла з конверта листівку. На ній було зображено двох їжаків із мультика, які спостерігають за бюстгальтером, що, переплівшись із парою трусиків, кружляє у пральці. 

— Від кого це? — привітно запитав Марк. 

— Не знаю. 

— Авжеж знаєш, — сказав він так спокійно і з такою усмішкою, які підказують, що дехто от-от вихопить сокирку для м’яса й відрубає тобі носа. — Від кого це? 

— Я вже сказала, що не знаю, — пробелькотіла я. 

— Прочитай, що там написано. 

Я розгорнула листівку. Усередині червоним чорнилом тонким закрутистим почерком було виведено: «Будь Моєю Валентинкою: зустрінемось, коли прийдеш забирати свою нічну сорочку. З любов’ю, С********». 

Я ошелешено втупилася в текст. Цієї миті озвався телефон. О-о-отакої! Мені спало на думку, що це Джуд або Шеззі з якоюсь паскудною порадою щодо Марка. Я вже було скочила в тому напрямку, але Марк поклав мені руку на плече. 

— Привіт, лялечко, це Гарі. — О Боже. Як він сміє бути аж таким фамільярним? — Так, я маю кілька думок щодо того, про що ми говорили в спальні, тому дзенькни мені, і я зайду. 

Марк, часто-пречасто кліпаючи, потупив зір. Далі шморгнув носом, потер тильним боком долоні обличчя, ніби намагався зібратися з думками. 

— Отож? — запитально промовив він. — Не хочеш пояснити? 

— Це майстер. — Захотілося його обійняти. — Маґдин майстер, Гарі. Той самий, який повісив ті гівняні полички. Він хоче поставити прибудову між моєю спальнею та сходами. 

— Зрозуміло, — відповів він. — А ця листівка теж від Гарі? Чи від Святого Джона? Чи від якогось іншого?.. 

У цей момент почав кректати факс. Щось надсилали. Поки я витріщалася, Марк вийняв із факсу аркуш паперу, глянув на нього й подав мені. Це була цидулка від Джуд, недбало нашкрябана вгорі на рекламі вібратора з язиком: «Кому потрібен Марк Дарсі, якщо за 9,99 фунтів та доставку придбаєш будь-який із них». 

28 лютого, п’ятниця 

58 кг (єдиний просвіт на обрії), 

причини, з яких людям подобається ходити на мюзикли, — таємнича й непередбачувана кількість, 

причини, з яких Ребекка мала б залишатися живою, — 0, 

причини, з яких Марк, Ребекка, мама, Уна та Джеффрі Алконбері, а також Ендрю Ллойд Веббер чи такі, як вони, мають руйнувати моє життя, — незрозумілі. 

Треба зберігати спокій. Слід налаштуватися на позитив. Що й казати, мені вкрай не пощастило, що всі ці речі трапилися водночас. Було цілком ясно, що Марк після того всього просто піде собі, а він сказав, що зателефонує, коли заспокоїться й… Ха! До мене тільки-но дійшло, від кого та довбана листівка. Вочевидь, від працівника хімчистки. Коли я силкувалася щось витягти з нього про те шахрайство й говорила: «Не думай, наче я не розумію, що відбувається», — то залишила свою нічну сорочку. А на випадок, якщо він аферист, дала Маркову адресу. У світі повно диваків і божевільних, а я мушу йти дивитися ввечері «Міс Сайбляхаґон». 

Північ. Спочатку було не так уже й погано. З полегшенням вирвалася з в’язниці власних думок і того пекла набирання номера «1471»[46] щоразу, коли ходила в «одне місце». Веллінґтон, далеко не трагічна жертва культурного імперіалізму, в одному з татових костюмів 1950-х видавався незворушним, як у себе вдома, так наче він один із офіціантів бару «Мет» у свій вільний вечір, який відповідає з гоноровою поблажливістю, тим часом як мама з Уною щебечуть навколо, мов неповнолітні фанатки. Притарабанилася я пізно, тому умудрилася лишень в антракті вельми стисло його перепросити. 

— Не дивно перебувати в Англії? — запитала я й одразу відчула себе ідіоткою, бо ж ясно як білий день, що дивно. 

— Цікаво, — відповів він, проникливо дивлячись на мене. — А по-твоєму, дивно? 

— Так, — втрутилася Уна. — Де Марк? Я думала, що він теж має прийти! 

— Працює, — пролепетала я саме тоді, коли нетвердою ходою наблизилися п’яний як чіп дядечко Джеффрі й тато. 

— Так казав отой попередній, ні? — гаркнув Джеффрі. — В мого дівчиниська Бріджит вічно одне й те саме, — видав він, стрьомно поплескуючи мене майже по дупі. — Поїхали. О-го-го-о-о! 

— Джеффрі! — вигукнула Уна й докинула, неначе підтримуючи легку балачку: — Веллінґтоне, у твоєму племені є старші жінки, негодні вийти заміж? 

— Я не старша жінка, — прошипіла я. 

— За це відповідають старійшини племені, — зауважив Веллінґтон. 

— Ну, я завжди казала, що так найліпше, хіба ні, Коліне? — манірно промовила мама. — Себто хіба я не говорила Бріджит, що їй тре зустрічатися з Марком? 

— Але якщо жінка старша, то має вона чоловіка чи ні, плем’я ставиться до неї з повагою, — підморгуючи мені, зазначив Веллінґтон. 

— Можна туди переселитися? — насуплено запитала я. 

— Не впевнений, що тобі припав би до вподоби запах стін, — розсміявся він. 

Я прихитрилася відвести тата набік і пошепки спитати: 

— Як твої справи? 

— Ай, знаєш, не так уже й погано, — відповів він. — Здається, нічогенький хлопака. Можна, ми візьмемо напої з собою в зал? 

Друга дія була якимось жахіттям. Усе те відразливе гульбище на сцені злилося в розмиту пляму, а думка тим часом обернулася на страхітливу бобіну з кіноплівкою із зображеннями Ребекки, Гарі, вібраторів та нічних сорочок, що мчали, як лавина, і ставали дедалі зловіснішими. 

На щастя, тиснява людей, що вивергалися з фоє та, вочевидь, галасували від утіхи, заважала розмові, доки ми не повпихалися в «Рендж ровер» Джеффрі й Уни. Погодилися, що Уна сідає за кермо, Джеффрі на переднє сидіння, тато весело гигоче в багажнику, а я втискаюся ззаду між мамою і Веллінґтоном, аж тут трапився приголомшливий і незбагненний інцидент. Мама заледве насадила на носа здоровенні окуляри в золотій оправі. 

— Я й не знала, що ти почала носити окуляри, — заговорила я, ошелешена цим нетиповим натяком на визнання процесу старіння. 

— А я й не почала ще носити окулярів, — безтурботно відповіла вона. — Уно, вважай на той маяк Беліші[47]. 

— Але, — зауважила я, — таки носиш. 

— Ні, ні, ні! Натягаю їх тільки за кермом. 

— Та ж неправда. 

— Правда, — тато гірко скривив губи в посмішці, а мама вереснула: 

— Обережно з цією «Фієстою», Уно! Вона увімкнула поворотник! 

— Це не Марк? — раптом вигукнула Уна. — Я думала, що він працює. 

— Де?! — владно перепитала мама. 

— Он там, — відповіла Уна. — О-о, а до речі, я казала вам, що Олів із Роджером поїхали в Гімалаї? Певно, засмітили туалетним папером увесь Еверест. 

Я уважно простежила за Униним вказівним пальцем туди, де Марк у темно-синьому пальті та сніжно-білій сорочці, застебнутій не на всі ґудзики, висідав із таксі. Як у сповільненій зйомці, а побачила постать, що, сміючись до нього, виринала із заднього сидіння, — високу, струнку, з довгим білявим волоссям. Це була Ребекка. 

Рівень тортур, які пустили в хід у «Рендж ровері», зашкалював: мама й Уна з’їхали з глузду, обурюючись від мого імені. 

— Ну, на мою думку, це цілковите паскудство. У п’ятницю ввечері з іншою жінкою, а казав, що працює! Схиляюся до того, щоб зателефонувати Елейн і задати їй жару; Джеффрі напідпитку белькотів: «Поїхали! О-го-го-о-о!» — а тато намагався вгамувати всю цю катавасію. Єдиними, хто мовчав, були ми з Веллінґтоном, який узяв мене за руку й, не проронивши ні слова, спокійно й міцно її тримав. 

Коли ми доїхали до мого помешкання, він виліз із «Рендж ровера», щоби випустити мене під просторікування, що лунало на задньому плані: «Ти ба! Я до того, що перша жінка його покинула, правда? — Саме так. Диму без вогню не буває». 

— У темряві камінь перетворюється на бізона, — сказав Веллінґтон. — При денному світлі все стає таким, яким є насправді. 

— Спасибі, — вдячно промовила я й подибала до свого помешкання, розмірковуючи, чи могла б я перетворити Ребекку на бізона і спалити її на вогнищі без аж такої кількості диму, яка б насторожила Скотленд-Ярд. 

1 березня, субота 

22:00. Вдома. Геть чорний день. Джуд, Шез і я вибралися на позапланові закупи, й усі повернулися сюди, щоб підготуватися до нічних розваг у місті, які дівчата запланували, щоб я викинула з голови свої клопоти. До 20:00 клопоти вже були під мухою. 

— Марк Дарсі — ґей, — заявила Джуд. 

— Звісно, ґей, — гаркнула Шеззі, доливаючи всім «Кривавої Мері». 

— Ви справді так думаєте? — запитала я, враз відчувши полегшу завдяки цій невтішній і водночас підбадьорливій для мого самолюбства теорії. 

— Ну, ти ж знайшла в його ліжку якогось хлопаку, хіба ні? — кинула Шез. 

— Інакше чому б він кудись ходив із кимось таким страшенно довготелесим, як Ребекка, що без поняття, як це — бути чиєюсь дівчиною, та ще й без цицьок і дупи, тобто, по суті, з чоловіком? 

— Брідж, — озвалася Джуд, сп’яну звівши на мене очі. — Боже, ти знаєш? Коли дивлюся на тебе під цим кутом, маєш справжнісіньке подвійне підборіддя. 

— Дякую, — відповіла я, іронічно скрививши губи, наливаючи собі наступний келих вина і вкотре натискаючи кнопку «ПРОСЛУХАТИ ПОВІДОМЛЕННЯ», причому Джуд і Шеззі закрили собі долонями вуха: «Привіт, Бріджит. Це Марк. Виглядає на те, що ти не відповідаєш на мої дзвінки. Я й справді думаю, що, хай там як, я… Я справді… Ми — принаймні мені так здається — я просто зобов’язаний бути твоїм другом, тому сподіваюся, що ти… ми будемо. О боже, словом, зателефонуй мені найближчим часом. Якщо хочеш». 

— Здається, зовсім втратив зв’язок з реальністю, — буркнула Джуд. — Так ніби той випадок, коли він утік із Ребеккою, не має до нього жодного стосунку. Направду мусиш зараз дистанціюватися. Слухайте. Ми йдемо на ті гульки чи ні? 

— Сррака-банька. Ким він …е-е себе, курча, уявив? — пробелькотіла Шез. — Він тобі винен! Ггґ[48]-пипка! Мусшсказати: «Коханий, мені не тре, шбхтось був зі мною тіки тому, що він мені щсь зобов’язаний». 

Цієї миті озвався телефон. 

— Привіт. 

Це був Марк. Серце захлеснуло величезною хвилею любові. 

— Привіт, — з ентузіазмом відгукнулася я, безгучно, самими губами, повідомляючи іншим: «Це він».  

— Ти отримала своє повідомлення? Тобто моє повідомлення? — запитав Марк. 

Шеззі штурхала мою ногу і відчайдушно шипіла: 

— Ану, дай йому! 

— Так, — набундючено відповіла я. — Але одержавши його за кілька хвилин після того, як побачила, що ти об одинадцятій годині ночі виходиш із таксі з Ребеккою, була налаштована не найприхильніше. 

Шез викинула в повітря кулак з окриком: «Та-ак!», а Джуд прикрила їй рота рукою, схвально підняла вгору палець і потяглася по шардоне. 

У трубці на тому боці запала тиша. 

— Брідж, чому ти завжди поспішаєш із висновками? 

Я замовкла й переклала слухавку з однієї руки в другу. 

— Каже, що я поспішаю з висновками, — пирхнула я, і Шез, розлютившись, рвонулася до телефону. 

— Поспішаю з висновками? — повторила я. — Ребекка вже місяць тебе зваблює, ти кидаєш мене за те, чого я не робила, й одразу після цього я бачу, як ти виходиш із таксі з Ребеккою… 

— Але я не винен, можу все пояснити, і, крім того, саме тоді я телефонував тобі. 

— Так, щоби сказати, що ти зобов’язаний бути моїм другом. 

— Але… 

— Продовжуй! — засичала Шез.  

Я глибоко вдихнула. 

— Ти мені зобов’язаний? Коханий… — При цьому Джуд та Шез в екстазі впали одна одній в обійми. Я майже перетворилася на Лінду Фіорентіно в «Останній спокусі»[49]. — Мені не треба, щоби хтось був зі мною лише тому, що він мені щось зобов’язаний, — рішуче провадила далі я. — Я маю щонайкращих, найвірніших, наймудріших, найдотепніших, найтурботливіших і найчуйніших друзів у світі. І якби мені довелося стати твоїм другом після того, як ти до мене поставився… 

— Але… Як так поставився? — його голос виражав страждання. 

— Якби я досі була твоїм другом… — я видихалася; «Не зупиняйся», — шикнула Шез, — …то тобі б дуже пощастило. 

— Гаразд, з мене годі, — сказав Марк. — Якщо ти не бажаєш вислухати мої пояснення, я не дійматиму тебе телефонними дзвінками. На все добре, Бріджит. 

Я ошелешено поклала трубку й обвела поглядом коліжанок. Шерон лежала на килимі, тріумфально вимахуючи в повітрі сигареткою, а Джуд просто з пляшки дудлила шардоне. 

Нараз мене охопило жахливе відчуття, що я припустилася найстрашнішої помилки. 

За десять хвилин пролунав дзвінок у двері. Я побігла відчинити. 

— Можна увійти? — промовив приглушений чоловічий голос. 

Марк! 

— Звичайно, — трохи заспокоївшись, відповіла я, обертаючись до Джуд і Шез зі словами: — Як думаєте, ви б могли перейти, наприклад, до спальні? 

Коли двері відчинилися, вони саме роздратовано здиралися з підлоги, утім, виявилося, що це не Марк, а Том. 

— Бріджит! Ти така струнка! — сказав він. — О боже, — він упав за кухонний стіл. — О боже. Життя — це гівно, життя — така собі побрехенька, яку оповідає цинічний… 

— Томе, — озвалася Шеззі. — Ми тут розмовляли. 

— І ніхто з нас не бачив тебе хтозна-скільки тижнів, — ображено прошамкала Джуд. 

— Розмова? Не про мене? А про кого ж тоді? О боже, довбаний Жером, довбаний, довбаний Жером. 

— Жером? — перепитала я, схопившись за голову. — Претензійний Жером? Я думала, що ти назавжди витурив його зі свого життя. 

— Коли я поїхав до Сан-Франциско, він залишив мені стільки повідомлень, — зніяковіло відповів Том. — Тож ми знову почали зустрічатися, і от сьогодні ввечері я просто натякнув на те, щоби знову зійтися, ну, спробував його попестити, а Жером сказав, він сказав… — Том гнівно почухав одне око. — Він мене просто не хоче. 

Запала оглушлива тиша. Претензійний Жером учинив жорстокий, егоїстичний, непростимий і руйнівний для людського «я» злочин проти всіх правил хорошого тону, які регулюють побудову близьких стосунків. 

— Я негарний, — безнадійно промовив Том. — Стовідсотковий любовний парія. 

Ми негайно взялися до роботи: Джуд схопила шардоне, тим часом як Шез обняла Тома, а я принесла крісло, квокчучи: 

— Це не так, це не так. 

— То чого він так сказав? Чого? ЧОГО-О-О-О-О-О-О-О-О? 

— Тта ж це ццілком очевидно, — сказала Джуд, подаючи йому склянку. — Вссе через те, що Претензійний Жером — чіткий натурал. 

— Чіткий, як стріла, — докинула Шез. — Я втямила, що цей хлопець не ґей, щойно, тррясця, вперше його побачила. 

— Св. натура, — по-змовницьки гигикнула Джуд. — Чітка, як супер натуральний, натуральний… пеніс. 

МІСТЕР ДАРСІ І МІСТЕР ДАРСІ 

2 березня, неділя 

5:00. Тря-я-ясця! Саме згадала, що трапилося. 

5:03. Навіщо я це зробила? Навіщо? Навіщо? Якби ж то я могла або знову заснути, або якось збадьоритися. 

5:30. Дивно, як швидко минає час, коли в тебе бодун. Це тому, що на розум спадає так мало думок, — з точністю до навпаки, коли люди тонуть, ціле життя пролітає в них перед очима, і здається, що мить тягнеться безконечно, бо в них така купа думок. 

6:00. От бач, пів години збігло раз-два, тому що я нічого не думала. Насправді голова розколюється. О боже. Сподіваюся, що не обблювала пальта. 

7:00. Проблема в тому, що вам ніколи не кажуть, що станеться, якщо ви вип’єте більш ніж дві одиниці алкоголю на день чи, радше, всю тижневу норму за одну ніч. Йдеться про те, що у вас буде пурпурове обличчя й гачкуватий ніс, як у гнома, чи про те, що ви якийсь алкоголік? Проте в такому разі всі учасники гулянки, на яку ми ходили вчора увечері, мали би бути алкоголіками. От тільки єдині, хто там не пив, це алкоголіки. Гм. 

7:30. Може, я вагітна й алкоголем завдала шкоди майбутній дитині. Ех, якби ж то. Та не можу бути вагітною, адже в мене щойно закінчився цикл, і більше ніколи не матиму сексу з Марком. Ніколи-преніколи. 

8:00. Найгірше — бути посеред ночі самій і не мати з ким поговорити чи запитати, наскільки я була п’яна. Раз у раз пригадую дедалі огидніші речі, які я бовкала. О ні. Якраз згадала, як дала жебракові 50 пенсів, а він, замість «Дякую», сказав: «Ну ти й набанячилася». Зненацька у пам’яті зринуло й те, як мама проказує в моєму дитинстві: «Немає нічого гіршого від жінки-п’янички». Я — кобітка без гальм, що пасувала б до «Винної забігайлівки Єйтсів», легка здобич стічної канави. Мушу ще доспати. 

10:15. Завдяки сну почуваюся трішки краще. Певно, бодун минув. Розсуну-но я штори. А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А! Достоту ненормально, щоб сонце вранці було аж таке збіса яскраве. 

10:30. Грець із ним. За хвильку йду в тренажерний зал і більше ніколи не питиму, тож зараз ідеальний момент, аби сісти на скарсдейлську дієту. Отже, насправді те, що відбулося напередодні ввечері, дуже добре, бо закладає початок цілком нового життя. Ура! Люди скажуть… О-о-о, телефон. 

11:15. То була Шеззі. 

— Брідж, я справді вчора ввечері напилася до чортиків? 

Якусь мить я взагалі не могла собі її пригадати. 

— Ні, звісно, ні, — ввічливо відповіла я, щоб її підбадьорити, адже була переконана, що якби вона справді напилася, я б запам’ятала. 

Зібравшись на дусі, я запитала: 

— А я? 

Запала мовчанка. 

— Ні, ти була чарівна, страшенно мила. 

Виглядає на те, що це просто похмільна параноя. О-ой, телефон. Мабуть, він. 

Це була моя мама. 

— Бріджит, якого милого ти досі вдома? За годину маєш бути тут. Тато чаклує біля «печеної Аляски»[50]! 

11:30. Срака-мотика. У п’ятницю ввечері вона запросила мене на ланч, а я була надто слабовольна, аби сперечатися, а потім занадто п’яна, щоби пам’ятати. Не можу знову не піти. Чи можу? Добре. Все, що треба зробити, — залишатися спокійною та їсти фрукти, бо вони виводять токсини, — і все буде гаразд. Я лише дрібочку поїм і спробую не векати, а тоді, вигулькнувши з країни Нерішучості, передзвоню мамі. 

Аргументи «за» те, щоб піти: 

Зможу перевірити, чи з Веллінґтоном поводяться так, щоб не дратувати Комісію з расової рівності. 

Зможу поговорити з татом. 

Буду хорошою донькою. 

Не муситиму змагатися з мамою. 

Аргументи «проти» того, щоб піти: 

Доведеться витримати, як мене їстимуть поїдом через інцидент із Марком і Ребеккою. 

Мене може знудити на стіл. 

Знову телефон. Краще то була б не вона. 

— То як нині твоя голова? — це Том. 

— Прекрасно, — прощебетала я, зашарівшись. — А що? 

— Ну, вчора ввечері тебе добряче розвезло. 

— Шеззі казала, що ні. 

— Бріджит, — провадив Том, — Шеззі там не було. Вона пішла в бар «Мет», щоб зустрітися з Саймоном, і, наскільки я розумію, дійшла десь до такого самого стану, як ти. 

3 березня, понеділок 

59,5 кг (огидне блискавичне накопичення жиру після недільного ланчу в батьків, що стікав смальцем), 

цигарки — 17 (критична ситуація), 

оказії під час ланчу в батьків, які свідчать про те, що в житті ще залишилася крихта душевної рівноваги чи справжності, — 0. 

8:00. Похмілля нарешті починає минати. Величезне полегшення — повернутися додому, де я — доросла володарка замку, а не маріонетка в іграх інших людей. Вчора я вирішила, що немає жодного реального способу уникнути ланчу в мами, проте цілу дорогу, аж до шосе на Ґрафтон-Андервуд, відчувала, як нудота підступає мені до горла. Село, прикрашене жовтими нарцисами, теплицями, качками тощо та людьми, що обтинають живоплоти на всезагальний огляд, видавалося сюрреалістично ідилічним, мовби життя легке й мирне, катастрофи не сталося, і є щось таке, як Бог. 

— О, вітаю, любі! Гакуна матата. Я щойно з кооперативного магазину, — промовила мама, метушливо заштовхуючи мене на кухню. — Мені бракувало горошку! От тільки прослухаю повідомлення на автовідповідачі. 

Я сіла зі своєю нудотою, тим часом автовідповідач заговорив низьким голосом, а мама товклася навколо, вмикаючи нову техніку, що скреготала й вищала в голові, яка вже й без того боліла. 

— Пем, — почулося з автовідповідача, — це Пенні. Знаєш того гаврика, який мешкає за поворотом, вище від гаража? Так-от. Він наклав на себе руки через тріскотіння від стрільби по тарілочках. Про це йдеться в «Кеттерінзькому оглядачі». О, і ще я хотіла спитати, чи можна Мерл покласти в твою морозилку зо два десятки різдвяних «кошичків»[51], доки вони не викличуть газову службу? 

— Привіт, Пем! Це Марґо! У пошуках халяви! Маєш п’ятнадцятисантиметрову форму на швейцарський рулет? Я б позичила на двадцять перші уродини Елісон. 

Я гарячково роззирнулася по кухні, ошалівши від самої думки про інші світи, які можна відкрити, прослуховуючи записи на людських автовідповідачах. Мабуть, хтось мав би зробити з цього інсталяцію в Галереї Саатчі. Мама трохи побрязкала по шафках, а тоді набрала якийсь номер. 

— Марґо, це Пем. Маю металеву форму для бісквіта, підійде? Тоді чому б тобі не скористатися бляшкою для йоркширського пудингу і просто не вистелити дно клаптиком пергаментного паперу? 

— Привіт, привіт, гумтраляля, — промовив тато, знічев’я забрівши на кухню. — Хтось знає поштовий індекс села Бартон Сіґрейв? Як думаєте, KT4 HS чи L? А, Бріджит, ласкаво просимо в шанці, Третя світова війна на кухні, Мау-Мау[52] в саду. 

— Коліне, ти б часом не вилив із фритюрниці цю олію? — попросила мама. — За словами Джеффрі, після того, як десять разів нагрієш олію до високої температури, її треба позбуватися. До речі, Бріджит, я купила тобі тальк, — вона простягла мені бузковий флакон «Ярдлі» із золотим ковпачком. 

— Гм, навіщо? — запитала я, обережно беручи його в руки. 

— Отакої! Для твоєї ідеальної свіжості, еге ж? 

Гр-р-р. Гр-р-р. Увесь хід думок був такий прозорий. Марк пішов на побачення з Ребеккою, бо… 

— Хочеш сказати, від мене тхне? — спитала я. 

— Ні, люба, — тут вона витримала паузу. — Проте завжди приємно бути ідеально свіжою, правда ж? 

— Добридень, Бріджит! — звідкіля не візьмися Уна з тарілкою варених яєць. — Пем, забула тобі розказати: Біл намагається змусити нашу місцеву раду вирівняти його під’їзну дорогу, бо вони не проклали решіток у верхньому кінці, й через те поробилися вибоїни, тож Ейлін запитала, чи не розказала б ти їм про ту воду, яка розтікалася від твоєї їзди, поки не встановили зливної решітки. 

Абракадабра, та й годі. Справжня абракадабра. Почуваюся, як пацієнт у комі, коли нікому навіть не спадає на думку, що він щось чує. 

— Мерщій, Коліне, де та консерва з ковбасним фаршем? Вони от-от будуть тут. 

— Хто? — з підозрою запитала я. 

— Подружжя Дарсі. Уно, скропи ті яйця майонезом і посип паприкою, добре? 

— Подружжя Дарсі? Маркові батьки? Зараз? Нащо? 

Саме тієї миті розлігся монотонний дзвінок у двері, що відбиває всю мелодію ратушевого годинника. 

— Ми — старійшини племені! — підморгнула мама, знімаючи фартуха. — Ну, народ, до дії! 

— Де Веллінґтон? — прошипіла я на маму. 

— О, він у садку, тренується грати у свій футбол! Йому не подобаються ці обідні посиденьки, під час яких він мусить правити теревені-вені[53] з усіма нами. 

Мама з Уною майнули геть, а тато погладив мене по руці. 

— Вперед, до бою, — заохотив він. 

Я пішла за ним у завитково-килимово-аграмантовий світ вітальні, розмірковуючи, чи досить у мене сили й контролю над кінцівками, щоб дати драла, і вирішила, що ні. Маркові мама й тато, а також Уна й Джеффрі стояли незграбним колом, тримаючи по келиху хересу. 

— Гаразд, серденько, — промовив тато, — піду-но я візьму тобі щось випити. Ти знайома з... ? — він жестом показав на Елейн. — Уявляєте, дорогенька, мені дуже прикро, знаємося вже тридцять років, а я геть забув, як вас звати. 

— То як там ваш син? — ні з того ні з сього випалила Уна. 

— Мій син! Ну, взагалі-то, він жениться! — прорік адмірал Дарсі — добродушний глашатай. 

Кімната нараз потьмарилася. Одружується? 

— Одружується? — повторив тато, стиснувши мою руку, поки я намагалася перевести дух. 

— О, знаю, знаю, — весело сказав адмірал Дарсі. — За тими молодими вже не вженешся: щойно оженився з однією, а наступної миті захопився іншою! Правда, рибонько? — запитав він, ніжно поплескавши Маркову маму по задку. 

— Здається, Уна питалася про Марка, а не про Пітера, любий, — відповіла вона, з розумінням блиснувши очима в мій бік. — Пітер — це наш другий син, який живе в Гонконгу. У червні він одружується. А тепер гайда, хлопці, невже ніхто з вас не знайде для Бріджит чогось міцненького? Ото язики без кісток, нє? — співчутливо промовила вона. 

«Хто-небудь, заберіть мене звідси, — подумала я. — Не хочу зазнавати тортур. Хочу, як нормальні люди, лягти на підлогу у ванній, поклавши голову біля унітазу». 

— Бажаєте одненьку? — запропонувала Елейн, простягаючи срібний портсигар, повний цигарок «Собраніє блек». — Безсумнівно, куріння вбиває, але я, у свої шістдесят п’ять, досі жива. 

— Гаразд, усі проходьте й сідайте! — звеліла мама, кружляючи біля гостей з тарелем ліверної ковбаси. — Ух, — вона розіграла цілу сцену з кашлем і вимахуванням руками в повітрі, а тоді процідила крижаним тоном: 

— Елейн, у нас не палять за столом. 

Я попрямувала за нею до їдальні, за французькими вікнами якої Веллінґтон у світшоті та синіх блискучих шортах на диво вправно набивав футбольного м’яча. 

— А ось і він. Так тримати, юначе! — пирхнув від радості Джеффрі, визираючи у вікно й туди-сюди соваючи руки в кишені. — Так тримати. 

Ми розсілися й ніяково повитріщалися одне на одного. Наче передшлюбні посиденьки для щасливих молодят і обох пар батьків, от лише наречений два дні тому утік з іншою. 

— Отже! — озвалася мама. — Елейн, тобі лосося? 

— Дякую,  — відповіла Елейн. 

— Цими днями ми побували на «Міс Сайґон», — небезпечно пожвавившись, завела мову мама. 

— Тю-ю! Мюзикли. Зараза, в’ни не до витримання, купка паскудних дженджиків, — пробурмотів адмірал Дарсі, поки Елейн поклала йому шматочок лосося. 

— Ну, нам сподобалося, — відповіла мама. — Хай там як… 

У пошуку бодай якогось джерела натхнення я гарячково подивилася через вікно й зауважила, що Веллінґтон мене розглядає. 

— Поможи! — самими губами промовила я. 

Він кивнув головою у бік кухні і зник. 

— Розкарячено стоять і деруть горлянки, — прорипів адмірал — моя людина. — От нині Ґілберт і Салліван. «Корабель Її Величності «Пінафор»»[54] — інша річ. 

— Перепрошую, я на хвильку, — кинула я і вислизнула геть, не зважаючи на злющий погляд, яким мене свердлила мама. 

Я кинулася на кухню, де вже був Веллінґтон. Там важко сперлася на морозильну камеру. 

— Що? — запитав він, пильно вдивляючись мені у вічі. — Що трапилося? 

— Вона вважає себе однією зі старійшин племені, — прошепотіла я. — І змагається з батьками Марка, та знаєш, того Марка, якого ми бачили. 

Він кивнув: 

— Я в курсі цього всього. 

— Чого ти їй наговорив? Вона намагається замутити якесь обговорення того факту, що він зустрічається з Ребеккою, мовби… 

І тут кухонні двері розчахнулися навстіж. 

— Бріджит! Що ти тут робиш? О, — помітивши Веллінґтона, мама стала як укопана. 

— Памело? — звернувся до неї Веллінґтон. — Що таке? 

— Ну, після того, що ти сказав, я просто подумала, що ми, дорослі, могли б… могли б це залагодити! — відповіла вона, впоравшись із невпевненістю й майже начепивши усмішку. 

— Ви перейняли особливості поведінки нашого племені? — запитав Веллінґтон. 

— Ну… я… 

— Памело, ваша культура розвивалася упродовж багатьох століть. Коли з’являється якийсь зовнішній вплив, ви не маєте допускати, щоб він шкодив вашим надбанням і позбавляв їх яскравості. Як ми говорили, мандри світом покладають відповідальність берегти, а не руйнувати. 

Я не могла надивуватися, як у все це вписувався новісінький Веллінґтонів плеєр для компакт-дисків, однак мама, розкаюючись, кивала головою. 

Ще ніколи не доводилося бачити, щоб вона аж так підпала під чиїсь чари. 

— А зараз повертайся до гостей і дай спокій стосункам Бріджит згідно зі стародавніми звичаями свого племені. 

— Що ж, мабуть, ти маєш слушність, — промовила вона, пригладжуючи волосся. 

— Смачного, — проказав Веллінґтон, ледь помітно мені підморгнувши. 

Коли я повернулася до їдальні, скидалося на те, що Маркова мама вже спритно розрулила розбірки.— Для мене абсолютна таємниця, як у наш час люди одружуються, — говорила вона. — Якби я не вийшла заміж такою молодою, то не зробила б цього ніколи. 

— О, цілком погоджуюся! — аж надто палко підтримав тато. 

— От що мені невтямки, — сказав дядечко Джеффрі, — то це те, як кобіта може досягнути віку Бріджит і нікого не підчепити. Нью-Йорк, відкритий космос, полетіли! І-і-і! 

«Ох, просто заткніться. Заткніться!» — хотілося заверещати мені. 

— Молоді тепер дуже тяжко, — знову втрутилася Елейн, не зводячи з мене погляду. — Коли тобі вісімнадцять, можна вийти заміж за кого завгодно. Проте коли в тебе сформований характер, пристосовуватися до чоловіка з плоті і крові, мабуть, нестерпно. Звісно, я не про присутніх. 

— Будемо сподіватися, — весело прогоготів тато Марка, поплескавши її по руці. — Інакше мені довелося б виміняти тебе на двох, яким ледь за тридцять. Чому всі втіхи мають діставатися моєму синові? 

Він галантно кивнув у мій бік — і моє серце знову тьохнуло. Невже він думає, що ми досі разом? Чи знає про Ребекку і припускає, що Марк зустрічається з нами обома? На щастя, після цього розмова відразу повернулася до «Корабля Її Величності «Пінафора»», перескочила на футбольні уміння Веллінґтона, перелетіла до наповненої гольфом відпустки тата й Джеффрі, перепурхнула трав’яні кордони, легко ковзнула під’їзною дорогою Білла, а відтак настала 15:45, і все це жахіття скінчилося. 

Коли вони йшли, Елейн втиснула мені в руку кілька цигарок «Собраніє»: 

— Думаю, вони тобі знадобляться дорогою додому. Щиро сподіваюся, що ми ще побачимося, — звучало обнадійливо, але цього було недостатньо, аби налагодити своє життя. 

На жаль, зустрітися знову мені хотілося з Марком, а не з його батьками. 

— Так, рідна, — сказала мама, заклопотано вигулькуючи з кухні з пластиковим контейнером «Таппевее». — Куди ти поклала свою сумку? 

— Мамо, — крізь стиснуті зуби процідила я, — мені не треба ніякої їжі. 

— Серденько, з тобою все гаразд? 

— Настільки, наскільки можливо за цих обставин, — пробурмотіла я. 

Вона обняла мене. Приємно, але неймовірно. 

— Розумію, це непросто, — промовила вона. — Та не бери до голови жодних Маркових дурниць. У тебе все буде добре. Знаю, що так і буде. — Не встигла я насолодитися незвичною матусе-підтримкою, як вона вигукнула: — От бач! Гакуна матата! Не переживай. Будь щаслива! Отож. Хочеш прихопити зі собою кілька пакетів мінестроне? А як щодо сирка «Примула» і крекерів «Тук»? Можна, я тільки пройду до цієї шухляди? О-о, слухай сюди. В мене є декілька шматочків філейної вирізки. 

Невже вона вважає, що їжа — це ліпше, ніж любов? Присягаюся, якби я залишилася на цій кухні ще хоч на хвилинку, мене би знудило. 

— Де тато? 

— Ох, вочевидь, у своєму сараї. 

— Що? 

— У своєму сараї. Він просиджує там годинами, а потім виходить і від нього відгонить… 

— Чим? 

— Нічим, дорога. Біжи й попрощайся, якщо хочеш. 

Зовні Веллінґтон читав на лавочці «Сандей телеґраф». 

— Дякую, — сказала я. 

— Нема за що, — відповів він і додав: — Вона хороша жінка. Жінка з гострим розумом, добрим серцем і запалом, лиш, може… 

— …іноді десь у 400 разів завеликим? 

— Ага, — сміючись, погодився він. 

О боже, маю надію, що йому йшлося лише про запал до життя. Коли я підійшла до сараю, тато вийшов звідти з бурячковим обличчям і хитруватою міною. Всередині грала його касета з Нетом Кінґом Коулом. 

— Назад до великого-великого, до біса загазованого міста Лондона? — проказав він, ледь зашпортавшись і хапаючись за сарай. — Ти трішки засмучена, давня любов не іржавіє? — ніжно пробелькотів він. 

Я кивнула. 

— Ти теж? — запитала я. 

Він обхопив мене руками й міцно стиснув, як раніше, коли я була маленька. Це було чудово: мій татусь. 

— Як тобі вдалося так довго витримати у шлюбі з мамою? — прошепотіла я, метикуючи, що то за невиразний солодкий запах. Віскі? 

— Нннасправді це не так складно, — відповів він, знову спершись на сарай. 

Він схилив голову набік, слухаючи Нета Кінґа Коула. 

— Найголовніше з того, — упівголоса почав наспівувати він, — що ти колись пізнаєш, — як кохати й бути коханим[55]. Тільки сподіваюся, що вона ще любить мене, а не цього «мау-мау». 

Відтак він нахилився й поцілував мене. 

5 березня, середа 

58 кг (добре), 

алкоголь — 0 одиниць (взірцево), 

цигарки — 5 (утішна, здорова кількість), 

кількість разів, яку я проїхала повз будинок Марка Дарсі, — 2 (дуже добре), 

кількість пошуків імені Марка Дарсі в телефонному довіднику, щоб переконатися, що він досі існує, — 18 (дуже добре), 

дзвінки на номер «1471» — 12 (краще), 

кількість телефонних дзвінків від Марка — 0 (трагічно). 

8:30. Моє помешкання. Дуже сумно. Тужу за Марком. Цілі неділю й понеділок не було ні слуху ні духу, а вчора ввечері, повернувшись з роботи, я застала повідомлення про те, що він їде на кілька тижнів до Нью-Йорка. «Тож виглядає, що це й справді прощання». 

Щосили намагаюся не падати духом. Виявилося, що як прокинутись уранці і встигнути до першого гострого нападу страждань увімкнути передачу «Сьогодні» по четвертому каналу радіо «Бі-Бі-Сі», то навіть якщо та передача вочевидь полягає в багатогодинній грі штибу «Хвилиночку» з політиками, що стараються ані не сказати «Так» або «Ні», ані не відповісти на жодне з питань, мені, як не дивно, вдається не потрапити в зачаровані кола нав’язливих думок «якби ж то» й уявні витки розмов із Марком Дарсі, які лише поглиблюють смуток і посилюють неможливість вилізти з постелі. 

Мушу визнати, що Ґордон Браун[56] у сьогоднішній ранковій програмі був прекрасний, примудрившись просторікувати про європейську валюту, не затинаючись, не вмовкаючи і фактично так нічого й не сказавши, зате увесь час говорив із Джоном Гамфрісом[57] спокійно і плавно, а той, наче Леслі Кроутер[58], вигукував на задньому плані: «Так чи ні? Так чи ні?». Отже… ну, могло бути й гірше. Напевно. 

Цікаво, європейська валюта — те саме, що спільна? З певними застереженнями я «за», адже, ймовірно, у нас будуть різні монети, досить європейські та вишукані. Крім того, можна було б позбутися тих бронзових, заважких, і копійок по п’ять та по двадцять пенсів, надто дрібних і маловартісних, аби ними тішитися. Гм. 

Однак нам варто триматися за однофунтові монети, дивовижні, як соверени, часом думаєш, що ти вже на мілині, а потім раптово знаходиш у гаманці для дріб’язку вісім фунтів. Та тоді їм доведеться поміняти всі торгові автомати й… Овва-а-а! Дзвінок у двері. Може, Марк прийшов попрощатися. 

То лише довбаний Гарі. Врешті-решт я зуміла витягти з нього, що та добудова коштуватиме «тільки» 7000 фунтів. 

— Де я візьму 7000 фунтів? 

— ТИ могла б узяти другий іпотечний кредит, — відповів він. — Це вартувало б тобі ще по сто фунтів на місяць. 

На щастя, навіть він збагнув, що я запізнююся на роботу, тож мені вдалося його спекатися. 7000 фунтів. Чесне слово. 

19:00. Повернулася додому. Безсумнівно, ненормально ставитися до свого автовідповідача як до давнього приятеля: поспішати з роботи додому, щоб подивитися, в якому він настрої: чи підтвердить теньканням, що я кохана й бажана членкиня суспільства, а чи буде пустопорожній і відсторонений, як-от зараз. Уже сорок другий день поспіль на ньому немає жодного повідомлення не тільки від Марка, а й загалом ні від кого. Мабуть, варто трохи почитати «Невторований шлях». 

19:06. Так, розумієш, любов — це не те, що з тобою трапляється, а те, що ти робиш. То чого ж я не зробила? 

19:08. Я впевнена в собі, відкрита до нових ідей, ефективна самодостатня жінка. Джерело мого відчуття власної цінності — не інші люди, а… а… я сама? Це не може бути правдою. 

19:09. Коротше. Добре, що я не зациклююся на Марку Дарсі. Починаю дистанціюватися. 

19:15. Клас, телефон! Може, це Марк Дарсі! 

— Бріджит, ти здаєшся такою худенькою! — Том. — Як життя, моя крихітко? 

— Гівняне, — відповіла я, виймаючи з рота гумку «Нікоретте» й починаючи перетворювати її на скульптурку. — Ясний перець. 

— Ой, годі, Бріджиліно! Чоловіки! Та їх як собак нерізаних. Як нова кар’єра інтерв’юерки? 

— Ну, я зателефонувала агентові Коліна Ферта й зібрала всі вирізки. Я справді думала, що він погодиться, бо невдовзі вийде «Бейсбольна лихоманка», і вирішила, що їм, певне, потрібна реклама. 

— І? 

— Віддзвонили і сказали, що він надто зайнятий. 

— Ха! Взагалі я саме тому й телефоную. Жером каже, що знає… 

— Томе, — грізно промовила я, — це часом не згадоніт? 

— Ні, ні… Я не збираюся до нього повертатися, — явно збрехав він. — Але, хай там як, Жером знає того хлопця, який співпрацював з Коліном Фертом над останнім фільмом, і питав, чи ти хочеш, щоб він замовив за тебе слівце. 

— Авжеж! — схвильовано відповіла я. 

Знаю, що для Тома це тільки черговий привід підтримувати зв’язок із Претензійним Жеромом, з іншого боку, будь-які дії — це суміш альтруїзму й особистого зацікавлення, а може, якраз Колін Ферт погодиться! 

Ура-ура! Це буде робота саме для мене! Зможу об’їздити цілий світ, беручи інтерв’ю у відомих зірок. А завдяки всім цим додатковим грошам мені вдалося б узяти другий іпотечний кредит на прибудову та терасу на даху, покинути осоружну роботу в «Не спи, Британіє» і працювати в домашньому кабінеті. Так! Усе стає на свої місця! Зателефоную Гарі. Не можна сподіватися жодних змін, поки не зміниться сама людина. Беру справи у свої руки! 

Еге ж, не вилежуватимуся, сумуючи, в ліжку. Встану й зроблю щось корисне. Наприклад. Е-е-е. Покурити? О боже. Думка про те, що Марк телефонує Ребецці й обговорює з нею цей день у найменших подробицях так, як колись зі мною, нестерпна. Не треба, не треба плекати негатив. Може, Марк не зустрічається з Ребеккою, а повернеться й буде зі мною! От бачте? Ура! 

12 березня, середа 

58 кг, 

алкоголь — 4 одиниці (але я тепер журналістка, тож, само собою, мушу напитися), 

цигарки — 5, 

калорії — 1845 (добре), 

світло в кінці тунелю — 1 (манюсіньке). 

16:00. Том тільки-но зателефонував мені на роботу. 

— Почалося! 

— Що? 

— Та штука з Коліном Фертом! 

Я, тремтячи, випросталася на кріслі, як струна. 

— Так! Жеромів знайомий зателефонував, і Колін Ферт був такий милий, що сказав, якщо ти зможеш умістити інтерв’ю в «Індепендент», він його дасть. А я йду вечеряти з Претензійним Жеромом! 

— Томе, ти святий, Бог і архангел! То що я маю робити? 

— Просто дзенькни агентові Коліна Ферта, а потім Адамові з «Індепендент». О, до речі, я їм сказав, що в твоєму доробку вже купа матеріалів. 

— Але ж це не так. 

— Ох, не будь такою страшною буквалісткою, Бріджиліно, скажи, що це так, та й годі. 

18 березня, вівторок 

58,5 кг (вкрай несправедливе покарання), 

калорії — 1200 (більше додати нічого), 

іпотеки — 2 (ура!), 

кількість спалень у помешканні — невдовзі стане 2 (ура!). 

Зателефонувала в банк — з тією другою іпотекою все гаразд! Все, що маю зробити, — це заповнити кілька форм і все таке, а далі отримаю 7000 фунтів, що становить лише 120 фунтів на місяць! Аж не віриться, що я не подумала про це раніше. Можливо, це вирішить усі мої проблеми з перевитратою грошей на банківському рахунку! 

2 квітня, середа 

59 кг, 

калорії — 998 (химерна зворотна залежність між калоріями та жиром, як на мене, робить обмеження в їжі безглуздим), чудеса — багаторазові, 

нововідкрите задоволення — безконечне. 

17:00. Відбувається щось дивне. Мало того, що інтерв’ю з Коліном Фертом таки відбудеться, це ще й станеться в Римі! Далі вони скажуть, що інтерв’ю відбуватиметься голяка в морі неподалік від якогось Карибського острова на манір «Побачення наосліп». Розумію, що Бог посилає мені одну ласку, щоб усе компенсувати, але це, напевно, виходить за межі будь-якого релігійного пояснення. Напрошується думка, що життя досягає найвищої точки якоїсь жахливої останньої дороги, а відтак стрімко полетить униз назустріч передчасній смерті. Може, це запізнілий першоквітневий жарт? 

Щойно зателефонувала Томові, і він порадив, щоб я перестала всюди вбачати каверзи, бо причиною того, що інтерв’ю відбудеться в Римі, є те, що актор там живе, — слушно, — й аби я спробувала зосередитися на тому, що особистість Коліна Ферта не обмежується роллю Марка Дарсі. Взяти хоча б його новий фільм «Бейсбольна лихоманка». 

— Ага, ага, ага, — погодилась я, а тоді висловила велику вдячність за Томову допомогу у влаштуванні всього цього. — Розумієш, це саме те, чого я потребувала! — схвильовано вигукнула я. — Тепер, зосередившись на власній кар’єрі, а не зациклюючись на чоловіках, почуваюся набагато краще. 

— Е-е-е, Бріджит, — промовив Том, — ти в курсі, що Колін Ферт має дівчину, правда? 

Гм. 

11 квітня, п’ятниця 

58 кг, 

алкоголь — 5 одиниць (журналістський вишкіл), 

цигарки — 22, 

калорії — 3844 (бачите? От бачите? Більше ніколи в житті не сяду на дієту). 

18:00. Сталася чудова річ! Щойно розмовляла з піарницею: Колін Ферт протягом вихідних зателефонує мені додому, щоб усе зорганізувати! Аж не віриться. Звичайно, всі вихідні не вдасться вийти з дому, та це добре, адже зможу підготуватися, переглянувши «Гордість і упередження», хоч, ясне діло, свідома того, що треба буде поговорити й про інші проєкти. Авжеж. Фактично це могло би стати справжнім поворотним пунктом у моїй кар’єрі. Бачте, як не парадоксально, у надприродний спосіб «шостим чуттям» наперед-визначеного-образу містер Дарсі змусив мене забути про одержимість Марком Дарсі… Телефон! Певно, містер або Марк Дарсі, мушу швиденько поставити платівку з джазом, що пробирає до глибини душі, або з класичною музикою. 

Ух. Це був довбаний начальник з «Індепендент» на ім’я Майкл. 

— Послухай. Ми ще не вдавалися до твоїх послуг. Не хочу собі пригод на голову. Повертаєшся літаком, у якому ми забронювали для тебе місце на вечір понеділка, у вівторок вранці всідаєшся за інтерв’ю і здаєш його до друку до четвертої години, або воно не вийде. І запитаєш його про фільм «Бейсбольна лихоманка». «Бейсбольна лихоманка», в якій, як тобі відомо, він грає персонажа, що не є містером Дарсі. 

Власне кажучи, це чистісінька правда. О-о, телефон. 

Це була Джуд. Заскочить до мене з Шеззі. Боюся, що вони мене розсмішать, коли зателефонує містер Дарсі, проте, з іншого боку, треба на щось перемкнутися, інакше мені зірве дах. 

12 квітня, субота 

58,5 кг (але за допомогою лікарняної сосискової дієти точно зможу скинути 1,5 кг), 

алкоголь — 3 одиниці (дуже добре), 

цигарки — 2 (ідеальна особа, майже свята), 

сосиски — 12, 

запити на номер «1471», щоб перевірити, чи не пропустила дзвінка від Коліна Ферта через те, що раптово оглухла і не зауважила, — 7, 

квадратні метри підлоги, не встелені коробками з-під піци, можливими варіантами вбрання, попільничками тощо, — 2 (під диваном), 

кількість переглядів тієї сцени «Гордості і упередження», де Колін Ферт пірнає у ставок, — 15 (інформаційниця високого польоту), 

дзвінки від Коліна Ферта — 0 (наразі). 

10:00. Колін Ферт не зателефонував. 

10:03. Ще не зателефонував. 

10:07. І досі не зателефонував. Цікаво, ще зарано будити Джуд і Шеззі? Можливо, він вичікує з дзвінком до мене, доки його дівчина не піде на закупи. 

17:00. Через майбутню журналістську зустріч із містером Дарсі помешкання має такий вигляд, наче в нього влучила бомба: все розкидане по цілій вітальні, як у «Тельмі і Луїзі», коли Тельмин дім захоплює поліція, Гарві Кейтель чекає, поки вони задзвонять, а на задньому плані тріщать магнітофони. 

Справді вдячна Джуд і Шеззі за підтримку і взагалі, однак це означає, що я не мала змоги сісти підготуватися, окрім як фізично. 

18:00. Містер Дарсі досі не зателефонував. 

18:05. Так і не зателефонував. Що ж мені робити? Навіть не знаю, де ми зустрічаємося. 

18:15. Ще не зателефонував. Може, просто дівчина передумала іти на закупи. А може, вони всі вихідні кохалися, замовляли доставку італійського морозива і просто поза очі собі з мене насміхаються. 

18:30. Джуд зненацька отямилася й торкнулася лоба кінчиками пальців. 

— Нам треба піти прогулятися, — промовила вона дивним тоном на манір Загадкової Меґ[59]. 

— Ти здуріла? — прошипіла Шерон. — Прогулятися? З глузду з’їхала? 

— Ні, — холодно відповіла Джуд. — Телефон не дзвонить, бо на нього спрямовано забагато енергії. 

— Пф-ф-ф, — пирхнула Шерон.  

— Крім усього іншого, тут почало смердіти. Варто поприбирати, вивільнити потік енергії, а тоді кудись піти і випити «Кривавої Мері», — сказала вона, спокусливо дивлячись на мене. 

За кілька хвилин ми вже були на вулиці і кліпали очима, заскочені тим, що тут іще несподівано по-весняному світло. Я різко кинулася назад до дверей, але в мене вчепилася Шеззі. 

— Йдемо. На. Криваву. Мері, — засичала вона, ведучи мене дорогою, як якийсь здоровило поліціянт. 

За п’ятнадцять хвилин ми повернулися. Я метнулася в інший кінець кімнати й завмерла. На автовідповідачі блимала лампочка. 

— От бачте, — озвалася Джуд паскудним зарозумілим тоном. — От бачте. 

Трясучись так, мовби це бомба, що ось-ось вибухне, Шеззі нахилилася й натиснула кнопку «ПРОСЛУХАТИ ПОВІДОМЛЕННЯ». 

— Привіт, Бріджит, це Колін Ферт. 

Ми всі відскочили. Це був містер Дарсі. Той самий розкішний, глибокий голос «навіть-не-підходьте», яким він на «Бі-Бі-Сі» освідчився Елізабет Беннет. Бріджит. Я. Містер Дарсі сказав «Бріджит». З мого автовідповідача.  

— Як я розумію, ти в понеділок прибуваєш до Рима, щоб узяти в мене інтерв’ю, — провадив він далі. — Телефонував, щоб домовитися про місце зустрічі. Є така площа, яка називається П’яцца-Навона, вона з тих місць, які легко знайти, їдучи таксівкою. Зустрінемося десь о 16:30 біля фонтана. Щасливої дороги. 

— 1471, 1471, — торочила Джуд. — 1471, поквапся, поквапся. Ні, вийми касету, вийми касету! 

— Передзвони йому! — заверещала Шерон, немов есесівський кат. — Передзвони й попроси зустріти тебе у фонтані. Боже мій. 

Телефон задзвонив знову, ми обімліли й пороззявляли роти. Тоді розлігся голос Тома: 

— Привіт, лялечки, говорить містер Дарсі, телефоную лише, щоб дізнатися, чи не помогла б котрась із вас зняти з мене цю мокру сорочку? 

Шеззі миттю вийшла з трансу. 

— Зупиніть його, зупиніть його, — зарепетувала вона, кидаючись до телефонної трубки. — Заткнися, Томе, заткнися, заткнися, заткнися. 

Та було запізно. Запис на моєму автовідповідачі з голосом містера Дарсі, який вимовляє слово «Бріджит» і просить мене зустрітися з ним у Римі біля фонтана, було втрачено назавжди. І ніхто й ніколи в цілому світі не зможе цьому зарадити. Ніхто. Ніхто. 

РОБОТА ПО-ІТАЛІЙСЬКИ 

21 квітня, понеділок 

56,7 кг (жир спалили хвилювання і страх), 

алкоголь — 0 одиниць: чудово (але щойно 7:30 ранку), 

цигарки — 4 (дуже добре). 

7:30. Їй-бо, дивовижний крок уперед — збиратися в поїздку настільки заздалегідь. Це лише доводить, як сказано в «Невторованій дорозі», що людські істоти здатні змінюватися й рости. 

Вчора увечері заскочив Том і пройшовся зі мною по питаннях. Тож я практично повністю готова й маю чіткий конспект, хоча, якщо цілком відверто, була трохи під мухою. 

9:15. У принципі, маю купу часу. Кожен знає, що коли бізнесмени шмигають між європейськими летовищами, вони з’являються за сорок хвилин до вильоту, несучи тільки валізку з нейлоновими сорочками. Літак об 11:45. Маю бути в Ґатвіку об 11:00, отже, сяду на потяг із Вікторії о 10:30 і на метро о 10:00. Супер. 

9:30. А що як мені переллється через край, і я, наприклад, просто не витримаю й поцілую його? Крім того, штани затісні, та ще й демонструватимуть живіт. Мабуть, перевдягнуся у щось інше. А ще, певне, варто прихопити косметичку, щоб освіжитися перед інтерв’ю. 

9:40. Не віриться, що згаяла час на пакування косметички, тим часом як найголовніше, безсумнівно, — мати гарний вигляд після прибуття. Волосся зовсім сказилося. Доведеться знову його намочити. Де паспорт? 

9:45. Паспорт знайшовся і волосся вгамувалося, тож час іти. 

9:49. Єдина проблема: не можу підняти валізу. Певно, треба обмежити вміст косметички до зубної щітки, пасти, ополіскувача для рота, засобу для очищення шкіри та зволожувального крему. Ох, і ще мушу вийняти 3500 фунтів із мікрохвильовки й залишити Гарі, щоб він міг починати звозити матеріали для нового кабінету й тераси на даху! Ура! 

9:50. Прекрасно. Замовила таксі. Буде за дві хвилини. 

10:00. Де таксі? 

10:05. Де, курча ляґа, те таксі? 

10:06. Щойно зателефонувала у фірму таксі, і там сказали, що сріблястий «Шевроле кавальєр» уже під будинком. 

10:07. Сріблястого «кавальєра» нема ні під будинком, ані взагалі на вулиці. 

10:08. Таксист каже, що сріблястий «кавальєр» саме цієї миті достоту завертає в мою вулицю. 

10:10. Таксі й досі немає. Сране, сране таксі і всі його… А-а-а. Є. От бляха, де ключі? 

10:15. Уже в таксі. Ця дорога колись стовідсотково зайняла в мене п’ятнадцять хвилин. 

10:18. Трясця. Таксі ні сіло ні впало виїхало на Мерілебон-роуд, незрозуміло чому віддавши перевагу оглядовій екскурсії Лондоном, а не конкретному маршруту до Вікторії. Тамую порив напасти на таксиста, вбити його і з’їсти. 

10:20. Ми знову на трасі, тобто більше не прямуємо в бік Ньюкасла, але тут суцільні корки. Тепер у Лондоні самі лише години пік. 

10:27. Цікаво, а можна за одну хвилину дістатися від Мармурової арки до Ґатвік-експрес? 

10:35. Вікторія. Норм. Спокійно, спокійно. Потяг від’їхав без мене. І все-таки, якщо сяду на той, що о 10:45, матиму ще цілих пів години до вильоту. Крім того, літак, імовірно, затримається. 

10:40. Цікаво, на летовищі буде час купити нові штани? А втім, не збираюся через це нервуватися. У подорожуванні наодинці чудово те, що можна справді взятися за формування нового образу й бути вповні елегантною й умиротвореною, і ніхто тебе не знає. 

10:50. Воліла б, аби мені не докучала думка, що паспорт вистрибнув із сумки й повернувся додому. 

11:10. Потяг чомусь зупинився. Враз усі дрібні додаткові справи, які я зробила, наприклад, наклала додатковий шар лаку на нігті на ногах, видаються пустими проти того, що я зараз не на летовищі. 

11:45. Не можу в це повірити. Літак полетів без мене. 

Полудень. Слава Богу, містерові Дарсі й усім ангелам на небесах. Виявляється, за годину і сорок хвилин можу полетіти іншим літаком. Щойно зателефонувала його агентці, і та сказала, що це не проблема, вона перенесе зустріч на дві години пізніше. Супер, в аеропорту можна пройтися по крамницях. 

13:00. Я в справжньому захопленні від весняних моделей у стилі «повітряний-шифон-з-трояндочками», але не вважаю, що їх мають створювати так, аби вони не налазили на людські дупи. Обожнюю цю чарівну торгову зону летовища. Сер Річард Роджерс[60], Теренс Конран та інші постійно нарікають на те, що аеропорти перетворилися на величезні торгові центри, проте як на мене, це добре. Можливо, запланую цей пункт у наступній серйозній розмові чи не зі самим сером Річардом, якщо не з Біллом Клінтоном. Певно, ще тільки приміряю бікіні. 

13:30. Добре. Лишень відправлю листи і придбаю предмети першої необхідності в «Боді шоп», і все. 

13:31. Пролунало оголошення: «Пасажирко Джонс, остання пасажирко рейсу «Британських авіаліній» № 175 до Рима, негайно підійдіть до сьомого виходу, де завершується посадка на літак». 

22 квітня, вівторок 

58 кг, 

алкоголь — 2 одиниці, 

цигарки — 22, 

дзвінки від Майкла, любителя покомандувати з «Індепендент», щоб «довідатися, як ми даємо собі раду з роботою», — десь із 30, 

кількість прослуховувань касети з інтерв’ю — 17 разів, 

написані слова інтерв’ю — 0. 

9:00. Повернулася до лондонського помешкання після поїздки, що була Божим даром. Гаразд, беруся до написання інтерв’ю. Знаєте, це дивовижно, як зосередження на роботі й кар’єрі цілковито перемикає думки з романтичного смутку. Було просто фантастично. Таксі підкинуло мене до тієї римської площі, і я подумала, що зімлію: фантастика — золоте сонячне світло і величезна, колосальна площа, всіяна визначними руїнами, а посеред усього цього містер… О-о, телефон. 

Це був Майкл з «Індепендент». 

— Отже, ти це зробила? 

— Так, — пихато відповіла я. 

— І ти не забула взяти диктофон, а не плеєр «Соні Вокмен»? 

Чесне слово. Не знаю, чого той Том йому про мене понарозповідав, але щось у його тоні підказує: мабуть, відгукувався не конче шанобливо. 

— Добре, у тебе часу — до четвертої години. Ворушись. 

Ля-ля. То ж ціла вічність. Лиш трішки оживлю в пам’яті вчорашній день. М-м-м. Мав точнісінько такий самий вигляд, як містер Дарсі: стрункий і харизматичний. І навіть показав мені храм з отвором у куполі, мавзолей якогось Адріана та інших, статую Мойсея та надзвичайно вправно слідкував, аби мене не збила машина, й безперестанку балакав італійською. М-м-м. 

Полудень. Ранок минув без особливих успіхів, хоча, вочевидь, мені потрібен був час, аби осягнути те, що відбулося, обговорити враження з коліжанками, тож, мабуть, його можна назвати високопродуктивним. 

14:00. Знову телефон. Бачте, ось так буває, коли ви провідний журналіст: телефони дзвонять без угаву. Знову противний Майкл, любитель покомандувати: 

— Як ми просуваємося? 

Що за нервус. Ще навіть не настав мій реченець, 16:00, тобто, ясний перець, кінець дня. Власне кажучи, я дуже задоволена цим записом. Направду добре, що я почала з легких, а відтак перейшла до ґрунтовних питань Тома, які записала напередодні ввечері, хоча й була трохи під мухою. Думаю, моя серія питань вразила його не на жарт, ще б пак. 

14:30. Ковтну-но ще кави з сигареткою. 

15:00. Ану ще раз прослухаю касету. 

Дзінь бом! Тільки зателефоную Шез і увімкну їй цей останній уривок. 

Трясця, трясця. Уже 15:30, а я ще не почала. Зрештою, не варто панікувати. Вони проведуть за ланчем цілу вічність, а потім будуть п’яні, як, як… як журналісти. Хай-но побачать мої сенсаційні матеріали. 

З чого почати? Вочевидь, до інтерв’ю мають увійти мої враження від містера Дарсі, а також майстерно вплетена фігня про новий фільм «Бейсбольна лихоманка», театр, кіно тощо. Напевно, мені відведуть місце для регулярних щотижневих інтерв’ю: «Портрети від Бріджит Джонс». Джонс зустрічається з Дарсі. Джонс зустрічається з Блером. Джонс зустрічається з Маркосом[61], щоправда, він уже помер. 

Як вони можуть вимагати, щоб я творила, якщо паскудник Майкл не перестає постійно телефонувати і вказувати, що я маю і чого не маю додавати до матеріалу? Гр-р-р. Якщо це вкотре він… У тій конторі не поважають журналістів. Ніскілечки. 

17:15. Гар-гар. 

— Я. Якраз. Це. Роблю, — проказала я. 

Це закрило йому рота. 

18:00. Загалом усе норм. Усі найуспішніші журналісти переживають кризи з реченцями. 

19:00. Срака-банька, срака-банька. Срака-банька, срака-банька. 

23 квітня, середа 

58,5 кг (виглядає, що я серйозно загрузла в якійсь жировій канаві), 

привітальні дзвінки від друзів, родичів та колег з нагоди інтерв’ю з Коліном Фертом — 0, 

привітальні дзвінки від співробітників «Індепендент» з нагоди інтерв’ю з Коліном Фертом — 0, 

привітальні дзвінки від Коліна Ферта з нагоди інтерв’ю з Коліном Фертом — 0 (випадковість, авжеж?). 

8:00. Сьогодні виходить стаття. Мене трохи підганяли, та навряд чи вона погана. Насправді може виявитися досить хорошою. Нехай би та газета поквапилася й надійшла. 

8:10. Газета ще не надійшла. 

8:20. Ура-ура! Маю газету. Саме ознайомилася з інтерв’ю. В «Індепендент» повністю проігнорували те, що я написала. Розумію, що я трішечки припізнилася, проте це неприйнятно. Ось що опубліковано: 

«Через непереборні технічні труднощі ми були змушені надрукувати інтерв’ю Бріджит Джонс із Коліном Фертом у вигляді дослівної стенограми запису на касеті. 

БД: Отож. Зараз почну інтерв’ю. 

КФ: (Звучить трохи істерично.) Добре, добре. 

(Дуже довга пауза.) 

БД: Який твій улюблений колір? 

КФ: Перепрошую? 

БД: Який твій улюблений колір? 

КФ: Блакитний. 

(Довга пауза.) 

БД: Які твої улюблені солодощі? 

КФ: Е-е-е. Крем-брюле. 

БД: Знаєш той очікуваний фільм Ніка Горнбі «Бейсбольна лихоманка»? 

КФ: Авжеж, знаю. 

БД: (Пауза. Шелест паперу.) А чи… О. (Знову шелест паперу.) Як думаєш, книжка «Бейсбольна лихоманка» засіяла спори сповідального гендеру? 

КФ: Даруй? 

БД: Засіяла. Спори. Сповідального. Гендеру. 

КФ: Засіяла спори сповідального гендеру? 

БД: Так. 

КФ: Що ж. Стиль Ніка Горнбі, безумовно, вельми часто наслідували, і, як на мене, це дуже проникливий, е-е-е, гендер, незалежно від того, чи й справді він… гм… засіяв його спори. 

БД: А знаєш, у «Гордості і упередженні» по «Бі-Бі-Сі»? 

КФ: Так, як не знати. 

БД: Сцена, в якій ти мав пірнути у ставок? 

КФ: Так. 

БД: Коли треба було зробити ще один дубль, ти мусив зняти мокру сорочку і вдягти суху? 

КФ: Так, я, мабуть, мусив так зробити, так. Scusi. Ha vinto. E troppo forte. Si, grazie. 

БД: (Нерівно дихаючи.) Скільки ти мусив виконати дублів тієї сцени занурення у ставок? 

КФ: (Кашляє.) Ну. Підводні кадри знято у штучній водоймі на кіностудії «Ілінґ». 

БД: О ні. 

КФ: Боюся, що так. А в тому, гм, фрагменті перебування в повітрі — надзвичайно короткому — то був каскадер. 

БД: Одначе здавалося, що це містер Дарсі. 

КФ: Тому що він наклеїв собі бакенбарди й натягнув вбрання містера Дарсі поверх гідрокостюма, який, правду кажучи, робив його схожим на Елвіса, яким ти могла його бачити під кінець життя. Відповідно до вимог страхівки він міг здійснити це лише раз, а далі десь із шість тижнів перевіряли, чи немає в нього подряпин. На всіх інших мокро-сорочкових кадрах був я. 

БД: І сорочку раз у раз треба було змочувати? 

КФ: Так, її оприскували. Оприскували, а потім… 

БД: Чим? Перепрошую? Чим? 

КФ: Якоюсь дитячою бризкалкою. Слухай, можна, ми… ? 

БД: Так, але мені йдеться про таке: невже тобі доводилося знімати ту сорочку… й одягати іншу? 

КФ: Так. 

БД: Щоб її знову намочити? 

КФ: Так. 

БД: (Пауза.) Це саме той очікуваний фільм «Бейсбольна лихоманка». 

КФ: Так. 

БД: Які ти вбачаєш відмінні і спільні риси в персонажів Поля з «Бейсбольної лихоманки» та… ? 

КФ: Та? 

БД: (Знічено.) Містера Дарсі. 

КФ: Дотепер ніхто мене про таке не запитував. 

БД: Та невже? 

КФ: Атож. Як на мене, основні відмінності — це… 

БД: Хочеш сказати, що це вкрай очевидне питання? 

КФ: Ні. Хочу сказати, що ніхто досі про це не запитував. 

БД: Люди увесь цей час про таке не питають? 

КФ: Ні, ні. Запевняю тебе. 

БД: Отже, це… 

КФ: Це абсолютно нове, свіжоспечене запитання, саме так. 

БД: О, супер. 

КФ: Рухаємося далі? 

БД: Так. 

КФ: Містер Дарсі не є вболівальником «Арсеналу». 

БД: Не є. 

КФ: Він не є шкільним учителем. 

БД: Не є. 

КФ: Він жив майже двісті років тому. 

БД: Так. 

КФ: Поль із «Бейсбольної лихоманки» любить перебувати в натовпі футбольних уболівальників. 

БД: Так. 

КФ: Тим часом як для містера Дарсі нестерпний навіть контрданс. Ось. Ми могли б поговорити про щось, окрім містера Дарсі? 

БД: Так. 

(Пауза. Шелест паперу.) 

БД: Ти ще зустрічаєшся зі своєю дівчиною? 

КФ: Так. 

БД: О. 

(Тривала пауза.) 

КФ: Усе гаразд? 

БД: (Майже нечутно.) Думаєш, британські короткометражки — це рух уперед? 

КФ: Не чую. 

БД: (Жалюгідно.) Думаєш, британські короткометражки — це рух уперед? 

КФ: Рух уперед до… (підбадьорливо) …до чого? 

БД: (Довжелезна задума.) До майбутнього. 

КФ: Аякже. Як на мене, вони в нас начебто розвиваються крок за кроком. Мені вельми подобається короткий метр, але я люблю й повнометражні фільми, і було б добре, якби ми їх теж виробляли більше. 

БД: Проте для тебе не проблема те, що вона італійка і всіляке таке? 

КФ: Ні. 

(Дуже довга мовчанка.) 

БД: (Похмуро.) На твою думку, містер Дарсі має політичний вимір? 

КФ: Я розмірковував про те, якими могли б виявитися його політичні переконання, якби вони в нього були. Проте не думаю, що вони могли би привернути увагу читача «Індепендент». Йдеться про превікторіанську чи вікторіанську ідею багатого соціально орієнтованого благодійника, яка, з огляду на все, стане дуже тетчерівською. Тобто соціалістична ідея явно не проникла в… 

БД: Так. 

КФ: …не проникла в його коло. І це виразно засвідчує демонстрація того, який він хороший хлопець, бо вельми ґречний до своїх орендаторів. Однак, як на мене, він був ближчим до такої собі ніцшеанської постаті… 

БД: Якої це нічанської? 

КФ: Ну, розумієш, концепція… е-е-е… людської істоти як надлюдини. 

БД: Супермена? 

КФ: Ні, не Супермена як такого. Ні. (Тихе зітхання.) Не думаю, щоб він носив труси поверх штанів, ні. Слухай, я б дуже хотів уже відійти від цієї теми. 

БД: Яким буде твій наступний проєкт? 

КФ: Він називається «Світ моху». 

БД: Це якась передача про природу? 

КФ: Ні. Ні-ні. Ні. Йдеться, гм, йдеться, е-е-е, про ексцентричне сімейство 30-х років, голова якого володіє фабрикою моху. 

БД: Невже мох не росте у природний спосіб? 

КФ: Ну, ні, він створює дещо таке, що називається сфанговим мохом, який під час Першої світової війни використовували для перев’язування ран, і, е-е-е, це, е-е-е, доволі легкий, е-е-е, смішний… 

БД: (Геть непереконливо.) Звучить дуже захопливо. 

КФ: Вельми сподіваюся, що так і буде. 

БД: Можна, я тільки дещо з’ясую про ту сорочку? 

КФ: Так. 

БД: Скільки саме разів загалом ти мусив її зняти й одягнути? 

КФ: Точно… не знаю. Гм. Дай подумати… там був такий епізод, у якому я йду до Пемберлі. Його знімали раз. Один дубль. Далі той фрагмент, у якому комусь віддаю свого коня… Здається, там я перевдягався. 

БД: (Пожвавившись.) Перевдягався? 

КФ: (Суворо.) Саме так. Один раз. 

БД: Отже, головно була лише та одна мокра сорочка, правда? 

КФ: Єдина мокра сорочка, яку час від часу змочували, атож. Усе гаразд? 

БД: Так. Який твій улюблений колір? 

КФ: Це вже було. 

БД: Упс. (Шурхіт паперу.) Ти не вважаєш, що насправді найважливіше у фільмі «Бейсбольна лихоманка» — це емоційний мозкограй? 

КФ: Емоційне що? 

БД: Мозкограй. Ну, знаєш, чоловіки — ненормальні алкоголіки, що мають фобію серйозних стосунків і весь час цікавляться лише футболом. 

КФ: Ні, насправді не думаю. На мою думку, у певному сенсі Поль куди частіше і сміливіше виявляє свої емоції, ніж його дівчина. Як на мене, по суті, в сухому залишку, найцікавіше, про що намагався сказати від себе Нік Горнбі, — це те, що в доволі примітивному світі повсякдення він виявив щось таке, що дарує емоційні переживання, які… 

БД: Перепрошую. 

КФ: (Зітхає.) Так? 

БД: Тобі не здається, що мовний бар’єр становить проблему у стосунках з дівчиною? 

КФ: Ну, вона дуже добре говорить англійською. 

БД: Але ти не думаєш, що тобі було б ліпше з якоюсь англійкою, ближчою до тебе за віком? 

КФ: У нас начебто все нормально. 

БД: Гм. (Похмуро.) Поки що. Взагалі ти віддаєш перевагу роботі в театрі? 

КФ: Е-е-е. Я не поділяю погляду, немовби театр — це місце, де є справжня акторська гра, а кіно — ні. Але здається, таки віддаю перевагу виступам у театрі, авжеж. 

БД: А ти не вважаєш театр трохи нереальним і незручним, та ще й протягом дійства годинами треба сидіти, аж поки щось з’їси, не можна порозмовляти чи… 

КФ: Нереальним? Незручним і нереальним? 

БД: Так. 

КФ: Тобто нереальним у тому розумінні, що… 

БД: Можна сказати, що все це неправда. 

КФ: А, нереальним у такому значенні, так. (Тихий стогін.) Е-е-е. На мою думку, цього не має бути, якщо театр хороший. Він значно… Видається, що знімати кіно — куди більше штучний процес. 

БД: Справді? Напевно ж, його не знімають одним заходом від початку до кінця, правда? 

КФ: Ну, ні. Не знімають. Ні. Атож. Фільм не знімають безперервно від початку до кінця. Його знімають невеличкими фрагментами. (Голосніше зітхання.) Невеличкими фрагментами. 

БД: Зрозуміло. Як думаєш, містер Дарсі переспав би з Елізабет Беннет до весілля? 

КФ: Так, думаю, міг би. 

БД: Ти так думаєш? 

КФ: Так, думаю, це цілком можливо. Так. 

БД: (Затамувавши подих.) Справді? 

КФ: Як на мене, це могло би статися, авжеж. 

БД: Як це могло би статися? 

КФ: Не знаю, чи погодилася би зі мною Джейн Остін, однак… 

БД: Ми не можемо про це дізнатися, бо вона померла. 

КФ: Так, не можемо… та мені здається, що містер Дарсі Ендрю Девіса[62] зробив би це. 

БД: І все-таки, чому ти так думаєш? Чому? Чому? 

КФ: Бо, як на мене, для Ендрю Девіса було вкрай важливо те, що містер Дарсі мав нездоланний сексуальний потяг. 

БД: (Важко дихає.) 

КФ: І, е-е-е… 

БД: Думаю, акторська гра чудово це передала. Справді чудово. 

КФ: Дякую. В одному місці Ендрю як сценічну ремарку навіть написав: «Уяви, що в Дарсі ерекція». (Дуже сильний тріск.) 

БД: Що це був за епізод? 

КФ: Коли на початку Елізабет гуляє селом і випадково зустрічає його в полі. 

БД: Та сцена, де вона вся захляпана грязюкою? 

КФ: І розпатлана. 

БД: І спітніла? 

КФ: Саме так. 

БД: Той епізод складно було зіграти? 

КФ: Маєш на увазі ерекцію? 

БД: (Благоговійним шепотом.) Так. 

КФ: Ну, що ж. Ендрю також написав, що не спонукає на цьому зосереджуватися, тому принаймні в цьому плані від мене не вимагали жодної гри. 

БД: Угу. 

(Довга пауза.) 

КФ: Так. 

(Знову пауза.) 

БД: Угу. 

КФ: То це все? 

БД: Ні. Як реагували твої друзі, коли ти зіграв містера Дарсі? 

КФ: Навколо цього було багато жартиків: за сніданком бубоніли «містере Дарсі» і таке інше. Короткий час вони мусили дуже старатися, аби приховати, що знають, хто я насправді, і… 

БД: Приховати від кого? 

КФ: Від тих, хто здогадувався, що я чимось подібний на містера Дарсі. 

БД: А ти думаєш, що не подібний на містера Дарсі? 

КФ: Авжеж, думаю, я не подібний на містера Дарсі. 

БД: А я думаю, що ти вилитий містер Дарсі. 

КФ: І в чому ж це виявляється? 

БД: Ти говориш так само, як він. 

КФ: О, справді? 

БД: На вигляд точнісінько такий, як він, і я, ох, ох… 

(Затяжна тріскотнява, а за нею шум боротьби.) 

ЕМОЦІЙНІ ГОЙДАЛКИ ВІЛЬНИХ ПТАШОК 

25 квітня, п’ятниця 

57 кг (та-а-ак! та-а-ак!), 

алкоголь — 4 одиниці, 

цигарки — 5, 

духовні досягнення внаслідок комбінованого впливу «Невторо- 

ваної дороги» та одиниць алкоголю — 4, 

помешкання без дірок — 0, 

кількість фунтів у банку — 0, 

хлопці — 0, 

люди, з якими я могла б піти кудись сьогодні ввечері, — 0, 

вечірки з нагоди виборів, на які мене запросили, — 0. 

17:30. В офісі. Два напружені дні на роботі, адже Річард Фінч зачитував фрагменти мого інтерв’ю, а відтак, наче Дракула, гримів утробним клекітливим сміхом, але він принаймні витяг мене з мушлі. Водночас Джуд сказала, що інтерв’ю зовсім не погане і в ньому справді прекрасно передано атмосферу всього, що відбулося. Ура! Ні Адам, ні Майкл з «Індепендент» ані пари з уст, однак я впевнена, що невдовзі вони зателефонують і, можливо, попросять мене записати ще одне інтерв’ю, тоді я зможу стати фрілансеркою, працювати в домашньому кабінеті й набирати тексти на терасі на даху, заставленій рослинами в теракотових горщиках! Поза тим, залишився лише тиждень до виборів, коли все зміниться! Я перестану курити, а Марк повернеться і виявить нову мене, фахівчиню з розкішною крито/відкритою житловою площею. 

17:45. Гм-м-м. Щойно зателефонувала, щоби прослухати повідомлення на автовідповідачі. Є лише одне, від Тома: він розмовляв з Адамом — і в «Індепендент» усі скаженіють. Залишила йому термінове повідомлення, щоб передзвонив і все мені пояснив. 

17:50. Ой, леле. Переживаю, як тепер домовитися про другий іпотечний кредит. Додаткових грошей не буде, і що як втрачу роботу? Певне, краще попереджу Гарі, що не хочу цієї добудови, й заберу 3500 фунтів назад. Мені поталанило, адже Гарі мав почати вчора, але тільки заїхав, залишив усі свої інструменти і знову подався геть. Тоді це викликало в мене незадоволення, проте зараз виходить, що то, мабуть, був перст Божий. Так. Зателефоную йому, коли прийду додому, а потім піду в тренажерний зал. 

18:30. Повернулася додому. А-а-а! А-а-а! А-а-а! У зовнішній стіні квартири — величезна довбана діра! Залишена відкритою навиліт, вона зяє, як безодня, і всі з будинків навпроти можуть бачити, що всередині. Переді мною замайоріла перспектива провести всі вихідні з гігантською дірою в стіні, порозкиданою скрізь цеглою та відсутністю будь-яких справ! Будь-яких! 

18:45. Ух, телефон — може, хтось хоче запросити мене на вечірку з нагоди виборів! Або Марк! 

— О, привіт, люба, знаєш що? — Моя мама. Звісно, я мусила запалити цигарку. — О, привіт, люба, знаєш що? — повторила вона. 

Інколи думаю, скільки вона й далі ось так співатиме тієї самої, мов папуга. Одна річ — сказати: «Алло? Алло?» — коли на другому кінці мовчання, але повторювати: «О, привіт, люба, знаєш що? О, привіт, люба, знаєш що?» — без сумніву, ненормально. 

— Що? — знехотя промовила я. 

— Не говори зі мною таким тоном. 

— Що? — повторила я ще раз ґречним тоном вдячної доньки. 

— Не кажи «що», Бріджит, кажи «прошу». 

Я затягнулася своїм чуйним нормальним приятелем «Сілк кат ультра». 

— Бріджит, ти куриш? 

— Ні, ні, — у паніці відповіла я, загашуючи цигарку до керамічної плитки й ховаючи попільничку. 

— А все-таки, знаєш що? Ми з Уною влаштовуємо для Веллінґтона вечірку з нагоди виборів у стилі кікую — за нашою альпійською гіркою! Я глибоко вдихнула через ніс і подумала про Внутрішню Рівновагу. 

— Тобі не здається, що це супер? Веллінґтон перестрибуватиме через багаття, як справжній воїн! Уяви собі! Прямо через багаття! Костюми туземців. А ще всі питимемо червоне вино і вдаватимемо, що це коров’яча кров! Коров’яча кров! Це завдяки їй Веллінґтон має такі міцні стегна. 

— Е-е-е, Веллінґтон про це знає? 

— Ще ні, серденько, але він обов’язково захоче відзначити ці вибори, Веллінґтон дуже захоплений вільним ринком, і ми не бажаємо, щоб непереконливий «Червоний Клин»[63] повернувся під лаву. Адже тоді докотимося до того як-його-там і його шахтарів… Ти не пам’ятаєш тих відключень електрики в часи, коли ходила до школи, а от Уна якось виступала з промовою на ланчі для жіноцтва й не змогла увімкнути свої щипці для волосся. 

19:15. Врешті-решт мені вдалося домогтися, щоб мама повісила трубку, однак телефон озвався знову, негайно перемкнувшись на утримуваного абонента. Це була Шез. Я розповіла їй, наскільки задовбана, а вона повелася дуже мило: 

— Вище голову, Брідж! Просто годі нам визначати себе в категоріях зв’язку з іншою людиною! Варто цінувати те, як фантастично бути вільними! До того ж скоро вибори, тож зміниться умонастрій народу в межах цілої держави! 

— Ура! — вигукнула я. — Вільні пташки! Тоні Блер! Ура! 

— Так! — з ентузіазмом підхопила Шеззі. — Багато людей у парах жахливо проводять вихідні, адже змушені гарувати на невдячних дітей і зазнавати побоїв від своїх половинок. 

— Маєш слушність! Маєш слушність! — підтримала я. — Коли завгодно можемо піти кудись і розважитися! Ходімо сьогодні ввечері? 

Гм. Шерон і Саймон ідуть на вечірню гостину, як Самовдоволені Жонатики. 

19:40. Щойно мені зателефонувала Джуд, і її просто розпирало від вибухонебезпечної сексуальної самовпевненості. 

— Знову почалося зі Стейсі, — сказала вона. — Бачилася з ним учора ввечері, і він говорив про свою сім’ю! 

Запала вичікувальна пауза. 

— Говорив про свою сім’ю! — ще раз повторила вона. — Тобто він серйозно про мене задумується. І ми поцілувалися взасос. І зустрінемося нині ввечері, і це вже четверте побачення, отже… пампарампампам. Брідж? Ти ще тут? 

— Так, — відповіла я впівголоса. 

— Що таке? 

Я пробелькотіла щось про діру в стіні і про Марка. 

— Брідж, річ у тому, що тобі треба Закрити цей Гештальт і жити далі, — видала вона, вочевидь, не помічаючи, що остання партія її порад геть чисто провалилася, тож і ця може бути невдалою. — Час попрацювати над тим, аби Полюбити Себе. Ну ж бо, Брідж! Це фантастично. Нам можна шпіліндрикатися з ким заманеться. 

— Слава Вільним Пташкам! — виголосила я. 

То чому я пригнічена? Зателефоную-но знову Томові. 

20:00. Нема вдома. Всі, крім мене, десь собі веселяться. 

21:00. Прочитала кавальчик «Ти можеш зцілити своє життя». І тепер виразно бачу, де я помилялася. Як сказала Сондра Рей, велика фахівчиня з повторного народження, чи, може, й не вона, у всякому разі, йдеться ось про що: «Любов неможлива десь поза нами, вона всередині нас». Так! 

«Що може заважати любові? … Надмірні вимоги? Уявлення про кінозірок? Відчуття нікчемності? Переконання, що ти не гідна любові?» Еге. Не переконання, а факт. Відкоркую пляшку шардоне й подивлюся «Друзів». 

23:00. «Невторована дорога» така доречна, що куди там. Якийсь катексис чи щось такого. «Цілісна категорія любові, містить любов до себе як умову любові до іншого». Нн-не до оповíдання. У-ух. Зашпорталась і гепнулася. 

26 квітня, субота 

59 кг, 

алкоголь — 7 одиниць (ура!), 

цигарки — 27 (ура!), 

калорії — 4248 (ура!), 

відвідування тренажерного залу — 0 (ура!). 

7:00. Трясця. Хто завів цей клятий будильник? 

7:05. Відсьогодні беру на себе відповідальність за власне життя і починаю себе любити. Я гарна. Я прекрасна. Де ті «Сілк кат»? 

7:10. Добре. Встану й піду в тренажерний зал. 

7:15. А взагалі, певне, це досить небезпечно, доки не прокинулася як слід. Ще вивихну собі суглоби. Піду ввечері перед «Побаченням наосліп». По-дурному йти в суботу вдень, коли ще стільки справ, наприклад, закупи. Не можна зосереджуватися на тому, що Джуд і Шез, найімовірніше, зараз у ліжку й шалено трахаються, дриці-дриці. 

7:30. Дриці. 

7:45. Ще явно зарано, щоб комусь телефонувати. Лише те, що я вже не сплю, не означає, що прокинувся ще хтось. Мушу навчитися більшої емпатії до інших. 

8:00. Зателефонувала Джуд, але цю розмову неможливо переказати, суцільне, схоже на овече блеяння, ридання й схлипування. 

— Джуд, що сталося? — приголомшено запитала я. 

— У мене нервовий зрив, — захлипала вона. — Ніби все навколо чорне-чорнісіньке. Не бачу жодного виходу, не можу… 

— Все гаразд. Усе налагодиться, — говорила я, безнадійно втупившись у вікно, аби з’ясувати, чи часом не проходить повз якийсь психіатр. — Це серйозно чи просто ПМС? 

— Дуже-дуже зле, — відповіла Джуд голосом зомбі. — Це накопичувалося в мені десь одинадцять років. — Вона знову зірвалася. — Попереду цілі тягучі вихідні на самоті, на самоті. Просто не хочеться жити далі. 

— Добре, от і добре, — підбадьорливо промовила я, задумавшись, куди варто звернутися — в поліцію чи до «Самаритян»[64]. 

Виявилося, що Стейсі учора ввечері без будь-яких пояснень просто підкинув її додому й навіть не обмовився про нову зустріч. Тому тепер їй здається, що вона запорола четвергові любощі. 

— У мене такий депресняк. Цілі вихідні попереду. А я сама-самісінька, могла б померти і… 

— Хочеш увечері до мене заїхати? 

— О-о-о, так, дякую!!! Підемо у «192»? Я б одягла новий кардиган від «Вояж». 

За мить зателефонував Том. 

— Чому ти не передзвонив мені вчора ввечері? — запитала я. 

— Що? — вимовив він якимось глухим монотонним го- 

лосом незнайомця. 

— Ти мені не передзвонив. 

— Ох, — втомлено відповів він. — Я не був у змозі з ким-небудь 

балакати. 

— Чому? — спантеличено запитала я. 

— Ох. Бо я втратив свою колишню особистість і набув маніакально-депресивної. З’ясувалося, що Том цілий тиждень пропрацював удома, зациклившись на думках про Жерома. Врешті-решт я допомогла Томові усвідомити, що його уявний душевний розлад доволі курйозний, адже якби він не повідомив про свою клінічну ненормальність, я б не зауважила жодної різниці. 

Нагадала Томові, як Шерон одного разу три дні не виходила з хати, бо їй здавалося, що від шкідливого впливу сонячного проміння її обличчя в’яне, як у спецефекті зістарювання в кіно, і не бажала ні з кимось зустрічатися, ані підставляти шкіру УФ-променям, доки сама до цього не звикла. А потім, коли вона прийшла в кафе «Руж», вигляд мала такий самісінький, як і тиждень тому. Нарешті мені вдалося змінити тему й перейти до своєї кар’єри кореспондентки, що бере інтерв’ю у найвідоміших знаменитостей, та, на жаль, скидалося на те, що ту кар’єру закінчено, принаймні наразі. 

— Не переймайся, крихітко, — сказав Том. — Вони забудуть про все це за десять хвилин, ось побачиш. Ти ще можеш відігратися. 

14:45. Почуваюся набагато краще. Я усвідомила: розгадка в тому, щоб не зациклюватися на власних проблемах, а допомагати іншим. От щойно годину і п’ятдесят хвилин провисіла на телефоні, втішаючи Саймона, який, однозначно, не був у ліжку з Шеззі. Виявляється, мав зустрітися увечері з дівчиною на ім’я Джорджі, з якою час від часу таємно шпіліндрикався суботніми вечорами, але тепер Джорджі каже, що суботній вечір не видається їй гарною ідеєю, бо так занадто скидається на те, що вони «пара». 

— Я належу до касти любовних парій, яких боги прирекли на довічну самотність, — обурювався Саймон. — Довічну, довічну. Попереду ціла неділя. 

Я ж йому сказала, що бути неодруженим — суперово, адже ми вільні! Вільні! (Проте все-таки сподіваюся, що Шез не дізнається, наскільки Саймон вільний.) 

15:00. Я пречудова: цілісінький день була мало не психотерапевтом. Сказала Джуд і Томові, що можуть телефонувати мені в будь-який час дня і ночі, тільки б не сумували наодинці. Отже, як бачите, я дуже мудра і врівноважена, практично як та мати-настоятелька зі «Звуків музики». 

А й справді, легко можу собі уявити, як біля шинквасу посеред «192» співаю «Зійди на кожну гору», а Джуд позад мене стає на коліна. 

16:00. Озвався телефон. Це Шез: була готова розплакатися, але силкувалася вдавати, що це не так. Виявляється, щойно, згідно зі сценарієм Джорджі, їй зателефонував Саймон (дуже прикро, бо так виходить, що моїх зусиль матері-настоятельки було замало для, як тепер розумію, ласого до емоцій Саймона). 

— Але я думала, що ви «тільки добрі друзі»? — зауважила я. 

— Я теж, — відповіла вона, — та зараз розумію, що просто-напросто фантазувала потайки, ніби в нас якась піднесена форма кохання. Бути самотньою просто жахливо, — вибухнула вона. — Кінець кінцем, нíкому тебе обійняти, нíкому допомогти відремонтувати бойлер. Попереду цілі вихідні! Сама! Зовсім сама! 

16:30. Ура! Всі: Шез, Джуд і Том (однак без Саймона: через свої неоднозначні погляди він у немилості) — прийдуть до мене, ми замовимо собі індійську їжу й подивимося по відео «Швидку допомогу». 

Мені подобається без пари, бо можна розважатися із зовсім різними Людьми, а життя сповнене свободи та Прихованих можливостей. 

18:00. Сталося щось дуже страшне. Щойно телефонувала Маґда: 

— Поклади це назад у горщик. Поклади назад! Послухай. 

Не знаю, чи варто тобі це казати, Брідж, але… Поклади назад. Поклади каку НАЗАД! 

— Маґдо… — з погрозою в голосі почала я. 

— Вибач, сонечко. Бач, просто хотіла тобі повідомити, що Ребекка… а тепер подивися, дуже неприємно, правда? Бека! Бека! Скажи «бека»! 

— ЩО? 

— Наступного тижня Марк приїжджає додому. Вона запросила нас на післявиборчу вечерю з нагоди його повернення і… НІ-І-І-І-І-І-І! ДОБРЕ, ДОБРЕ, поклади це мені на долоню. 

Похитуючись, я причалапала до кухонного столу і взялася навпомацки шукати цигарку. 

— Гаразд. Тоді поклади це таткові в руку. Брідж, ідеться ось про що: ти б воліла, аби ми відповіли «так», чи якось інакше? Ну, то зроби це в горщик. В горщик! 

— О боже, — вимовила я. — О боже. 

18:30. Сходжу по цигарки. 

19:00. По всьому Лондону повно пар, які по-весняному тримаються за руки, шпокаються, шпок-шпок-шпок, і планують чарівні мініканікули. А я до кінця життя залишуся сама. Сама! 

20:00. Вийшло неперевершено. Спочатку прийшли Том і Джуд із вином та журналами й кепкували з мене, бо я не знала, що таке мохнатка. Джуд зупинилася на тому, що Стейсі має грубий зад, а ще постійно клав свою руку на її і питав: «Щасли-и-ива?» — раніше вона про це не розбазікувала, а таке стовідсотково свідчить про те, що на нього треба забити. 

Крім того, усі погодилися, що було б добре, якби Маґда пішла на гостину до осоружної Ребекки як шпигунка, і от, якщо Марк справді зустрічається з Ребеккою, то він, однозначно, ґей, а це чудово, зокрема для Тома, який завдяки цьому істотно повеселішав. Ба більше, Джуд влаштує передвиборчу гулянку і не запросить Ребекку! ХА! 

AХAХAХAХAХAХХAХAХAХAХAХAХХAХAХAХAХХAХAХAХAХAХA! Далі з’явилася заплакана Шез, що з певного огляду було дуже мило, адже зазвичай вона не показує, що її щось непокоїть. 

— Срака-мотика, — нарешті вичавила вона. — Мені випав цілий рік емоційних провтиків, і я зовсім заплуталася. 

Всі кинулися надавати швидку допомогу із застосуванням «Vogue», ігристого вина й цигарок, а Том оголосив, що немає такого поняття, як платонічна любов. 

— Маячня, певне, що є, — пробелькотіла Джуд. — Просто ти зациклений на сексі. 

— Ні, ні, — заперечив Том. — Це просто спосіб упоратися з жахіттям любовних стосунків наприкінці тисячоліття. 

В основі будь-якої дружби між чоловіком і жінкою лежить сексуальний стимул. Люди помиляються, не беручи цього до уваги, а потім засмучуються через те, що друг із ними не спить. 

— Я не засмучуюся, — пробурмотіла Шеззі. 

— А як із тими друзями, жодного з яких не тягне одне до одного? 

— Такого не буває. Секс — це рушій усього. «Друзі» — невдале визначення. 

— Мохнатки, — пробурмотіла я, з прицмокуванням сьорбаючи своє шардоне. 

— Саме так! — із запалом вигукнув Том. — Це мохнатизм кінця тисячоліття, Шеззі — це Саймонова «мохнатка-мочалка», бо їй так хочеться шпокатися з ним, хоч гинь, тому він її принижує, він її мохвелитель. 

Тут Шерон ударилася в сльози, і щоб це владнати за допомогою ще однієї пляшки шардоне й пачки цигарок, знадобилося двадцять хвилин, тоді ми змогли запропонувати перелік додаткових визначень, а саме: Мохпедик: друг, який вам дуже подобається, а по суті є ґеєм. («Це про мене, про мене, про мене», — озвався Том.) 

Мохжонатик: друг, із яким ви колись зустрічалися, а тепер він одружений і має дітей; йому подобається, коли ви поруч як спогад про колишнє життя, але він змушує вас почуватися схибленою безплідною недоутробою, яка уявляє, наче в неї закоханий вікарій. 

Ексмох’якулятор: колишній партнер, який хоче до вас повернутися, але прикидається, наче бажає просто дружити, а потім безперестанку пристає і втрачає самовладання. 

— А як щодо «мохкривдників»? — похмуро запитала Шез. — Друзі, які на шкоду вашим почуттям обертають вашу особисту емоційну катастрофу на соціологічне дослі- дження. 

Цієї миті я зметикувала, що краще піти по цигарки. Я саме стирчала в жалюгідному пабі на розі, чекаючи, поки мені розміняють гроші для цигаркового автомата, аж тут мало не підскочила від несподіванки. 

У другому кінці бару вгледіла чоловіка, на вигляд — викапаний Джеффрі Алконбері, лишень замість жовтого светра в ромби і штанів-слаксів для гольфу на ньому були випрасувані на кант світло-блакитні джинси та шкіряна куртка поверх чорної нейлонової майки. Я спробувала зібрати себе докупи, безтямно втупившись у пляшку «Малібу». 

Це не міг бути дядечко Джеффрі. Підняла очі і вловила, що він розмовляє з хлопцем років сімнадцяти. Це був дядько Джеффрі. Стопудово! 

Я збентежилася, не маючи певності щодо того, як повестися. На секунду задумалася про те, щоб відмовитися від цигарок і піти, аби поберегти почуття Джеффрі. Однак потім якийсь внутрішній гнів у стилі Ґаззи [65]нагадав мені про всі ті випадки, коли Джеффрі конкретно принижував мене у своєму середовищі, викрикаючи на все горло. Ха! А-ха-ха-ха-ха! 

Тепер дядечко Джеффрі був на моїй території. 

Я вже збиралася було підійти й зарепетувати на все горло: «Хто тут у нас? Овва! Завів собі молодого-гарячого?» — коли хтось поплескав мене по плечі. Обернувшись, я нікого не побачила, зате мене поплескали по другому плечі. Улюблена витівка дядечка Джеффрі. 

— Що ж тут поробляє моя маленька Бріджит, шукає фраєра? — ревонув він. 

Я очам своїм не вірила. На майку вбраний жовтий светр, хлопця ніде не видно, а він намагається нахабно викрутитися. 

— Тут ти нікого не знайдеш, Бріджит, усі вони нагадують мені Джуліана Клері[66]. Ще ті збоченці! Га-га-га. Я лиш зайшов по пачку тонких сигар. Тієї миті знову з’явився той хлопака зі шкірянкою в руках, на вигляд геть засмиканий і збентежений. 

— Бріджит, — промовив Джеффрі так, наче його підтримує кеттерінзький Ротарі-клуб у повному складі в нього за плечима, а далі видихнувся й повернувся до бармена. — Агов, юначе! Маєш ті тонкі сигари, які я в тебе просив? Чекаю вже двадцять хвилин. 

— Що ти робиш у Лондоні? — підозріло спитала я. 

— У Лондоні? Від імені й за дорученням ротаріанців приїхав на Щорічні загальні збори. Знаєш, Лондон не твоя власність. 

— Привіт, я Бріджит, — багатозначно звернулася я до хлопця. 

— До речі, це, е-е-е, Стівен. Він хоче висунути свою кандидатуру на посаду скарбника, правда, Стівене? Якраз допомагаю йому порадами. Гаразд. Мені вже час. Будь чемна, а не годна бути чемною, то хоч обережна! А-га-га-га! 

І він вилетів із пабу, а хлопець, роздратовано озираючись на мене, вслід за ним. Повернулася додому. Джуд і Шез не вірилося, що я проґавила такий шанс поквитатися. 

— Тільки уяви, що ти могла б йому сказати, — зауважилаШез, примружуючи очі із сумішшю недовіри й жалю. 

— От тобі й на! Приємно, що нарешті ти знайшов собі пацика, дядьку ДжЕ-Е-Е-Е-Ефрі! Побачимо, як довго ось цей протримається, еге? Поїхали — о-го-го-го! Однак Томове обличчя набуло противнющого виразу красномовного занепокоєння. 

— Це трагічно, трагічно! — випалив він. — Стільки чоловіків по цілій країні живуть у брехні! Уявіть собі всі ті таємні думки, сором і бажання, які пожирають їх між диваном і французьким вікном їхніх барлогів! Напевно, він їде до Гемпстед-Гіт. Певно, страшно, страшно ризикує заразитися. Бріджит, ти мусиш із ним поговорити. 

— Послухай, — втрутилася Шез. — Замовкни. Ти п’яний. 

— Здається, почасти ми квити, — глибокодумно сказала я, старанно добираючи слова. Взялася пояснювати, що вже давно підозрювала: світ Джеффрі й Уни як Самовдоволених Жонатиків не зовсім такий, як здається, а отже, я не пришелепкувата, і співжиття в нормальній гетеросексуальній парі — не єдиний Богом даний вихід. 

— Брідж, заткнися. Ти теж п’яна, — виснувала Шез. 

— Ура-ура! Повернімося до нас. Ніщо не дістає нас більше, ніж відчуття, що чужий егоїзм відвертає нашу увагу від власного, — сказав Том. 

Після цього ми добряче наквасилися. Видався абсолютно фантастичний вечір. За словами Тома, якби міс Гевішем[67] мала декількох товариських сусідок по квартирі, які б над нею покепкували, вона б нізащо не витримала аж так довго у своїй весільній сукні. 

28 квітня, понеділок 

58 кг, 

алкоголь — 0 одиниць, 

цигарки — 0, 

хлопці — 0, 

дзвінки від Майстра Гарі — 0, 

перспективи нової роботи — 0, 

відвідування спортзалу — 0, 

кількість цьогорічних відвідувань спортзалу до цього моменту — 1, 

вартість річного абонемента у спортзал — 370 фунтів, 

вартість разового відвідування спортзалу — 123 фунти (дуже кепська економія). 

Добре. Відсьогодні точно розпочну програму тренувань у тренажерному залі, тож можна ходити, чванливо промовляючи у стилі Консервативної партії: «Так, це неприємно, так, це подіяло», — і, на відміну від них, усі мені повірять і подумають, що я неймовірна. Мамо рідна, між іншим, уже дев’ята година. Радше піду ввечері. Де, трясця, Гарі? 

Пізніше. В офісі. Ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха! На роботі сьогодні було чудесно. 

— Отже, — сказав Річард Фінч, коли ми всі зібралися за столом. — Бріджит. Тоні Блер. Жіночі комітети. Нові політичні курси з огляду на становище жінок, якісь пропозиції? 

Нічого спільного з Коліном Фертом, якщо зможеш із цим упоратися. Краєм ока глянувши на свої нотатки, я блаженно усміхнулася, а тоді з холоднокровністю і вірою у свої сили підняла очі. 

— Тоні Блерові варто ввести Кодекс залицяння для холостяків, — зрештою сказала я. 

За столом серед решти співробітників інформаційно-аналітичного відділу запало заздрісне мовчання. 

— Он воно як? — запитав Річард Фінч. 

— Ага, — упевнено підтвердила я. 

— А ти не думаєш, що наш потенційний новий прем’єр-міністр, можливо, має важливіші справи? 

— Тільки уявіть, скільки робочих годин втрачається через розсіяність, поганий настрій, смакування-тлумачення різних ситуацій та очікування телефонного дзвінка, — відповіла я. — Безсумнівно, як мінімум, стільки само, як і через біль у спині. Крім того, усі інші культури мають чітко визначені ритуали залицяння, а ми маневруємо у гіпотетичному морі, в якому чоловіки й жінки дедалі більше віддаляються одне від одного. На ці слова Паршивий Гарольд глузливо пирхнув. 

— О боже, — затягла Пачулі, розвалившись у кріслі й розіклавши ноги, обтягнуті велосипедними шортами з лайкри, на цілий стіл. — Не можна оголошувати поза законом емоційну поведінку людей. Це фашизм. 

— Ні, ні, Пачулі, ти мене не слухала, — суворо відповіла я. — Це були б лише рекомендації стосовно хорошого сексуального виховання. Чверть усіх домашніх господарств ведуть неодружені, тож це б істотно покращило психологічне здоров’я народу. 

— Я й справді вважаю, що напередодні виборів… — уїдливо почав Паршивий Гарольд. 

— Ні, зачекай, — озвався Річард Фінч, плямкаючи, дриґаючи ногою вгору-вниз і дивно поглядаючи на нас. — Скільки серед вас одружених? 

Усі по-дурному втупилися у стіл. 

— Отже, тільки я, так? — запитав він. — Я один зв’язую докупи роздерту на клапті тканину британського супільства? 

Усі старалися не дивитись на Саскію, працівницю інформаційно-аналітичного відділу, з якою Річард шпокався ціле літо, поки раптом не втратив до неї інтерес і не взявся дражнити дівчиною для затискань. 

— Утім, це й не дивно, — продовжував він. — Хто би то одружився з кимось із вас? Ви не здатні взяти на себе зобов’язання ходити по капучино, що й казати про обов’язок щодо однієї людини до кінця життя. 

Тут у Саскії вирвався якийсь дивний скрик, і вона вилетіла з офісу. Протягом ранку, здійснюючи телефонні дзвінки й розмовляючи з людьми, я добряче попрацювала над збором інформації. Насправді дуже цікаво, що навіть ті працівники аналітично-інформаційного відділу, які до всього цього поставилися зі зневагою, постійно висловлювали пропозиції. 

— Отже, Бріджит, — сказав Річард Фінч якраз перед ланчем, — послухаймо це твоє новаторське грандіозне творіння. 

Я пояснила, що Рим не за один день збудовано, тож, звісно, роботу ще не завершено, проте окреслено напрямки для подальшої праці. Прочистила горло й почала: 

Кодекс залицяння 

1. Якщо громадяни розуміють, що не хочуть із кимось зустрічатися, то передусім не треба їх на це підбивати. 

2. Якщо чоловік і жінка вирішують, що хотіли б одне з одним переспати, і одна зі сторін усвідомлює, що воліє просто «інтрижку», про це варто чітко заявити заздалегідь. 

3. Якщо громадяни пестяться або сплять з іншими громадянами, вони не мають вдавати, що нічого не відбувається. 

4. Громадянам не слід упродовж багатьох років зустрічатися з іншими громадянами, але безперестанку повторювати, що вони не хочуть заходити надто далеко. 

5. Не залишатися на ніч після статевих зносин — безсумнівна ознака невихованості. 

— А що як… — грубо перебила Пачулі. 

— Можна, я все-таки закінчу? — запитала я так поблажливо й владно, наче була Майклом Гезелтайном[68], а Пачулі — Джеремі Паксманом. Відтак я нашвидкуруч зачитала решту списку, додавши: 

— Якщо державні органи збираються й далі розводитися про сімейні цінності, їм треба зробити для Вільних пташок щось позитивніше, ніж критикувати, — я витримала паузу, весело перекладаючи папери. — Ось мої пропозиції «Порад, що стимулюють до вступу в Самовдоволені Шлюби»: 

1. Ввести у шкільну програму книжку «Чоловіки з Марса, жінки з Венери», щоби сторони ворожих армій розуміли одне одного. 

2. У дитинстві вчити усіх хлопчиків, що розподіл домашньої роботи — це не покрутити під краном одну виделку. 

3. Створити величезне Державне бюро з пошуків пари для самотніх із жорстким Кодексом залицяння, допомогою шукачам половинок на напої, телефонні дзвінки, косметику тощо, штрафами за емоційний мозкограй і нормою, що громадянин має піти принаймні на 12 побачень, які зорганізував уряд, перш ніж проголосити себе самотнім, і то лише тоді, коли має вагомі підстави для відхилення усіх 12-ти. 

4. Якщо підстави визнають недостатніми, ви маєте визнати себе довбодятлом. 

— Це ж треба! — зронив Паршивий Гарольд. — Та послухайте, я й справді вважаю, що питання, яке варто розглянути, — євро. 

— Ні, це добре, дуже добре, — сказав Річард, пильно дивлячись на мене, а Гарольд справляв таке враження, ніби з’їв голуба. — Я собі думаю таке: дискусія в студії у прямому ефірі. Уявляю: Гаррієт Гарман[69], уявляю: Робін Кук[70]. Може, уявляю навіть: Блер. Добре, Бріджит. Рухайся. Підготуй це. 

Сконтактуйся телефоном із офісом Гарман і вмов її на завтра, а потім спробуй із Блером. 

Ура. Я провідний інформаційник головного сюжету. Для мене і для цілого народу все зміниться! 

19:00. Гм. Гаррієт Гарман жодного разу не передзвонила. І Тоні Блер теж. Мій відеосюжет було скасовано. 

29 квітня, вівторок 

Годі довіряти майстрові Гарі. Цього тижня щодня залишала йому повідомлення — і нічогісінько. Анітелень. Мабуть, хворий чи щось таке. Крім того, постійно відчуваю на сходах просто жахливий сморід. 

30 квітня, середа 

Гм-м. Щойно повернулася з роботи, а діру затулено великим шматком поліетиленової плівки, проте ніякої записки, жодного повідомлення, нічого про те, аби віддати мені 3500 фунтів. Анічогісінько. Якби ж то зателефонував Марк. 

О, КРИХІТКО 

1 травня, четвер 

58 кг, 

алкоголь — 5 одиниць (святкую перемогу «нових лейбористів»), внесок у перемогу «нових лейбористів», — крім одиниць алкоголю, — 0. 

18:30. Ура! Насправді сьогодні панує фантастична атмосфера: дні виборів — це одна з небагатьох нагод усвідомити собі, що при владі ми, електорат, а уряд — лише роздуті внаслідок мутації зарозумілі пішаки, і тепер настав наш час об’єднатися і скористатися нашим впливом. 

19:30. Саме повернулася з магазину. Там неймовірно. Всі вивалюються із пабів зовсім п’яні. Достоту почуваюся частиною чогось важливого. Йдеться не тільки про те, що люди бажають змін. Ні. Це великий виступ нас, народу, проти всієї цієї жадібності, безпринципності та відсутності уваги до звичайних людей і їхніх проблем та… О клас, телефон. 

19:45. Гм. Це був Том. 

— Ти вже проголосувала? 

— Взагалі-то якраз збиралася, — відповіла я. 

— Аякже. На яку виборчу дільницю? 

— Ту, що під боком. 

Ненавиджу, коли Том стає ось таким. Нíчого поводитися, як іспанська інквізиція, тільки тому, що колись належав до 

«Червоного клину» й ходив, наспівуючи всім меланхолійним голосом «Співай, якщо радий бути ґеєм»[71]. 

— І за якого кандидата ти голосуватимеш? 

— Е-е-е, — протягла я, несамовито визираючи у вікно 

в пошуках червоних знаків на ліхтарних стовпах, — за Бак[72]! 

— Ну то йди, — сказав він. — І не забудь про місіс Панкгерст[73]. 

Чесне слово, ким він себе вважає, — повісткою партійного організатора з трьома підкресленнями чи що? Звісно, я проголосую. Проте краще перевдягтися. Так і не скажеш, що я справжня «лівачка». 

20:45. Щойно повернулася з виборчої дільниці. 

— Маєте картку для голосування? — запитав мене владний вискочка. 

Хотіла б я знати, що за картка для голосування? Виявилося, що я не зареєстрована в жодному з їхніх списків, хоча, курча, роками плачу виборчий податок, тому мусила їхати до іншої виборчої дільниці. Тільки повернулася по «Лондон від А до Я». 

21:30. Гм-м. Там, чорт забирай, мене теж не було зареєстровано. Мушу їхати до однієї з бібліотек дуже далеко звідси. 

А втім, сьогодні ввечері чудово ходити вулицями. Ми, народ, згуртовуємося заради змін. Та-а-а-ак! Шкода, що взула мешти на платформі. А ще прикро, що на сходах мені й далі відгонить страшенним смородом щоразу, коли виходжу з дому. 

22:30. Не можу повірити в те, що трапилося. Я підвела Тоні Блера і свою батьківщину, проте моєї вини тут немає. Як виявилося, хоч помешкання й було в переліку, мене не внесли до списку виборців, дарма що я мала при собі книжечку оплати місцевого податку. Чесне слово, стільки метушні навколо відсутності права голосу в разі несплати виборчого податку, аж тут з’ясовується, що, навіть виконуючи це, ти не в змозі проголосувати. 

— Ви заповнили форму в жовтні минулого року? — запитала бундючна карга в сорочці з мереживним гофрованим комірцем і брошкою, до нестями насолоджуючись своїм зірковим часом просто тому, що їй випало відповідати за стіл на виборчій дільниці. 

— Так, — збрехала я. 

Ясне діло, годі очікувати від людей, які мешкають у квартирах, що вони відкриватимуть кожен нудний коричневий конверт, адресований «Квартирантові», який падає крізь отвір у дверях. Що як Бак забракне одного голосу і цілі вибори будуть програні з різницею в один мандат? Це буде моя і тільки моя провина. Дорога до Шеззі стала жахливим променадом мокрої курки. Крім того, тепер я не можу взувати мештів на платформі (занадто натерла ноги), тож буду здаватися куцою. 

2:30. Збіскласна була гулянка. Торі. Поза грою. Відпад! ВІД-ПАД! Овва. 

2 травня, п’ятниця 

58,5 кг (ура! Новонароджені «новолейбористські» пів кілограма, перші у новій ері). 

8:00. Ура! Неможливо сильніше радіти переконливій перемозі на виборах. Це дошкулить випендрювальникам — мамі, членкині партії торі й колишньому хлопцеві. Ха-ха. 

Чекаю не дочекаюся, щоб позловтішатися. Шері Блер фантастична. Знаєте, вона також, мабуть, не вмістилася б у крихітні бікіні в примірювальних кабінках загального користування. І вона не має такого задка, як кульки для більярду, а проте їй якось вдається роздобути одяг, який обтягує попу й усе-таки робить із неї зразок для наслідування. Може, тепер Шері використає свій вплив на нового прем’єр-міністра, і той розпорядиться, аби всі магазини одягу почали розробляти лашки, що привабливо облягали б кожну дупу. 

Однак непокоюся, що з «новими лейбористами» буде як із закоханістю в когось: нарешті можна з ним зустрічатися, а далі, коли відбувається перша гучна сварка, вона стає жах- ливою катастрофою. А втім, Тоні Блер — перший прем’єр-міністр, із яким цілком можу собі уявити добровільний секс. 

Сьогодні вночі Шез висунула теорію, що вони із Шері постійно торкалися одне одного не через поради політтехнологів, а дедалі більше збудження Шері від наближення блискучої перемоги на виборах — афродизіак влади чи… Ух, телефон. 

— О, привіт, люба, знаєш що? — моя мама. 

— Що? — самовпевнено запитала я, готуючись потішатися. 

— Ми виграли, серденько. Хіба ж не прекрасно!? Повна перемога! Уяви собі! 

Мене кинуло в дрож. Коли ми лягали спати, Пітер Сноу[74] дивовижно метався туди-сюди біля свінґометра, і неможливо було передбачити, чим усе закінчиться, здавалося доволі очевидним, що за підрахунком голосів переважують «лейбористи», але… Ой-ой. Можливо, ми не так зрозуміли. Були трішки під мухою, й ніщо поза тим, що на карті Великої Британії по телевізору підриваються геть усі піктограми синіх будівель торі, не мало особливого значення. Чи, може, вночі щось трапилося, і шалька торі знову переважила. 

— І знаєш що? 

Це все через мене. Лейбористи програли, й у всьому винна саме я. Я й такі, як я, що, як і застерігав Тоні Блер, заспокоїлися на досягнутому. Я не гідна називатися ні громадянкою 

Великої Британії, ні жінкою. Капець. Капе-е-е-ць. 

— Бріджит, ти мене чуєш? 

— Так, — згораючи від сорому, прошепотіла я. 

— Влаштовуємо в Ротарі-клубі ніч для дівчат на честь Тоні та Ґордона[75]! Усі звертатимуться одне до одного на ім’я і повбираються у повсякденний одяг, а не в краватки. Мерл Робертшоу намагається забити на це болт, бо, за її словами, ніхто, крім вікарія, не схоче прийти у штанях вільного крою, та насправді, на нашу з Уною думку, лише тому, що Персіваль розлючений через пістолети. А тим часом Веллінґтон виголосить промову. Чорношкірий виступає в Ротарі-клубі! 

Уяви лишень! Але знаєш, у цьому вся суть лейбористів, люба! Кольорові й етичні, як Нельсон Мандела. Джеффрі брав Веллінґтона у невеличкі поїздки й показував йому кеттерінзькі паби. Днями вони застрягли в корку за вантажівкою Нельсона Маєрса, повною дощок на риштування, а ми думали, що вони потрапили в аварію! 

Стараючись не вникати в можливу мотивацію «невеличких поїздок» дядечка Джеффрі з Веллінґтоном, я промовила: 

— Мені здавалося, ви з Веллінґтонгом тільки-но відбули передвиборчу гостину? 

— Та ні, власне кажучи, люба, Веллінґтон надумався, що не хоче цього. Він сказав, що не бажає засмічувати нашу культуру і спонукати Уну й мене стрибати на гульках через вогнища замість того, щоб частувати волованами[76]. — Я вибухнула сміхом. — Так чи інак, йому кортить виступити з цією промовою й зібрати грошенят на власний гідроцикл. 

— На що? 

— Якийсь водний мотоцикл, серденько. Розумієш? Він хоче розпочати малий бізнес на пляжі, а не продавати мушлі. Каже, що члени Ротарі-клубу обов’язково на це пристануть, адже підтримують бізнес. Ну гаразд, мушу летіти! 

Ми з Уною ведемо його до колористки підбирати кольори до лиця! Я впевнена в собі, відкрита до нових ідей, ефективна самодостатня жінка, яка не відповідає за поведінку інших, а лише за свою власну. Авжеж. 

3 травня, субота 

58 кг (єдиний просвіт на обрії), 

алкоголь — 2 одиниці (стандартна терапевтична доза для 

запобігання серцевим нападам), 

цигарки — 5 (дуже добре), 

калорії — 1800 (дуже добре), 

позитивні думки — 4 (відмінно). 

20:00. Якісно новий позитивний настрій. Переконана, що під керівництвом нового уряду Блера всі будуть привітніші й щедріші. 

Безумовно, це вимітання під мітлу вичистить усі згубні наслідки керування торі. Я навіть змінила ставлення до Марка та Ребекки. Тільки те, що вона влаштовує святкову вечерю, ще не означає, що вони зустрічаються, еге ж? Просто вона спритно маніпулює людьми. Так добре відчувати, що рівновагу осягнуто і все здається просто милим. Усі мої колишні думки про втрату привабливості після досягнення певного віку — неправда. Погляньте на Гелен Міррен і Франческу Анніс[77]. 

20:30. Гм, хоча… Не надто приємно думати, що та вечеря саме сьогодні. Певно, почитаю книжку «Буддизм: Драма заможного монаха». Вона допомагає заспокоїтися. Годі сподіватися, що в житті завжди таланитиме, тож кожному варто думати про духовність. 

20:45. Так! Проблема в тому, що я жила у світі фантазії, постійно звертаючись до минулого або майбутнього, а не насолоджуючись теперішнім моментом. От посиджу тут і потішуся цією миттю. 

21:00. Мене зовсім не тішить теперішній момент. У стіні діра, на сходах сморід, зростає борг перед банком, а Марк на святковій вечері з Ребеккою. Певно, відкоркую пляшку вина й подивлюся «Швидку допомогу». 

22:00. Цікаво, чи повернулася вже Маґда. Вона обіцяла зате- лефонувати мені й повністю прозвітувати, тільки-но зайде додому. 

Звісно, вона скаже, що Марк не ходить із Ребеккою й розпитував про мене. 

23:30. Щойно зателефонувала Маґдиній няні. Вони ще не повернулися. Я залишила повідомлення, щоб не забула мені подзвонити. 

23:35. Ще не передзвонила. Може, Ребеччина святкова вечеря — це небувала урочистість, і всі вони й досі бурхливо там веселяться, дійшовши до апогею, коли Марк Дарсі стоячи на столі оголошує про заручини з Ребеккою… Ух, телефон. 

— Здоров, Брідж, це Маґда. 

— Ну, то як усе відбулося? — запитала я поспіхом. 

— Ой, якщо чесно, досить незле. 

Я здригнулася. Вона ляпнула щось цілком не те, цілком. 

— Ребекка подала смажений козячий сир на зеленому салаті, а тоді пасту пене з соусом карбонара, тільки зі спаржею замість панчети[78], і вона була чудова, а далі персики, запечені в марсалі з маскарпоне. — Це був жах. — Хоча Ребекка це й заперечила, проте замовила їх, вочевидь, у Делії Сміт[79]. 

— Що, правда? — нетерпляче перепитала я. Бодай це добре. Йому не подобається, коли люди поводяться претензійно. — А як там Марк? 

— О, хоч куди. Він дуже приємний хлопака, хіба ні? Страшенно привабливий. — Маґда навіть не здогадується. Навіть не здогадується, ані-ані. Не хвалять колишніх кавалерів, які декого покинули. — О, а пізніше вона приготувала апельсинові цукати в шоколаді. 

— Ясно, — терпляче сказала я. Тобто, от чесно, якби це були Джуд або Шеззі, вони б уже поділилися всіма нюансами, готовими й проаналізованими. — То ти думаєш, що він зустрічається з Ребеккою? 

— Гм-м, не впевнена. Вона з ним дуже кокетувала. 

Я спробувала згадати про буддизм і про те, що врешті-решт маю власний дух. 

— Коли ти прийшла, він уже був там? — запитала я повільно й дохідливо, мовби розмовляла з геть нетямущою дворічкою. 

— Так. 

— А пішов тоді, коли всі решта? 

— Джеремі! — зненацька щодуху закричала вона. — Марк Дарсі ще залишався там, коли ми поїхали? 

О боже. 

— Марк Дарсі що? — почула я рев Джеремі, а тоді ще 

щось. 

— Він наробив у ліжко? — заверещала Маґда. — Пісь-пісь чи а-а? ПІСЬ-ПІСЬ ЧИ А-А? Перепрошую, Брідж, мені треба йти. 

— Ще одне, — скоромовкою протараторила я. — Він згадував про мене? 

— Забери це з ліжка, руками! Ну, ти ж можеш їх помити, правда? О, заради бога, поводься як дорослий. Вибач, Брідж, що ти сказала? 

— Він про мене згадував? 

— Е-е-е. Е-е-е. Ох, відмахайся, Джеремі. 

— Ну? 

— Відверто кажучи, Брідж, не думаю. 

4 травня, неділя 

58 кг, 

алкоголь — 5 одиниць, 

цигарки — 9 (мушу перестати скочуватися в декаданс), отруєні ненавистю плани пристукнути Ребекку — 14, 

буддистський сором за думки, пов’язані з убивством, — безмежний, католицькі докори сумління (дарма що геть не католицькі) — дедалі сильніші. 

У своєму помешканні. Дуже кепський день. Порівняно рано я у стані зомбі заскочила до Джуд. Вони з Шез без угаву повторювали, що я знову мушу осідлати якогось там коника, й узялися — правду кажучи, це мене образило — переглядати рубрику знайомств «Самотні серця». 

— Мені не хочеться мати справу з самотніми серцями, — обурилася я. — Все не аж так погано. 

— Е-е-е, Бріджит, — холодно сказала Шерон, — це часом не ти хотіла, щоб Тоні Блер запровадив служби знайомств для самотніх? Здавалося, ми дійшли згоди щодо важливості політичної доброчесності. 

— О боже, це неподобство, — і Джуд, запихаючи до рота великі шматки недоїденого великоднього шоколадного яйця з хрустиками, зачитала вголос: — «Справжній чоловік 57-ми років, високий і привабливий, ГПГ, ОП з культурною одруженою розкішною кобітою 20–25 років без комплексів для обережних вільних стосунків без зобов’язань». Ким вони себе уявляють, ці лайдаки? 

— Що таке ГПГ і ОП? — запитала я. 

— Грандіозно прошиблена голова. Обвислий пісюн, — припустила Шерон. 

— Гецаний перепих гарцювальника, Охочий паруватися? — задумалася я. 

— Це означає: Гарне почуття гумору, Охочий познайомитися, — відповіла Джуд, непевно наводячи на думку, що колись вона, мабуть, мала з цим справу. 

— Гадаю, таки треба мати почуття гумору, аби навіть не розщедритися на висловлювання цього всього без скорочень, — пирснула Шерон. 

Виявилося, що можна зателефонувати й почути, як люди рекламують самі себе, наче суперники в «Побаченні наосліп»: «серця» дуже потішні, коли говорять. 

— Отож. Мене звати Баррет, і якщо ти станеш моєю коханою з перчинкою — з мене охолоджене шампанське. 

Не дуже круто починати повідомлення словом «отож», адже може скластися враження, що далі піде мова про щось страшне; мало того, що це й справді страшно. 

— У мене вдумлива робота, що дарує задоволення й результат, і мене цікавлять усі ці звичайні речі: магія, окультизм, поганство. Я вродливий, надзвичайно палкий. Я письменник і шукаю вельми особливу звабливу вовчицю. Уявляю собі, що вона має красиве тіло, яке сама дуже любить, а я принаймні на десять років старший, і їй це подобається. 

— Тьху! — вигукнула Шеззі. — Зателефоную комусь із цих гівнюків-сексистів. 

Шеззі була на сьомому небі, вмикаючи їх на голосний зв’язок, а тоді сексуально муркочучи: 

— Алло, на лінії той, що «Вперше Помістив Оголошення»? То раз-два забирайся, наближається потяг! 

Ясна річ, це не дуже по-дорослому, але після всього поглинутого шардоне здавалося смішним. 

— «Привіт, я Шибайголова, високий іспанець із довгим чорним волоссям, темними очима, довгими чорними віями й худорлявим збудливим тілом…» — зачитала я дурнуватим тоном. 

— Ого! — радісно вигукнула Джуд. — Звучить досить приємно. 

— Ну то чому б тобі не зателефонувати до нього? — запитала я. 

— Ні! — відповіла Джуд. 

— То чому намагаєшся змусити мене комусь телефонувати? 

Після цього Джуд напустила на себе манірну скромність. Виявилося, що вибрики Стейсі й депресивні вихідні кобіти без пари підштовхнули її передзвонити у відповідь на один із дзвінків Поганця Річарда. 

— О боже, — сказали одночасно ми з Шеззі. 

— Я не зустрічаюся з ним знову чи щось таке. Просто це… гарно, — непереконливо закінчила вона, стараючись уникнути наших із Шеззі звинувачувальних поглядів. 

Повернувшись додому, я почула клацання автовідповідача. 

— Алло, Бріджит, — молодо зазвучав глибокий сексуальний голос іноземця. — Це Шибайголова… 

Дівчатиська, певно, таки дали йому мій номер. Нажахана передчуттям небезпеки через те, що цілковитий незнайомець має тепер мій номер телефону, я не підняла трубки, тільки вислухала, як Шибайголова пояснював, що буде завтра ввечері у «192» з червоною трояндою в руці. Відтак негайно зателефонувала Шеззі й дала їй прочуханки. 

— Та попустися, — сказала Шез. — Ходімо всі разом. Буде хохма. 

Отже, план такий: завтра увечері йдемо всі. Якось так. Що мені вдіяти з дірою в стіні і смородом на сходах? Противний Гарі! У нього мої 3500 фунтів. Добре. Зателефоную йому, дідько б його вхопив. 

5 травня, понеділок 

57,5 кг (ура!), 

успіхи Гарі з отвором у стіні — 0, поступ у забуванні Марка Дарсі, здійснений завдяки фантазіям про Шибайголову, — середній (заважають вії). 

Повернувшись, я застала повідомлення від Гарі. Сказав, що йому трапилася інша робота, а позаяк у мене були сумніви, йому здалося, мовби поспішати нікуди. Стверджує, що все з’ясує й зайде завтра увечері. От бачте, я дарма хвилювалася. 

Угу-у. Шибайголова. Може, Джуд і Шеззі мають рацію. Треба просто жити далі, а не уявляти постійно Марка з Ребеккою в різних любовних ситуаціях. І все-таки мене турбують вії. 

Наскільки саме вони довгі? Фантазії про Шибайголовове худорляве, невгамовне, диявольське тіло трішки псує образ Шибайголови, що кліпає очима під вагою довгих вій, як Бембі Волта Діснея. 

21:00. Я дісталася до «192» о 20:05, а слідом за мною зайшли Джуд і Шез, щоб сісти за інший столик і не спускати мене з очей. Жодних ознак присутності Шибайголови. Єдиним самотнім чоловіком був страшнючий старий хмир у джинсовій сорочці, з хвостиком і в сонцезахисних окулярах, який весь час на мене витріщався. Де Шибайголова? Кинула неприємному типчикові двозначний погляд. Врешті-решт той збоченець почав придивлятися так пильно, що я вирішила пересісти. Підіймаючись, мало не підскочила. Вилупок тримав у руці червону троянду. Я приголомшено втупилася в нього, а тим часом він, самовдоволено посміхаючись, зняв безглузді окуляри, і за ними виявилася пара накладних вій, як у Барбари Картланд. Дивний тип і був Шибайголовою. 

Нажахана, я вискочила геть, а за мною, захлинаючись від сміху, подалися Джуд і Шеззі. 

6 травня, вівторок 

58 кг (з них 0,5 кг — це вифантазована дитина?), 

думки про Марка — краще, 

успіхи Гарі щодо отвору в стіні — незмінні, тобто жодних. 

19:00. Я дуже пригнічена. Щойно залишила повідомлення Томові із запитанням, чи він теж казиться зі злості. Тямлю, що треба навчитися любити себе й жити теперішнім моментом, не зациклюватися, а думати про інших і бути повноцінною особистістю, але почуваюся просто жахливо. 

Насправді страшенно сумую за Марком. Не можу повірити, що він збирається зустрічатися з Ребеккою. Що ж я наробила? Видно, щось зі мною не так. Просто стаю дедалі старіша, тож ясно, що вже ніколи нічого не вийде, то чому б не змиритися з тим, що завжди буду сама й у мене не буде дітей. Ти ба, мушу взяти себе в руки. Невдовзі тут буде Гарі. 

19:30. Гарі запізнюється. 

19:45. Від довбаного Гарі досі ні чутки, ні звістки. 

20:00. Гарі так-таки й немає. 

20:15. Срака-банька, Гарі не з’явився. Ух, телефон — напевно, він. 

20:30. Це був Том, казав, що йому зовсім зносить дах, а тому він як той кіт, який шкодить на килим. А потім додав дещо доволі несподіване. 

— Брідж? — промовив він. — Ти б не хотіла мати зі мною дитину? 

— Що? 

— Дитину. 

— Нащо? — запитала я, раптом уявивши тривожну картину сексу з Томом. 

— Ну… — він на хвильку задумався. — Я б дуже хотів народити дитину й бачити, що моя лінія продовжується, та, по-перше, я занадто егоїстичний, аби доглядати за нею, а по-друге, я голубий. Однак ти б добре її пильнувала. Якби не залишила в магазині. 

Люблю Тома. Він мовби відчув мій настрій. Так чи інак, попросив над цим подумати. Це лишень ідея. 

20:45. Послухайте, а чому б і ні? Я могла б тримати її вдома в маленькому кошику. Так! Тільки уявіть, як прокидаєтеся вранці з чарівною маленькою істотою під боком, щоб тулитися до неї й любити. А ще ми могли б усе робити разом, наприклад, ходити на гойдалки й у Вулворт, дивитися на речі для Барбі, а дім став би прекрасним спокійним прихистком, що пахне дитячою присипкою. А коли з’явиться Гарі, дитя могло би спати у спальні для гостей. А може, якби Джуд і Шез теж понароджували дітей, ми могли б зажити однією комуною і… От гівно. Підпалила недопалком відро для сміття. 

10 травня, субота 

58,5 кг (як на свій на вік, нафантазована дитина вже якась гігантська), 

цигарки — 7 (не конче переставати курити через уявну вагітність, авжеж?), 

калорії — 3255 (їм за себе і за крихітний плід фантазії), 

позитивні думки — 4, 

успіхи Гарі з дірою в стіні — немає. 

11:00. Щойно вискакувала по сигаретки. І от зненацька мене реально кинуло в жар. Фантастично! Деякі чоловіки справді тиняються вулицями в плавках! 

11:15. Тільки через те, що зараз літо, життя не має занепадати, причому в помешканні безлад, скринька для вхідної кореспонденції виходить з-під контролю, і всюди тхне. (Тьху. На сходах тепер справді зле.) Маю намір усе це змінити, витративши нинішній день на прибирання квартири і впорядковуючи вхідну пошту. Мушу навести лад, щоб, коли вітатиму появу на світ нового життя, усе було під рукою. 

11:30. Добре. Почну зносити всі стосики газет на одну центральну купу. 

11:40. Фу, хай йому грець. 

12:15. Може, спочатку впорядкую лоток для вхідних паперів. 

12:20. Це абсолютно неможливо, доки як слід не вберуся. 

12:25. Щось я не в захопленні від свого вигляду в шортах. Якось заспортивно. Треба легеньку сукеночку на бретельках. 

12:35. Ну куди ж вона ділася? 

12:40. Треба лише випрати її і повісити, щоб сохла. Тоді зможу продовжити. 

12:55. Ура! Їду плавати з Джуд і Шеззі на Гемстедські ставки! Я не поголила ніг, але Джуд каже, що той ставок тільки для кобіт, і там кишить від лесбійок, які вважають, що бути волохатими, як єті, — ознака руху на захист секс-меншин. 

Ура! Північ. На ставках було фантастично, неначе на полотні ХVІ століття із зображенням німф, от лише куди більше з них, ніж можна було сподіватися, понап’ялювали купальники від «Дороті Перкінс». Там дуже старомодно: є дерев’яний настил і рятувальники. Плавання у природному середовищі з мулом у невидимих глибинах[80] — цілком новий досвід. 

Я переповіла їм те, що сказав Том про ідею батьківства. 

— Боже мій! — вигукнула Шез. — Що ж, як на мене, думка непогана. Тільки от замість «Чому ти не вийшла заміж?» тобі довелося б постійно мати справу з питанням «Хто батько?». 

— Можна було б відповідати, що це непорочне зачаття, — запропонувала я. 

— Думаю, що все це було би вкрай егоїстично, — прохолодно промовила Джуд. 

Запала оглушлива тиша. Ми скоса глянули на неї, намагаючись розібратися, що відбувається. 

— Чому? — запитала нарешті Шез. 

— Бо дитині потрібні обоє батьків. Ви зробили б це, щоб задовольнити свої примхи, утім, насправді ви заегоїстичні, щоб зав’язати стосунки. 

Ти диви. Я бачила, як Шез вихоплює автомат і розстрілює її. Далі Шез несподівано розлютилася, і її занесло у безмеж- ну сферу еклектичних культурних алюзій. 

— Зверніть увагу на Кариби, — розпатякувала вона, а тимчасом решта дівчат із тривогою роззиралися й уявляли собі, — угу, — Кариби. Прекрасний розкішний готель і білий пісочок. 

— Тамтешні жінки виховують дітей у багатородинних компаундах, — заявила Шез. — А чоловіки лиш іноді з’являються і шпокають їх, тож тепер економічної влади набувають жінки, і виходять брошури, що виражають думку «Чоловіки в небезпеці», бо ті втрачають свої позиції так само, як У ВСЬОМУ СРАНОМУ СВІТІ. 

Час від часу замислююся, чи Шерон і справді аж такий авторитет рівня доктора філософії з, ну, геть зі всього, як вона вдає. 

— Дитині потрібні двоє батьків, — затялася Джуд. 

— Ох, заради Бога, це абсолютно обмежений, патерналістський, нереалістичний, фанатичний погляд Самовдоволеної Заміжньої Матері Середнього Класу, — прошипіла Шез. — Кожен знає, що третина всіх шлюбів закінчується розлученням. 

— Так! — підтвердила я. — Перебувати поруч з однією матір’ю, яка тебе любить, безумовно, буде краще, аніж стати продуктом болісного розлучення. Діти потребують близьких стосунків, і життя, і людей навколо, але це не мусить бути шлюбний чоловік. 

Тієї миті ні з того ні з сього пригадую дещо особисте — за іронією долі, мама повсякчас торочить фразу, яку я сказала: «Дитину годі зіпсувати любов’ю». 

— Ну, не конче на мене через це накидатися, — роздратовано кинула Джуд. — Я лише висловлюю свою думку. 

Менше з тим, маю щось вам сказати. 

— Та невже? І що ж? — запитала Шез. — Покладаєш надії на збереження рабства? 

— Ми з Поганцем Річардом одружуємося. — Ми з Шеззі, вжахнувшись, заніміли й повитріщалися, а Джуд опустила погляд, переможно зашарівшись. — І не кажіть, хіба це не чудово? Думаю, коли я його востаннє покинула, до нього дійшло, що того, що маємо, не цінуємо доти, доки не втрачаємо, — і це врешті-решт піддало йому духу взяти на себе зобов’язання. 

— Радше його нарешті смикнуло за язик усвідомлення того, що, раз він більше не зможе жити за твій рахунок, доведеться влаштуватися на яку-небудь довбану роботу, — пробурмотіла Шез. 

— Е-е-е, Джуд, — озвалася я. — Ти щойно сказала, що збираєшся вийти заміж за Поганця Річарда? 

— Так, — відповіла Джуд. — І от що мені спало на гадку: будете моїми дружками? 

11 травня, неділя 

58 кг (нафантазоване дитя забралося, перелякавшись немину- 

чого весілля), 

алкоголь — 3 одиниці, 

цигарки — 15 (тепер можна цілком вільно смалити і пити), 

фантазії про Марка — лише 2 (чудово). 

Щойно зателефонувала Шез, і ми обидві погодилися, що вся ця історія безнадійна. Повний капець. І що Джуд не слід виходити заміж за Поганця Річарда, тому що: 

а) він ненормальний; 

б) він препоганий Поганець на ім’я, ще й погань по натурі; 

в) мусити вирядитися як рожеві порхавки й у всіх на очах іти проходом до вівтаря — це нестерпно. 

Зателефоную Маґді й поділюся цим із нею. 

— Що скажеш? — запитала я. 

— Гм. Не виглядає на дуже перспективний задум. Але ти знаєш, людські стосунки досить незбагненні, — загадково сказала вона. — Нікому й ніколи ззовні по-справжньому невтямки, що забезпечує їхнє функціонування. 

Далі розмова зійшла на ідею материнства, при чому Маґда начебто ні з сього ні з того пожвавилася. 

— Знаєш що, Брідж? Думаю, спочатку тобі треба спробувати, авжеж. 

— Ти про що? 

— Ну, чому б тобі якось не побути пів дня із Констанс і Гарі й не подивитися, як воно піде. Тобто мені часто спадало на думку, що розподіл часу — це одна з відповідей на запити сучасного жіноцтва. 

Трясця. Пообіцяла, що наступної суботи побуду з Гарі, Констанс і малючком, поки вона зробить собі мелірування. 

Крім того, вони з Джеремі за шість тижнів влаштовують гостину в саду до дня народження Констанс, тож вона питала, чи хочу я, щоб вона запросила Марка, і я відповіла «так». Адже він не бачив мене від лютого, тож дуже добре, якби переконався, як я змінилася і яка я тепер спокійна, врівноважена і сповнена внутрішньої сили. 

12 травня, понеділок 

Коли я прийшла на роботу, Річард Фінч у кепському гіперактивному настрої стрибав по кімнаті, жуючи гумку, і на всіх верещав. (Сексуальний Мет, сьогодні зранку особливо схожий на модель DKNY[81], сказав Паршивому Гарольдові, що йому здається, наче Річард Фінч сидить на кокаїні.) 

У всякому разі, як виявилося, керівник фінансової служби каналу відхилив Річардів задум замінити випуск ранкових новин прямою трансляцією ранкової наради колективу «Не спи, Британіє» «без прикрас». Зважаючи на те, що остання ранкова «нарада» звелася до суперечки про те, хто з наших ведучих висвітлить головну новину; а основна новина стосувалася того, які ведучі провадитимуть «Бі-Бі-Сі ньюс» та «Ай-Ті-Ві ньюс», не думаю, що це була б надзвичайно цікава програма; однак Річард через це не на жарт розлютився. 

— Знаєш, що не так із новинами? — заговорив він, виймаючи з рота гумку й абияк шпурляючи її в напрямку смітника. — Вони нудні. Нудні, нудні, страшенно нудні. 

— Нудні? — запитала я. — Але ж ми власне спостерігаємо за початком роботи першого лейбористського уряду впродовж… упродовж років! 

— Боже мій, — зронив він, знімаючи окуляри в стилі Кріса Еванса. — Маємо новий лейбористський уряд? Справді? 

Людоньки! Всі до одного! Йдіть сюди. Бріджит має «ексклюзив»! 

— А що з боснійськими сербами? 

— Ох, прокиньмося і понюхаймо капучино без кофеїну, — забідкалася Пачулі. — То вони хочуть далі стріляти одне в одного з-за кущів? Ну і що? Все точнісінько так само, як і п’ять хвилин тому. 

— Та, та, та, — промовив Річард, дедалі більше хвилюючись. 

— Люди не бажають мертвих албанців у мусульманських хустках, їм хочеться людей. Я собі гадаю: «Вся країна». Уявляю: Френк Боф[82], думаю про качок на скейтах. 

Тож зараз усі ми мусимо пометикувати над зворушливими сюжетами, як-от равлики, що напиваються, чи старші люди, що займаються стрибками з банджі. Як би то нам зорганізувати геріатричний банджі-стрибок… А, телефон! Це буде Співтовариство молюсків і дрібних земноводних. 

— О, алло, люба, знаєш що? 

— Мамо, — озвалася я грізно, — я тобі казала… 

— Ох, розумію, серденько. Телефоную лише для того, щоб повідомити тобі щось дуже сумне. 

— Що? — набурмошено запитала я. 

— Веллінґтон їде додому. Його промова в Ротарі-клубі була фантастична. Цілковито фантастична. Знаєш, коли він говорив про умови, в яких живуть діти його племені, Мерл Робертшоу справді плакала! Плакала! 

— Але я думала, що він збирає гроші на гідроцикл. 

— О, так і є, люба. Проте він вигадав такий неймовірний проєкт, якраз для членів Ротарі-клубу. Сказав, якщо вони пожертвують гроші, то він не лише віддасть кеттерінзькому філіалові десять відсотків прибутку, а й, за умови, що половину з цього вони перекажуть на його сільську школу, він додасть до неї ще п’ять відсотків власних доходів. Доброчинність і малий бізнес — спритно, еге ж? Так чи інак, вони зібрали чотириста фунтів, і він повертається до Кенії! 

Їде будувати нову школу! Уяви собі! Саме завдяки нам! Він влаштував чудовий показ слайдів під «Змужнілого хлопця» Нета Кінґа Коула. А наприкінці сказав: «Гакуна матата!» — і ми перейняли цей вислів як свій девіз. 

— Чудово! — вигукнула я, а тоді зауважила, що Річард Фінч гнівно спрямував погляд у мій бік. 

— Словом, серденько, ми подумали, що ти… 

— Мамо, — перебила я, — ти знаєш якихось старших людей, які мають якесь цікаве хобі? 

— Чесне слово, що за дурне питання. Усі старші люди мають якесь цікаве хобі. Скажімо, Арчі Ґарсайд — ти ж знаєш Арчі, який свого часу був заступником речника членів правлінь різних установ. Він стрибає з парашутом. Фактично, здається, навіть завтра за спонсорські кошти виконує стрибок для Ротарі-клубу, а йому дев’яносто два роки. Дев’яностодворічний стрибун з парашутом! Уяви собі! 

За пів години я рушила до столу Річарда Фінча, і на устах у мене вигравала самовпевнена усмішка. 

18:00. Ура! Все прекрасно! Я повністю повернула собі прихильність Річарда Фінча і їду до Кеттерінґа знімати стрибок з парашутом. І не лише знімати, а й режисувати його, і він буде головною новиною. 

13 травня, вівторок 

Більше не хочу бути дурнуватою жінкою з телевізійною кар’єрою. Це безсердечний фах. Вже забула, які жахливі ці телерепортери, коли дати їм змогу вільно спілкуватися з довірливими медіа-незайманими представниками публіки. Визнавши новину заскладною, мені не дали змоги її режисувати, тому залишили мене на землі, а тим часом за режисера обрали й посадили на літак охочого покомандувати і схибленого на кар’єрі Ґреґа. Як виявилося, Арчі не хотів стрибати, тому що не бачив хорошого місця для приземлення. Проте Ґреґ без угаву наполягав: 

— Ну ж бо, друже, ми втрачаємо світло, — і врешті натиснув, щоб той скочив на м’яке на вигляд зоране поле. Однак, на жаль, це була не рілля, а роботи з ремонту каналізації. 

17 травня, субота 

58,5 кг, 

алкоголь — 1 одиниця, 

цигарки — 0, 

розбиті фантазії про дитину — 1, 

розбиті фантазії про Марка Дарсі (усі ті, в яких, побачивши мене знову, він усвідомлює, як я змінилася, якою врівноваженою, тобто стрункою, гарно одягненою тощо стала, і знову в мене закохується) — 472. 

Мене вкрай виснажив робочий тиждень. Занадто вичерпана навіть для того, аби встати з ліжка. Якби ж то послати когось сходами вниз, щоби приніс газети, а ще шоколадний круасан і капучино. Думаю, що залишуся в постелі, почитаю «Марі Клер» і зроблю манікюр, а потім, може, з’ясую, чи Джуд і Шеззі не проти сходити в «Джиґсоу». Дуже хотіла б купити собі щось новеньке, щоб коли знову зустрінуся з Марком наступного тижня, мовби підкреслити, як я змінилася… О-о-ох! 

Дзвінок у двері. Хто при здоровому глузді дзвонив би в чиїсь двері о 10:00 суботнього ранку? Зовсім навіжені? 

Пізніше. Попленталася до домофону. Це була Маґда, яка голосно защебетала: 

— Привітайся з тітонькою Бріджит! 

Я нажахано похитнулася, невиразно пригадуючи пропозицію провести суботу, узявши Маґдиних малюків на гойдалки, поки вона зробить зачіску й пополуднує з Джуд і Шеззі, як незаміжня дівчина. Запанікувавши, я натиснула на кнопку домофону, накинула на себе єдиний халат, який зуміла знайти, — недоладний, дуже короткий і напівпрозорий — і почала гасати по квартирі, щоб позабирати попільнички, горнята з горілкою, розтовчені склянки тощо, тощо. 

— Фух. А ось і ми! Боюся, що Гарі трошки засапався, правда? — муркотіла Маґда, гупаючи сходами вгору, нав’ючена возиками й торбами, наче безхатько. — У-у-ух. Що то за запах? 

Констанс, моя похресниця, якій наступного тижня виповниться три роки, сказала, що принесла мені подаруночок. Здавалося, вона дуже задоволена своїм вибором і впевнена, що мені він буде до вподоби. Я розгорнула його з радісним хвилюванням. Це був каталог камінів. 

— Думаю, вона вважала, що це якийсь журнал, — шепнула Маґда. 

Я висловила суцільне захоплення. Констанс засяяла самовдоволеним усміхом й дала мені цьомка, чим мене потішила, а тоді радісно всілася перед відео дивитися «Пінґу». 

— Перепрошую. Муситиму поскидати клунки і гнати, запізнююся на мелірування, — повідомила Маґда. — Усе, що потрібно, в сумці під возиком. Пильнуй, щоб вони не повипадали через ту діру в стіні. 

Начебто все було гаразд. Немовлятко спало, майже річний Гарі сидів біля нього в подвійному візку, тримаючи в руці геть розтерзаного кролика з таким виглядом, мовби теж от-от засне. Та щойно внизу ляснули двері, Гарі й малюк здійняли дикий лемент, звиваючись і брикаючись при моїх спробах узяти їх на руки, як відчайдушні депортовані. 

Я намагалася вдіяти щось таке, щоб вони перестали (проте, звісно, не заліплювала рота скотчем): танцювала, вимахувала руками і вдавала, що граю на уявній сурмі — все дарма. 

Констанс поважно підвела очі від екрана, виймаючи з рота власну пляшечку. 

— Певно, їм хочеться пити, — сказала вона. — Крізь твою льолю все видно. 

Принижена тим, що дівча, якому ще навіть немає трьох, позбавило мене звання матері-землі, я відшукала в торбі пляшечки, подала їх дітлахам, і, будьте певні, обоє перестали плакати й посідали собі, прицмокуючи й діловито спостерігаючи за мною з-під опущених бровенят, наче я якийсь великий паскудник із Міністерства внутрішніх справ. 

Я спробувала прослизнути в сусідню кімнату, щоб одягнутися, утім, вони повиймали пляшечки і знову розверещалися. Врешті закінчилося тим, що вбиралася я у вітальні, а вони допитливо придивлялися, немов до якоїсь химерної артистки-виконавиці стриптизу навспак. 

Після сорока п’яти хвилин операції у стилі війни в Перській затоці, що мала за мету спустити їх із возиками й сумками донизу, ми вийшли на вулицю. Було пречудово потрапити врешті на гойдалки. Як каже Маґда, Гарі ще не опанував людської мови, зате Констанс говорила зі мною зворушливим, спільним для всіх дорослих утаємниченим тоном, пояснюючи: «Мабуть, хоче погойдатися на гойдалці», — коли він лепетав якусь тарабарщину, а коли я купила пакетик драже «Мінстрелс», мала промовила з усією відповідальністю: «Краще нікому про це не кажімо». 

На жаль, чомусь, коли ми дійшли до вхідних дверей, Гарі почав чхати, і величезний згусток реактивних зелених шмарклів, здавалося, злетів у повітря, а тоді хляпнув йому назад на обличчя, як речовина з фільму «Доктор Хто». Відтак Констанс з переляку подавилася і виблювала мені на волосся, а немовля почало пронизливо вищати, завівши цим і двох інших. Відчайдушно силкуючись опанувати ситуацію, я нахилилася, витерла Гарі шмарклі й засунула йому назад до рота дурачок, заводячи тим часом заколисливу версію «Я завжди тебе любитиму»[83]*. 

На якусь дивовижну секунду запала тиша. Захоплена своїми природними материнськими талантами, я із запалом почала другу строфу, променисто усміхаючись до Гарі, а він у відповідь нараз витяг із ротика пипку й запхав її мені. 

— Привіт іще раз, — пролунав якийсь чоловічий голос, коли Гарі вкотре взявся дерти горло. 

Коли я обернулася, з дурачком у роті й забльованим волоссям, то уздріла вкрай спантеличеного Марка Дарсі. 

— Це Маґдині, — кінець кінцем промовила я. 

— Он як. Я так і подумав, що все це відбулося трохи зашвидко. Або прекрасно трималося в таємниці. 

— Хто це? — Констанс вклала свою руку в мою, підозріливо зводячи на нього очі. 

— Я Марк, — відповів він. — Друг Бріджит. 

— О, — видала вона поки що з гримасою недовіри. 

— До речі, в неї така сама міна, як у тебе, — сказав він, дивлячись на мене так, що його погляд годі було витлумачити. — Можна допомогти тобі піднятися нагору? 

Врешті я несла немовля і тримала за руку Констанс, а Марк волік возика і вів за ручку Гарі. З якоїсь причини жодне з нас не спромоглося заговорити одне до одного, зате ми розмовляли з дітьми. Але потім я зачула на сходах голоси. Завернувши за кут, ми виявили двох полісменів, які вигрібали все з великого серванта в коридорі. Сусіди поскаржилися їм на сморід. 

— Бери дітей нагору, а я цим займуся, — тихо промовив Марк. 

Я почувалася, як Марія у «Звуках музики», коли вони співали на концерті і їй довелося забрати дітей в авто, поки капітан Фон Трапп зустрічається віч-на-віч із Гестапо. 

Балакаючи веселим, нещиро самовпевненим шепотом, я наново увімкнула «Пінґу», налила їм усім у пляшечки по трохи «Рібени» без цукру і сіла між ними на підлогу, чим вони, як виглядало, були більш ніж задоволені. Цієї миті, затиснувши в руці торбу, в якій я впізнала свою, з’явився поліціянт. Рукою в рукавичці він звинувачувально витяг із торби на блискавку поліетиленовий пакет зі смердючим вимазаним кров’ю м’ясом і запитав: 

— Це ваше, міс? Воно було у серванті в коридорі. Дозволите поставити вам кілька запитань? 

Я підвелася, залишивши дітей захоплено дивитися «Пінґу», аж тут на порозі виринув Марк. 

— Як я й казав, я адвокат, — ґречно звернувся він до молодих поліціянтів всього лишень із твердим натяком у голосі на «тож вам ліпше пильнувати за тим, що ви робите». 

Саме тоді задзвонив телефон. 

— Мені підійти до телефону, міс? — зі сумнівом запитав один із поліціянтів, наче це міг бути мій постачальник шматочків трупів. Я просто збагнути не могла, як замазана кров’ю плоть потрапила в мою торбу. Поліціянт приклав до вуха слухавку, на якусь мить геть оторопів, а тоді посунув телефон до мене. 

— О, привіт, люба, хто це? У тебе вдома якийсь чоловік? Раптом до мене дійшло. Востаннє я користувалася цією сумкою, коли їздила на ланч до мами з татом. 

— Мамо, — озвалася я, — коли я приїздила на ланч, ти клала що-небудь мені в торбу? 

— Так, якщо чесно, поклала. Два шматочки вирізки. А ти так і не подякувала. У мішечку із защіпкою. Ні, ти послухай, як я вже казала Уні, вдячність — недешеве задоволення, то ж не якась там вирізка. 

— Чому ти не сказала мені? — засичала я. 

Зрештою вдалося намовити маму, яка нітрохи не розкаювалася, зізнатися поліціянтам. Проте навіть тоді вони взялися наполягати, що хочуть узяти ту вирізку на аналіз і, можливо, затримати мене для допиту, після чого Констанс розплакалася, я підхопила її на руки, а вона обійняла мене за шию і вчепилася за мій светр так, немов мене от-от мали вирвати в неї й кинути в яму з ведмедями. Марк лише засміявся, поклав руку на плече одного з поліціянтів і сказав: 

— Годі, хлопці. Це якась пара шматочків вирізки від її матері. Я впевнений, що є важливіші речі, на які вам варто було б витратити свій час. 

Поліціянти, перезирнувшись, кивнули, а далі почали згортати свої записники й піднімати шоломи. Потім головний із них сказав: 

— Гаразд, міс Джонс, на майбутнє просто пильнуйте, що мати кладе у вашу сумку. Дякую за допомогу, сер. Гарного вечора. Гарного вечора, міс. 

На секунду запала тиша: Марк втупився у діру в стіні, мовби вагаючись, що йому робити, аж раптом ляпнув: 

— Гарного перегляду «Пінґи», — і кинувся сходами вниз услід за поліціянтами. 

21 травня, середа 

57,5 кг, 

алкоголь — 3 одиниці (дуже добре), 

цигарки — 12 (чудово), 

калорії — 3425 (втратила апетит), 

поступ Гарі щодо отвору в стіні — 0, 

позитивні думки про тканину для декорування інтер’єрів як 

прикид для особливого випадку — 0. 

Джуд зовсім з’їхала з глузду. 

Щойно заходжу до неї, а весь будинок закиданий журналами для наречених, зразками мережива, малиною із золотою посипкою, буклетами з рекламою супниць та ножів для грейпфрутів, теракотовими вазами з бур’янами й потертю. 

— Хочу ґурду, — казала вона. — Чи то юрда? Замість павільйону. Це щось таке як намет кочівників в Афганістані з килимами на долівці, а ще хочу гасові лампи на високих ніжках. 

— Що ти вбереш? — запитала я, гортаючи світлини худих, як тріски, моделей у вишитті з квітковими композиціями на головах і розмірковуючи, чи не викликати швидку. 

— Мені пошиють на замовлення. Ебі Гамільтон! Мереживо і глибоке декольте. 

— Яке декольте? — убивчим тоном пробурмотіла Шез. 

— Таке, якому мали б подзвонити з журналу «Лоудед»[84]. 

— Перепрошую? — холодно запитала Джуд. 

— Яке декольте? — пояснила я. — Так як «Яка машина?». 

— Не «Яка машина?», а «Котра машина?» — зауважила Шез. 

— Дівчата, — сказала Джуд аж заввічливо, як власниця тренажерного залу, що збирається змусити нас стояти на коридорі в гімнастичних тренувальних шортах, — може, ми продовжимо? 

Цікаво, як закралося «ми». Нараз весілля Джуд зробилося нашим весіллям, і ми мусили виконувати всі ці дурні завдання, скажімо, обв’язувати соломкою 150 гасових ламп, укритих патиною, чи виїздити в оздоровчий центр, щоби влаштувати для Джуд прийняття з даруванням подарунків. 

— Можна, я тільки щось скажу? — запитала Шез. 

— Так, — погодилася Джуд. 

— ЧОРТЕ-БІСЕ, ТА НЕ ВИХОДЬ ТИ ЗАМІЖ ЗА ПОГАНЦЯ РІЧАРДА. Він жахливо ненадійне, егоїстичне, ліниве чмо. Якщо вийдеш за нього, забере в тебе половину грошей і втече з якоюсь фіфою. Знаю, що існують дошлюбні контракти, але… 

Джуд принишкла. Нараз я усвідомила — відчувши, як Шеззі штурхає мене мештом у гомілку, — що маю її підтримати. 

— Послухайте-но, — сказала я з надією в голосі, зачитуючи уривок із «Весільного порадника для нареченої»: — «Дружба: в ідеалі молодий має обрати розсудливу відповідальну особу…» 

Я самовпевнено озирнулася, мовби на підтвердження думки Шез, проте реакція була суха. 

— Крім того, — додала Шез, — вам не здається, що весілля занадто тисне на стосунки? Маю на увазі, що такої гри «вдаю неприступність» треба ще пошукати, еге? 

Джуд глибоко дихала носом, а ми спостерігали за нею як на голках. 

— Ану! — нарешті промовила вона, підводячи погляд зі сміливою усмішкою. — Обов’язки дружок! 

Шез, припаливши «Сілк кат»: 

— Що одягаємо? 

— Ну! — залопотіла Джуд. — Думаю, нам треба пошити вбрання! І гляньте сюди! — Це була стаття під назвою «50 способів заощадити гроші у великий день». — «Дружкам напрочуд добре підійшли б тканини для декорування інтер’єрів»! 

— Тканини для декорування інтер’єрів? 

— Бачте, — правила своєї Джуд, — щодо списку гостей тут пишуть: ви не зобов’язані запрошувати нових партнерів гостей, — але тієї ж миті, коли я про це згадала, вона сказала: «О, ми залюбки прийдемо». 

— Хто? — запитала я. 

— Ребекка. 

Я ошелешено дивилася на Джуд. Вона б так зі мною не вчинила. Вона ж не сподівалася, що я дефілюватиму проходом, одягнена під канапу, поки Марк сидить поруч із Ребеккою, правда? 

— І хочу сказати, що вони запросили мене поїхати з ними у відпустку. Звісно, не йдеться про те, що я поїду. Але думаю, Ребекка трохи образилася через те, що я не попере- дила її заздалегідь. 

— Що? — випалила Шеззі. — Невже тобі невтямки, що означає слово «подруга»? Бріджит і я — твої найближчі подружки, а Ребекка безсоромно вкрала Марка і замість того, щоб поводитися в цій ситуації тактовно, вона намагається затягти усіх у свої бридкі сіті соціальних зв’язків, щоб обплутати його так, аби він уже ніколи не вислизнув. А ти не займаєш довбаної позиції. У цьому біда сучасного світу: усе вибачають. Ну, мене це бісить, Джуд, якщо ти саме така колежанка, то йди собі проходом до вівтаря не з нами, а з Ребеккою, яка ступатиме за тобою, вивбирана у штори з «Ікеї». От побачимо, чи тобі це сподобається. І можеш свою юрду, ґурду, турду чи що там воно таке засунути собі в дупу! 

Отож тепер ми з Шерон не розмовляємо з Джуд. Боже мій. Боже мій. 

Товариське пекельце 

22 червня, неділя 

58,5 кг, 

алкоголь — 6 одиниць (я відчувала, що маю випити за здоров’я Констанс), 

цигарки — 5 (дуже добре), 

калорії — 2455 (але переважно вироби в апельсиновій глазурі), 

тварини, що втекли із загороди, — 1, 

напади на мене дітей — 2. 

Вчора святкували день народження Констанс. Я приїхаладесь на годину пізніше й, орієнтуючись на вереск, рушила будинком Маґди в садок, де саме розгорталася сцена нестримної веремії: дорослі ганялися за дітьми, діти ганялися за кроликами, а в кутку за невеличкою огорожею сиділи кролики, піщанка, захиріла вівця та в’єтнамська свинка. 

Я зупинилася біля французьких вікон, нервово роззираючись навколо. Коли зауважила, що він стоїть на самоті у традиційному для вечірки настрої Марка Дарсі (з відчуженим і стриманим виразом обличчя), у мене тенькнуло серце. Зиркнув у бік дверей, де стояла я, і на мить ми потонули в поглядах одне одного, а далі він розгублено кивнув мені й відвів очі. Тоді я помітила Ребекку, яка присіла навпочіпки з Констанс поруч із ним. 

— Констанс! Констанс! Констанс! — туркотала Ребекка, вимахуючи японським віялом їй перед самим личком, а Констанс пильно дивилася й сердито кліпала. 

— Поглянь, хто прийшов! — сказала Маґда, нахилившись до Констанс і показуючи на мене. 

Обличчя Констанс осяяла таємна усмішка, і вона рішуче, хоча й дещо нетвердою ходою, попрямувала до мене, виставляючи Ребекку з тим віялом на посміховисько. Коли Констанс наблизилася, я нахилилася, а вона обплела мою шию рукою і притисла своє маленьке гаряче личко до мого обличчя. 

— Ти принесла мені подарунок? — шепнула вона. 

Тішачись, що цього відвертого свідчення корисливої любові не почув ніхто, крім мене, я прошепотіла у відповідь: 

— Можливо. 

— Де він? 

— У мене в сумці. 

— Підем і візьмемо його? 

— Ти ба, як мило! — долинуло до мене воркування Ребекки, і, підвівши погляд, я побачила, що вони з Марком спостерігають за тим, як Констанс бере мене за руку і веде у прохолоду будинку. 

Власне кажучи, я була цілком задоволена подарунком для Констанс — пакетиком «Мінстрелс» і рожевою балетноюпачкою у стилі Барбі із золотисто-рожевою фатиновою спідничкою, що стоїть сторч, у пошуках якої я мусила прочесати дві філії торгового дому Вулфорта. Констанс дуже вподобала подарунок та закономірно — як і кожна жінка — забажала негайно його надягнути. 

— Констанс, — звернулася я до неї, коли ми вже помилувалися пачкою з усіх ракурсів, — ти рада була бачити мене заради мене самої чи через подарунок? 

Вона глянула на мене з-під опущених брів. 

— Через подарунок. 

— Гаразд, — відповіла я. 

— Бріджит? 

— Ага. 

— Цейво, у тебе вдома? 

— Ну. 

— Чому ти не маєш ніяких іграшок? 

— Ну, бо я не бавлюся такими іграшками. 

— О. А чому не маєш дитячої? 

— Бо я так не бавлюся. 

— А чому не маєш хлопця? 

Мені годі було в це повірити. Щойно прийшла на гостину, а вже якийсь трирічний хтосик трактує мене як Самовдоволений Жонатик. 

Після цього, сидячи на сходах, ми довго й досить поважно розмовляли про те, що всі різні і що деякі люди не мають пари, а далі я почула шум і, підвівши очі, побачила Марка Дарсі, який дивися на нас згори. 

— Просто… Мабуть, туалет нагорі? — запитав він байдуже. — Здоров, Констанс, як там Пінґу? 

— Він несправжній, — відповіла вона, скоса глянувши на нього. 

— Авжеж, авжеж, — погодився Марк. — Вибач. Дарма я такий, — тут він подивився мені просто в очі, — легковірний. У всякому разі, з днем народження. 

Відтак він посунув повз нас, навіть не поцілувавши мене замість привітання чи щось на кшталт того. «Легковірний». 

Він і досі вважає, що я зраджувала його з Майстром Гарі та хлопцем із хімчистки? Так чи інак, я подумала, що мені однаковісінько. Це не біда. Все добре, і він для мене нарешті в минулому. 

— Ти засмучена, — озвалася Констанс. 

Вона на мить задумалася, а тоді вийняла напівзісмоктане драже «Мінстрель» зі свого рота й поклала в мій. Ми вирішили повернутися надвір, щоб показати пачку, і Констанс відразу схопила на руки маніячка Ребекка. 

— О-о, подивіться, це ж фея. Ти фея? Що ти за фея? А де твоя чарівна паличка? — залопотіла вона. 

— Прекрасний подарунок, Брідж, — сказала Маґда. — Дозволь, я наллю тобі випити. Ти знаєш Космо, правда? 

— Так, — відповіла я із завмиранням серця, оцінюючи тремтливі обвислі щоки здоровенного банкіра. 

— Ба! Бріджит, приємно тебе бачити! — прогорланив він, хитро розглядаючи мене з ніг до голови. — Як робота? 

— О, наразі чудово, — збрехала я, заспокоївшись, щовін не пірнає навпростець у моє любовне життя. Який поступ! — Зараз працюю на телебаченні. 

— На телебаченні? Неймовірно! Круть, як неймовірно! 

Перед камерою? 

— Тільки деколи, — відповіла я саме тим скромним тоном, який натякав, що я майже Сілла Блек[85], проте не хочу, аби хтось про це довідався. 

— Ух! Знаменитість, еге? А, — він турботливо нахилився вперед, — ти впорядкувала інші сфери свого життя? 

На біду, тієї миті біля нас випадково проходила Шерон. 

Вона витріщилася на Космо, який скидався на Клінта Іствуда, що вважає, наче хтось намагається його перехитрувати. 

— Що за дурнувате питання? — огризнулася вона. 

— Що? — запитав Космо, ошелешено озираючись на неї. 

— «А ти впорядкувала інші сфери свого життя?» Що саме ти цим хочеш сказати? 

— Ну, ага, тойво… коли вона збирається… розумієш… 

— Вийти заміж? Простіше кажучи, лише тому, що її життя не зовсім таке, як твоє, ти думаєш, що воно невлаштоване, так? А ти влаштував собі решту життя, Космо? Як там у тебе з Воні? 

— Ну, я… цей… — запихтів Космо, заливаючись рум’янцем. 

— Ох, перепрошую. Виглядає, ми зачепили болючу тему. Ходімо, Брідж, перш ніж я знов запхаю носа не у свої справи! 

— Шеззі! — вигукнула я, коли ми відійшли на безпечну відстань. 

— Ой, годі тобі, — сказала вона. — Вже досить. Не можна запросто приходити в гості й навмання демонструвати зарозуміле ставлення до людей та ганити їхній спосіб життя. 

Ясно, що Космо прагне, аби Воні скинула зо двадцять п’ять кіло й перестала цілісінький день так верескливо сміятися, але, відколи ми з ним познайомилися, нам просто не спадає на гадку весь час йому про це нагадувати, правда? — її очі запалали лихим блиском. — А може, й варто, — кинула вона, схопивши мене за руку, і, змінивши напрям, рушила назад до Космо, однак укотре наштовхнулася на Марка з Ребеккою та Констанс. Христе Боже. 

— Як думаєш, хто старший, я чи Марк? — запитувала Ребекка. 

— Марк, — похмуро відповіла Констанс, роззираючись навсібіч, мовби планувала дати драла. 

— А як думаєш, хто старший, я чи мамуся? — грайливо правила далі Ребекка. 

— Мамуся, — недоброзичливо відповіла Констанс, при чому Ребекка розсипалася дзвінким смішком. 

— Як думаєш, хто старший, я чи Бріджит? — запитала, підморгуючи мені, Ребекка. 

Констанс, завагавшись, підняла на мене очі, тимчасом як Ребекка променисто їй усміхнулася. Я швиденько кивнула головою на Ребекку. 

— Ти, — сказала Констанс. 

Марк Дарсі вибухнув сміхом. 

— Побавимося у фей? — защебетала Ребекка, змінюючи тактику й пробуючи взяти Констанс за ручку. — Ти живеш у чарівному замку? Гарі теж чарівник? А де спільники для твоїх чарів-барів-окулярів? 

— Бріджит, — незворушно глянувши на мене, промовила 

Констанс. — Мабуть, ліпше пояснити цій пані, що я зовсім не фея. Дещо пізніше, коли я переказувала це Шез, вона похмуро сказала: 

— О боже. Дивися, хто прийшов. 

У протилежному кінці саду стояла сяйлива Джуд у бірюзовому вбранні, проте без Поганця Річарда, й теревенила з Маґдою. 

— Дівчата тут! — весело повідомила Маґда. — Глянь! Он там! 

Ми з Шез демонстративно втупилися поглядами у свої склянки, мовби нічого не помітили. А коли підвели очі, за Джуд і Маґду взялася Ребекка, роздаючи повітряні по- цілунки, наче начитана кар’єристка-дружина, яка щойно побачила Мартіна Аміса[86], що розмовляє з Ґором Відалем[87]. 

— О Джуд, я така рада за тебе, це чудово! — мало не захлинулася вона від надлишку почуттів. 

— Не знаю, на чому сидить ця кобіта, але мені би трішки цього чогось, — пробубоніла Шерон. 

— О, мусите з Джеремі прийти, ні, ви мусите. Конче мусите, — налягала Ребекка. — Ну, то візьміть їх зі собою! 

Привезіть дітей! Я люблю дітей! У другі вихідні липня. До моїх батьків у Ґлостершир. Їм сподобається басейн. І мають прийти всілякі чудові-пречудові люди! Будуть Луїза Бартон-Фостер, Воні й Космо… — я подумала, що вона могла б додати: «Мачуха Білосніжки, Фред і Розмарі Вест[88], а також Каліґула», — …Джуд із Річардом, і, звісно, буде Марк, Джайлз 

та Найджел із Маркового офісу. 

Я зауважила, що Джуд поглядає в наш бік. 

— І Бріджит із Шерон? — запитала вона. 

— Що? — перепитала Ребекка. 

— Ти запросила Бріджит із Шерон? 

— Ох, — Ребекка наче зніяковіла. 

— Ну, аякже, я не впевнена, що вистачить спалень, але гадаю, ми могли б використати літній будиночок. — Усі пильно подивилися на неї. — Авжеж! — вона дико роззирнулася навколо. — О, ви обидві тут! Ви ж приїдете дванадцятого? 

— Куди? — запитала Шерон. 

— До Ґлостерширу. 

— Ми про це нічого не знали, — голосно сказала Шерон. 

— Ну, то тепер знаєте! Другі вихідні липня. Це неподалік Вудстока. Ти там уже побувала, правда, Бріджит? 

— Так, — відповіла я, зашарівшись на згадку про ті гидотні вихідні. 

— Отож! Це прекрасно! І ти теж будеш, Маґдо, то… 

— Е-е-е... — почала я. 

— Ми із задоволенням приїдемо, — рішуче промовила Шерон, наступаючи мені на ногу. 

— Що? Що? — запитала я, коли Ребекка віддалилася, тихо ржучи. 

— Трясця, ясно, що їдемо, — підтвердила вона. — Ти не даси їй так просто вкрасти усіх своїх друзів. 

— Вона намагається силоміць втягнути усіх у якесь безглузде коло спілкування малознайомих Маркові людей, що несподівано стали потрібними й готові до того, аби ті обоє беркицьнули й оберталися поміж них, наче Король і Королева бджілки Баззі[89]. 

— Бріджит, — пролунало чванливим тоном. Я обернулася й побачила низького рудоволосого хлопаку в окулярах. — Джайлз, Джайлз Бенвік. Я працюю з Марком. Пам’ятаєш? Ти страшенно допомогла мені тієї ночі, коли жінка сказала, що йде від мене. 

— А, так, Джайлзе. Як твої справи? — спитала я. — Що чувати? 

— Ох, на жаль, так собі, — відповів Джайлз. Шерон розтанула, кинувши погляд через плече, а Джайлз із запалом поринув у довгий, детальний і ретельний звіт про розірвання свого шлюбу. 

— Я був такий вдячний тобі за пораду, — сказав він із великою щирістю в погляді. — І придбав-таки «Чоловіки з Марса, жінки з Венери». Ця книжка виявилася дуже, дуже, дуже хорошою, проте, здається, не змінила погляду Вероніки. 

— Та ж там розглянуто радше ходіння на побачення, ніж розлучення, — пояснила я, вірна-ідеї-Марса-і-Венери. 

— Чиста правда, чиста правда, — погодився Джайлз. — А скажи, тобі доводилося читати «Ти можеш зцілити своє життя» Луїзи Хей? 

— Так! — захоплено вигукнула я. 

Виглядало, що Джайлз Бенвік справді широко ознайомлений зі світом мотиваційних книжок, і я була рада обговорити з ним різні праці, хай навіть він трохи забагато говорив. Врешті-решт підійшла Маґда з Констанс. 

— Джайлзе, тобі конче треба піти познайомитися з моїм другом Космо, — сказала вона, крадькома закотивши до мене очі. — Брідж, ти не проти хвильку подивитися за Констанс? 

Я присіла навпочіпки, щоб поговорити з Констанс, яку, здавалося, турбував естетичний ефект шоколадних плям на балетній пачці. Саме тоді, коли ми обидві твердо переконалися, що шоколадні мазки на рожевому — це приваблива, незвична й позитивна дизайнерська знахідка, знову з’явилася Маґда. 

— Гадаю, бідолаха Джайлз почасти втратив через тебе голову, — з кривим усміхом сказала вона й повела Констанс робити «а-а». 

Поки я підвелася, хтось почав ляскати мене по дупі. Я обернулася — зізнаюся, думаючи, що, може, Марк Дарсі! — й побачила сина Воні Вільяма з друзякою, які злорадно підгигикували. 

— Ще разочок, — закликав Вільям, і його маленький спільник узявся хльоскати знову. Я спробувала встати, але Вільям — великий як на свій вік (майже шість років) — заскочив мені на спину й обхопив руками шию. 

— Перестань, Вільяме, — застерегла я, намагаючись виявити авторитет, однак у цей момент в іншому кінці саду зчинився якийсь переполох. 

В’єтнамська свиня вирвалася на волю і з виском гасала туди-сюди. Почалася веремія, адже батьки кинулися до свого потомства, але Вільям досі висів, намертво вчепившись до моєї спини, а той хлопчик далі хляпав мене по попі й заходився сміхом, що нагадував «Екзорциста». Я намагалася спекатися Вільяма, та він виявився напрочуд сильним і мов прилип. Спина боліла не на жарт. 

Аж раптом хтось вивільнив мою шию з Вільямових обіймів. Я відчула, як його знімають, а тоді припинилося й ляскання. На мить я просто опустила голову, силкуючись перевести дух і повернутися до тями. Відтак обернулася й завважила Марка Дарсі, що віддалявся з шестилітніми хлопчаками, які борсалися з обох боків у нього під пахвами. 

На якийсь час учасників гостини цілковито поглинула ловитва свині, а Джеремі задав прочухана доглядачеві тварин. Коли згодом я побачила Марка, він одягав піджак і прощався з Маґдою, тієї миті примчала Ребекка й теж почалапрощатися. Я квапливо відвела погляд і постаралася про цене думати. Тоді Марк зненацька підійшов до мене. 

— Бріджит, е-е-е, я вже йду, — сказав він. Я могла б заприсягтися, що помітила, як він зиркнув на мої цицьки. — Не піди з якимись шматками м’яса в торбинці, гаразд? 

— Гаразд, — відповіла я. Якусь мить ми просто дивились одне на одного. — О, дякую, дякую за… — я кивнула туди, де трапився той інцидент. 

— Нема за що, — тихо сказав він. — Готовий знімати хлопчика з твоєї спини коли завгодно. І, наче на замовлення, знову вигулькнув довбаний Джайлз Бенвік із двома напоями. 

— О, то ти йдеш, старий? — запитав він. — А я саме збирався витягти у Бріджит ще кілька її перевірених порад. 

Марк швидко водив поглядом від Джайлза до мене. 

— Не сумніваюся, ти будеш у вельми надійних руках, — несподівано кинув він. — Побачимося в понеділок у офісі. 

Курча, курча, курча. Чому хтось фліртує зі мною лише тоді, коли поруч Марк? 

— Пендзлюй у старі добрі камери тортур, еге? — проказав Джайлз, поплескуючи його по спині. — І так далі, і так далі. 

То па наразі. 

Поки Джайлз без угаву базікав про те, що надішле мені примірник книжки «Відчуй свій страх і попри все зроби це», моя голова йшла обертом. Йому кортіло дізнатися, чи ми з Шерон їдемо дванадцятого у Ґлостершир. Проте скидалося на те, що заходить сонце, розлягався плач і не вщухали погрози «Матуся зараз хляпне по попі», вочевидь, усі роз’їжджалися. 

— Бріджит, — це була Джуд. — Хочеш зайти у «192» на… 

— Ні, ми не хочемо, — відрізала Шерон. — Беремо участь у розтині трупа. 

Це була брехня, бо Шерон мала зустрітися з Саймоном. Джуд здавалася ошелешеною. О боже. Бляха, та паскудна Ребекка все зіпсувала. Проте мушу собі нагадувати, що не варто звинувачувати інших, а за все, що трапляється, брати відповідальність на себе. 

1 липня, вівторок 

57,5 кг (це діє!), 

поступ Гарі щодо діри в стіні — 0. 

Мабуть, було б ліпше, якби я з цим зараз погодилася. Марк і Ребекка — пара. Я нічого не можу вдіяти. Підчитувала собі 

«Невторовану дорогу» і зрозуміла, що в житті не можна мати все, чого заманеться. Дещо з бажаного, але не все. 

Береться до уваги не те, що з тобою відбувається, а те, як розігруєш роздані тобі карти. Не розважатиму над власним минулим і низкою катастроф із чоловіками. Думатиму про майбутнє. У-ух, супер, телефон! Ура! От бачте! 

Оце щойно дзвонив Том, щоб понити. І це здавалося нормальним. Доки він не сказав: 

— О, до речі, сьогодні ввечері бачив Деніела Клівера. 

— Та невже, а де? — прощебетала я веселим, але здушеним голосом. 

Усвідомлюю, що я вже зовсім змінилася, і в незручні ситуації з минулих побачень — як-от, наприклад, щоб далеко не ходити, у ситуацію з виявленням голої жінки в Деніела на даху минулого літа, коли ми з ним начебто зустрічалися, — оновлена я ніколи більше не потраплю, втім, однаково не хотілося б, аби видиво приниження, якого я зазнала від Деніела, тривожно здіймалося перед очима, як лох-несське чудовисько чи ерекція. 

— У клубі «Ґраучо», — відповів Том. 

— Ти розмовляв із ним? 

— Так. 

— І що ти сказав? — ризиковано запитала я. 

Уся заковика з колишніми полягає в тому, що друзям варто було б їх карати й ігнорувати, а не намагатися ладнати з обома сторонами, як Тоні й Шері з Чарльзом і Діаною. 

— У-ух, зараз годі згадати, що саме. Я сказав, е-е-е: «Чому ти так бридко повівся з Бріджит, адже вона така симпатична?». 

У тому, як він це виголосив, було щось папужаче, а це навіювало думку, що, мабуть, не цитує себе чітко слово в слово. 

— Добре, — мовила я, — дуже добре, — тут я витримала паузу, рішуче налаштована облишити це і змінити тему. 

Адже яке мені діло, що сказав Деніел? — То що він на це? — просичала я. 

— Він відповів… — почав Том і розсміявся. — Він відповів… 

— Що? 

— Він відповів… — тепер він практично плакав зі сміху. 

— Що? Що? ЩО-О-О-О-О-О-О-О? 

— «Як можна зустрічатися з тим, хто не знає, де розташована Німеччина?» 

У мене вирвався високий гієнячий сміх, десь такий самий, як у когось, хто власне чує про смерть бабусі, але впевнений, що це жарт. А далі мене збила з ніг правда. Я схопилася за край столу, голова ішла ходором. 

— Брідж? — покликав Том. — З тобою все гаразд? Я сміявся лише тому, що це так… глупо. Тобто ясно, що ти знаєш, де Німеччина… Брідж? Правда? 

— Так, — кволо прошепотіла я. 

Запала довга незручна пауза, впродовж якої я намагалася призвичаїтися до того, що сталося, а саме: Деніел кинув мене через те, що вважав дурною. 

— Отже? — запитав безтурботно Том, — Де… Німеччина? 

— В Європі. 

— Ага, але, типу, де в Європі? 

Чесне слово. У теперішній час не конче знати, де саме розташовані держави, адже все, що треба, — це придбати квиток на літак до якоїсь із них. 

У туристичному агентстві вас однозначно не питатимуть, над якими країнами ви пролітатимете, перед тим як вручити квиток, правда? 

— Скажи тільки орієнтовне місцезнаходження. 

— Гм, — запнулася я з похиленою головою, стріляючи очима по кухні, чи натраплю часом на атлас світу. 

— Як думаєш, із якими країнами може межувати Німеччина? — наполягав він. 

Я добре поміркувала. 

— З Францією. 

— З Францією. Зрозуміло. Отже, Німеччина лежить «біля Франції», так? 

Щось у тому, як Том це вимовив, вселило мені відчуття, що я допустилася якоїсь катастрофічної помилки. Тоді мені спало на гадку, що Німеччина, безперечно, пов’язана зі Східною Німеччиною, а отже, ймовірно, куди ближча до Угорщини, Росії або Праги. 

— З Прагою, — сказала я. Ось тут Том вибухнув сміхом. — Хай там як, уже немає такого поняття, як загальновідомі факти, — обурилася я. — У численних статтях доведено: медіа створили таке величезне море знань, що геть усі не можуть мати той самий набір знань. 

— Пусте, Брідж, — сказав Том. — Не переймайся. Хочеш подивитися завтра кіно? 

23:00. Авжеж, тепер я просто ходитиму в кіно й читатиму книжки. Те, що Деніел, можливо, сказав чи не сказав, мені глибоко пофіг. 

23:15. Звідки він довідався, що я не знаю, де Німеччина? Ми ніколи навіть не бували поблизу. Найвіддаленіше місце, до якого ми доїхали, — водосховище Ратленд-вотер. Ху. 

23:20. Зрештою, я справді симпатична. Ось так. 

23:30. Я страшнюча. Я тупа. Візьмуся студіювати «Економіст», а ще піду на вечірні курси і прочитаю «Гроші» Мартіна Аміса. 

23:35. Га-га. Знайшла атлас. 

23:40. Га! Добре. Зателефоную цьому вилупкові. 

23:45. Осьо набрала Деніелів номер. 

— Бріджит? — озвався він, перш ніж я встигла щось сказати. 

— Як ти дізнався, що це я? 

— Якесь неймовірне шосте чуття, — забавляючись, сказав він, розтягуючи слова. — Зачекай. — Я почула, як він запалює сигарету. — Ну, то кажи далі. 

Він глибоко затягнувся. 

— Що? — промимрила я. 

— Розкажи, де розташована Німеччина. 

— Вона коло Франції, — відповіла я. — А також коло Нідерландів, Бельгії, Польщі, Чехословаччини, Швейцарії, Австрії й Данії. І має вихід до моря. 

— Якого моря? 

— Північного. 

— І? 

Я спересердя втупилася в атлас. Він нічого не повідомляв про те інше море. 

— Гаразд, — сказав він. — Одне море з двох — годиться. 

То ти хочеш заскочити? 

— Ні! — заперечила я. 

Деніел — це вже повний абзац. Я не збираюся вплутуватися в усе це знову. 

12 липня, субота 

132,5 кг (так почуваюся, як порівняти з Ребеккою), 

кількість нападів болю в спині від паскудного поролонового 

матраца — 9, 

кількість думок, у яких фігурують Ребекка та стихійні лиха, електропожежі, повені й наймані вбивці, — велика, але пропорційна. 

Садиба Ребекки, Ґлостершир. У жахливому будиночку для гостей. Нащо я сюди приїхала? Нащо? Нащо? Ми з Шерон надто пізно виїхали, тому прибули за десять хвилин до вечері. Це справило не найкраще враження на Ребекку, яка прощебетала: 

— А ми вже думали, що ви заблукали, — на манір мами або Уни Алконбері. 

Нас поселили в будиночку для прислуги, що я вважала корисним, адже це позбавляло небезпеки напоротися в коридорах на Марка, аж поки ми туди не потрапили: він увесь пофарбований на зелено, односпальні ліжка мають поролонові матраци й узголів’я з жаростійкого пластику, а це різко контрастує з моїм останнім перебуванням тут, коли я зупинялася в чарівній кімнаті готельного типу із власною ванною. 

— Типово для Ребекки, — нарікала Шерон. — Самотні — це громадяни другого класу. Тикати в це носом. 

Ми припленталися під кінець вечері, почуваючись, мов пара розлучених кобіт «вирви око», бо надто похапцем намалювалися. Їдальня, як завше, мала приголомшливо розкішний вигляд: в одному кінці був велетенський камін, біля якого можна було посидіти, а за старовинним дубовим столом, освітленим срібними канделябрами і прикрашеним квітковими композиціями, сиділо двадцятеро людей. Марк займав місце на чолі столу, сидячи між Ребеккою та Луїзою Бартон-Фостер. Його цілком захопила розмова. 

Здавалося, Ребекка навіть не помітила, як ми увійшли. Тож довелося стояти, ніяково витріщаючись на стіл, доки Джайлз Бенвік не прогримів: 

— Бріджит! Сюди! 

Мене посадили між Джайлзом та Маґдиним Джеремі, який, вочевидь, забув, що я взагалі коли-небудь зустрічалася з Марком Дарсі, і так почав балачку про всяку всячину: 

— Що ж! Скидається на те, що Дарсі запав на твою колежанку Ребекку. Прикольно, бо була така собі сексуальна штучка, якась Гізер, знайома Баркі Томпсона, що трохи аж нездорово втріскалася у підтоптаного хлопа. 

Той факт, що Марк і Ребекка сиділи тут поруч, явно вислизнув від Джеремі, однак не від мене. Я намагалася зосередитися на розмові з ним і не підслуховувати їхньої, яка зійшла на серпневу відпустку, що її Ребекка планувала провести на віллі в Тоскані з Марком — нібито само собою зрозуміло — й на яку просто зобов’язані були приїхати всі, певно, хіба крім мене й Шез. 

— Що це таке? — гарикнув якийсь страшнуватий тип із вищого класу, якого я невиразно пригадувала з катання на лижах. 

Усі подивилися на камін, на якому було вирізано з вигляду новий родинний герб із девізом: «Per Determinam ad Victoriam». Наявність герба викликала неабиякий подив, позаяк сім’я Ребекки належить не до аристократії, а до якихось поважних людей серед агентів з купівлі-продажу нерухомості Найта, Френка й Рутлі[90]. 

— Per Determinam ad Victoriam? — прогорлав той самий тип. — Через безжалісність до перемоги. Це, наша Ребекко, як про тебе. 

Вибухнув нестримний регіт, а ми з Шеззі тріумфально перезирнулися. 

— Насправді це — «Через рішучість до успіху», — крижаним тоном пояснила Ребекка. 

Я глянула на Марка, який саме прикривав долонею свою усмішку. Якось упоралася з трапезою, дослухаючись до вкрай повільної й аналітичної розповіді Джайлза про його жінку, й намагалася абстрагуватися від Маркового кінця столу, ділячись власними книжними знаннями про самовдосконалення. Я була готова на все, щоб піти спати і врятуватися від цілого того нестерпного жахіття, проте нам усім довелося пройти на танці у велику кімнату. 

Я почала переглядати колекцію компакт-дисків, щоб перемкнутися від видовища Ребекки, яка повільно кружляла з Марком навколо танцмайданчика, — її руки обвили його за шию, очі задоволено шмигають по залі. Мені стало зле, але не хотілося цього показувати. 

— О, заради бога, Бріджит. Трохи прислухайся до здорового глузду, — заговорила Шерон, проштовхуючись до компакт-дисків, виймаючи запис «Jesus to a Child» і ставлячи натомість якесь несамовите гаражне психоделічне попурі. Вона сягнисто ступила на паркет, відтіснила Марка від Ребекки й почала з ним танцювати. Правду кажучи, Марк поводився досить потішно, сміючись зі спроб Шеззі прилучити його до модних тенденцій. У Ребекки був такий вигляд, наче вона з’їла тірамісу й лише зараз перевірила частку жирів. 

Зненацька мене схопив Джайлз Бенвік, і ми почали дико витанцьовувати рок-н-рол, тож мною стрімко шарпали по кімнаті, із приклеєною усмішкою та головою, що підстрибувала, як у шматяної ляльки, яку чпокають. 

Після цього мені без перебільшення годі було далі витримати. 

— Мені час іти, — прошепотіла я Джайлзові. 

— Зрозуміло, — по-змовницьки відповів він. — Відпровадити тебе до будиночка? 

Його вдалося здихатись, і врешті я непевним кроком подалася гравієм у босоніжках «П’є а тер»[91] із ремінцями на п’ятках і вдячно гулькнула навіть у це неймовірно незручне ліжко. Цієї миті Марк, напевно, лягає в ліжко з Ребеккою. 

Воліла б я бути деінде, тільки не тут: на літній забаві кеттерінзького Ротарі-клубу, ранковій нараді «Не спи, Британіє!», у тренажерному залі. Але сама собі винна. Я ж приїхала з власної волі. 

13 липня, неділя 

144 кг, 

алкоголь — 0 одиниць, 

цигарки — 12 (усі нишком), 

люди, врятовані від нещасних випадків на воді, — 1, 

люди, яких варто було не рятувати від зазначених нещасних 

випадків, а залишити у воді, щоб поморщилися, — 1. 

Химерний день, що спонукає до роздумів. 

Після сніданку я вирішила втекти й побрела собі навколо досить гарненького водного садка, де плиткі струмочки бігли між трав’янистими берегами й попід маленькими кам’яними мостами, обведені живоплотом, за яким куди не глянь простягалися поля. Я сіла на кам’яний місток, дивлячись на течію й думаючи, наскільки це все неважливе, бо природа існуватиме довіку, а тоді почула голоси, що долинали з-за живоплоту. 

— …Найгірший у світі водій… Мати постійно… робить йому зауваження, але… не має поняття… про правильне кермування. Сорок п’ять років тому він утратив бонус за безаварійність і відтоді так його собі й не повернув. — Це був Марк. — На місці своєї матері я б відмовився сідати з ним в авто, але вони нерозлучні. Це доволі зворушливо. 

— Ох, як мені це подобається! — Ребекка. — Якби я була заміжня за кимось, кого б насправді кохала, то хотіла б перебувати з ним цілий час. 

— Справді? — нетерпляче запитав він, а тоді додав: — Гадаю, з віком… виникає небезпека, якщо був якийсь час самотнім, так зациклитися на колі друзів (особливо це стосується жінок), що в їхньому житті навряд чи залишається місце для чоловіка, передусім на рівні емоцій, бо друзі та їхні погляди — це той початок координат, якому вони надають перевагу. 

— Ох, цілком згодна. Щодо мене, то, звісно, я люблю своїх друзів, та в моєму списку осіб з особливими правами вони не на першому місці. 

«Ти про мене», — подумала я. 

Запала тиша, а тоді Марк вибухнув знову: 

— Це безглуздя мотиваційної літератури — усі ці міфічні норми поведінки, яких, мовляв, треба дотримуватися. І ти достоту знаєш, що кожен твій крок з огляду на якийсь запаморочливо довільний код, що ґрунтується на виданнях «Буддизм сьогодні», «Венера шпокається з Буддою» та Корані, аналізує комісія подруг. Врешті-решт почуваєшся якоюсь піддослідною мишею з вухом на спині! 

Я вчепилася у книжку, серце гупало. Само собою, бути такого не може, щоб оце було його трактування того, що зі мною трапилося? 

Однак Ребекка завела свою платівку ще раз: 

— Ох, я зі всім погоджуюся, — розбазікувала вона. — Не маю часу на такі дурниці. Якщо я вирішу, що когось люблю, ніщо не стане мені на заваді. Ніщо. Ні друзі, ані теорії. Дослуха- юся лише до своїх інстинктів, до власного серця, — промовила вона новим манірним тоном, наче розквітле дитя природи. 

— Я тебе за це поважаю, — стиха відповів Марк. — Жінка мусить знати, у що вона вірить, як же інакше можна самому повірити в неї? 

— І понад усе довіряти своєму коханому, — сказала Ребекка ще іншим, дзвінким поставленим голосом, як розчулена акторка, що грає Шекспіра. 

Відтак настала нестерпна тиша. Я була при смерті, помирала, заціпенівши на місці, здогадуючись, що вони цілуються. 

— Звичайно, я все це сказала Джуд, — знову завелася Ребекка. — Вона так переживала через усе те, що понарозповідали їй Бріджит із Шерон, відраджуючи виходити заміж за Річарда, — а він такий суперовий хлопець, — що я просто сказала: «Джуд, прислухайся до свого серця». 

Аби заспокоїтися, я стежила за бджолою, що пролітала повз, й аж рота роззявила. Та ж, напевне, Марк не міг, розпустивши нюні, ставитися до всього цього з повагою? 

— Та-ак, — із сумнівом у голосі промовив він. — Цей, я не впевнений… 

— Здається, Джайлз сильно захопився Бріджит! — перебиваючи, пальнула Ребекка, вочевидь відчуваючи, що відхилилася від курсу. 

Запанувала мовчанка. Далі незвично високим голосом Марк сказав: 

— Та невже. І… і це взаємно? 

— Ой, ти ж знаєш Бріджит, — легковажно ляпнула Ребекка. — Себто Джуд каже, що за нею волочиться стільки хлопців («Стара добра Джуд», — подумала я), але вона така психована, що не хоче, — ну, або твоїми словами, — не може взятися за розум з жодним із них. 

— Справді? — прохопився Марк. — То надходили якісь… 

— О, мабуть, — розумієш — та вона так загрузла у своїх правилах побачень чи як їх там, що її ніхто не влаштовує. 

Я не годна була докумекати, що відбувається. Можливо, Ребекка старається викоренити в нього відчуття провини щодо мене. 

— Справді? — повторив Марк. — То вона зараз не… 

— О, глянь, каченя! Ой, диви, цілий виводок каченят! І їхні мама з татом. О, що за чудова-пречудова мить! Ох, пішли подивимось! 

І вони собі пішли, а я залишилася — дух перехопило, голова обертом. 

Після ланчу стало так спекотно, що можна спаритися, й усі перекочували під дерево край озера. Ідилічна, пасторальна сцена: старовинний кам’яний місток над водою, верби, що хиляться з порослих травою берегів. Ребекка тріумфувала. 

— Ох, яка ж це розкіш! Скажіть, людоньки? Хіба ж не чудово? 

Товстун Найджел із Маркового офісу видурнювався, забиваючи головою гола одному з чуваків із вищого класу, його величезний живіт трясся під яскравим сонцем. Він зробив випад, промазав і впав у воду головою вперед, здійнявши гігантську хвилю. 

— Та-а-ак! — сміючись, вигукнув Марк. — Приголомшлива некомпетентність. 

— Гарно, правда? — туманно звернулася я до Шез. — Здається, от-от побачиш левів, що лежать поруч із вівцями. 

— Левів, Брідж? — підхопив Марк. 

Я аж стрепенулася. Він сидів якраз із протилежного боку групи, дивлячись на мене крізь прогалину між іншими людьми і звівши одну брову. 

— Хотіла сказати, це саме, як у псалмі, — пояснила я. 

— Зрозуміло, — відповів він, і в очах виднілися знайомі задеркуваті бісики. — Як гадаєш, ти плутаєш його з книжкою «Леви Лонґліту»? 

Зненацька Ребекка скочила на рівні ноги. 

— Стрибну-но я з мосту! 

Сяючи усмішкою, вона вичікувально озирнулася навколо. Усі решта були в шортах та мінісукнях, а вона — гола, не беручи до уваги вузесенької смужки коричневого нейлону від «Келвіна Кляйна». 

— Навіщо? — запитав Марк. 

— Тому що на п’ять хвилин перестала бути центром уваги, — видихнула Шерон. 

— Ми частенько так робити малими! Це благодать! 

— Але вода дуже мілка, — сказав Марк. 

А й справді, воду скрізь оточувало пів метра спеченої землі. 

— Ні, ні. Я до цього мастачка, я дуже смілива. 

— Дійсно, Ребекко, не думаю, що тобі варто, — озвалася Джуд. 

— Я вже все вирішила. Я непохитна! — лукаво підморгнула вона, залізла в шльопанці «Прада» й рушила до містка. Вгорі до її правої сідниці якраз вдало прилипло трохи болота з травою, що істотно підсилювало ефект. Ми спостерігали, як вона зняла шльопанці, взяла їх у руку і вилізла на краєчок перил. Марк звівся на ноги, занепокоєно поглядаючи то на воду, то вгору на місток. 

— Ребекко! — гукнув він. — Я й справді не вважаю… 

— Усе гаразд, я дію на власний розсуд, — грайливо відповіла вона, відкидаючи волосся. 

Тоді подивилася вгору, підняла руки, витримала драматичну паузу і скочила. 

Всі уважно дивилися, як вона падає у воду. Настав момент, коли вона мала б випірнути. Однак цього не відбулося. Марк рушив до озера саме тоді, коли вона з вереском виринула на поверхню. 

Розсікаючи хвилі, він із двома іншими хлопцями підгріб до неї. Я сягнула в торбинку по мобільний. Вони витягли її на мілководдя, і врешті, після сильних звивань від болю і плачів, Ребекка, з обох боків спираючись на Марка та Найджела, пришкутильгала до берега. Було ясно, що не могло трапитися нічого аж такого страшного. 

Я встала й подала їй свій рушник. 

— Задзвонити на номер 999? — запитала я жартома. 

— Так… так. 

Усі зібралися навколо, витріщаючись на поранену стопу господині. Вона могла ворушити пальцями з педикюром, вишукано і професійно покритим «Руж нуар», от і слава Богу. 

Кінець кінцем я роздобула телефон її лікаря, з автовідповідача дізналася номер, за яким можна телефонувати в позаприйомний час, набрала й передала телефон Ребецці. 

Вона довго просторікувала перед лікарем, рухаючи стопою згідно з його вказівками і видавши цілу гаму звуків, та під кінець таки дійшли згоди, що немає ні перелому, ані навіть вивиху, а лиш легкий забій. 

— А де Бенвік? — поцікавився Найджел, коли вже витерся й підживився, добряче хильнувши охолодженого білого вина. 

— Авжеж, де Джайлз? — перепитала Луїза Бартон-Фостер. 

— Не бачила його цілий ранок. 

— Сходжу подивлюся, — озвалася я, вдячна, що втечу від пекельного споглядання Марка, який розтирає Ребецці її делікатну кісточку. 

Приємно було увійти в прохолоду передпокою з його широкими вигнутими сходами. На мармурових цоколях — ціла галерея статуй, на підлозі, вимощеній кам’яними плитами, — східні килими, а над дверима — ще один величезний крикливий герб. Я хвильку постояла, насолоджуючись спокоєм. 

— Джайлзе? — гукнула відтак, і моєму голосу звідусюди завторувала луна. — Джайлзе? 

Відповіді не було. Я не мала поняття, де його кімната, тож рушила тими розкішними сходами догори. 

— Джайлзе! 

Я зазирнула до однієї з кімнат і побачила величезне різьблене дубове ліжко із запоною на чотирьох стовпчиках. Вся кімната була червона і виходила на місце дії з озером. З дзеркала звисала та червона сукня, яку Ребекка вбирала на вечерю. 

Коли глянула на ліжко, здалося, ніби мені дали під дих. На капі лежали акуратно складені боксерки з емблемою «Ньюкасл Юнайтед», які я купила Маркові на День Валентина. Я вилетіла з кімнати і, ледве дихаючи, притислася спиною до дверей. Тоді почула якийсь стогін. 

— Джайлзе? — покликала я. Нічого. — Джайлзе? Це Бріджит. Стогони пролунали знову. Я пішла коридором. 

— Де ти? 

— Тут. 

Я поштовхом відчинила двері. 

Ця кімната була кислотно-зелена й огидна, скрізь громадилися гори меблів із темного дерева. Джайлз лежав горілиць, повернувши голову набік, тихесенько охкаючи, поруч висіла знята з апарату телефонна трубка. 

Я присіла на ліжко, а він ледь-ледь розплющив очі й заплющив їх знову. Окуляри в нього на обличчі перекосилися. Я їх зняла. 

— Бріджит, — він тримав якусь баночку з таблетками. Забрала їх у нього. «Темазепам»[92]. 

— Скільки ти прийняв? — запитала я, беручи його за руку. 

— Шість… чи чотири? 

— Коли? 

— Недавно… десь… недавно. 

— Виклич у себе рвоту, — порадила я, гадаючи, що людям із передозуванням завжди роблять промивання шлунка. 

Ми пішли разом у ванну. Щиро кажучи, це було неприємно, але потім я дала йому випити якомога більше води, і він завалився назад у ліжко й почав тихо схлипувати, тримаючи мене за руку. Коли я погладила його по голові, Джайлз, зітхаючи, зізнався, що зателефонував був Вероніці, своїй дружині. Благаючи її повернутися, він уже не відав, що творить, і втратив будь-яке почуття власної гідності, таким чином зводячи нанівець усі ті добрі справи останніх двох місяців, які виставляли його у вигідному світлі. Натомість вона повідомила, що достеменно хоче розлучення, і його охопив розпач, цілком суголосний моїм почуттям. Як я висловилася, таке будь-кого довело б до «Темазепаму». 

З коридору долинули кроки, тоді стукіт у двері, а після цього на порозі з’явився Марк. 

— Зателефонуєш іще раз лікареві? — попросила я. 

— Що він прийняв? 

— «Темазепам». Десь зо п’ять. Він виблював. Марк вийшов на коридор. Голосів стало більше. Я почула голосіння Ребекки: «Ох, ради Бога!» — й Маркові спроби її вгамувати, а далі ще якесь приглушене бубоніння. 

— Я лише хочу, щоб усе закінчилося. Я не хочу так почуватися. Хочу, щоб це все просто скінчилося, — застогнав Джайлз. 

— Ні, ні, — заперечила я. — Мусиш сподіватися і вірити, що все налагодиться, й тоді так і буде. 

Кроки й голоси в будинку погучнішали. Перегодом знову з’явився Марк. В нього на обличчі промайнула невпевнена усмішка. 

— Мені прикро, — він посерйознішав. — З тобою все буде гаразд, Джайлзе. Ти в надійних руках. Лікар зайде за п’ятнадцять хвилин, але він сказав, що нема чого хвилюватися. 

— Ти в нормі? — звернувся він до мене. 

Я кивнула головою. 

— Ти супер, — запевнив він. — Куди чарівніша версія Джорджа Клуні. Залишишся з ним до приходу лікаря? 

Коли лікар нарешті зайнявся Джайлзом, скидалося на те, що половина люду роз’їхалася. Ребекка журливо сиділа в розкішному залі, задерши ногу й балакаючи з Марком, а Шез стояла перед вхідними дверима з обома нашими спакованими торбами й курила. 

— Це так необачно, — говорила Ребекка. — Зіпсовано всі вихідні! Люди мають бути сильними та вольовими, а він так… потурає власним бажанням і зациклюється на собі. Тільки не відмовчуйся, невже не вважаєш, що я маю слушність? 

— Гадаю, нам варто… обговорити це пізніше, — сказав Марк. 

Коли ми з Шез уже попрощалися і власне закидали в машину сумки, до нас вийшов Марк. 

— Молодець! — гаркнув він. — Перепрошую. Я чисто як сержант-майор. Це вплив обставин. Ти чудово трималася, там, з… з… ну, з ними обома. 

— Марку! — заволала Ребекка. — Мені впав ціпок. 

— Апорт! — кинула Шерон. 

У миг ока обличчям Марка промайнув вираз справжнього збентеження, після чого він оговтався і сказав: 

— Ну що ж, дівчата, радий був вас бачити. Їдьте обережно. 

Коли ми від’їждали, Шез хихотіла, потішена думкою, що Марк до кінця життя буде з-під батога витанцьовувати навколо Ребекки і приносити палки, як цуцик, однак мені не йшла з гадки та розмова, яку я ненароком почула з-за живоплоту. 

Марс і Венера на смітнику 

14 липня, понеділок 

59 кг, 

алкоголь — 4 одиниці, 

цигарки — 12 (більше не нагальне питання), 

калорії — 3752 (перед дієтою), 

мотиваційні книжки, які запланувала викинути у смітник, — 47. 

8:00. Я збентежена. Та не може бути, щоб читання мотиваційної літератури, яке мало зміцнити мої стосунки, їх зруйнувало? Почуваюся так, наче робота цілого мого життя закінчилася невдачею. Проте якщо я й навчилася чогось із порадників, то це як відпустити минуле й жити далі. Призначені до викидання: 

«Чого хочуть чоловіки» 

«Як чоловіки думають і що вони відчувають» 

«Чому чоловіки відчувають, що прагнуть того, чого їм насправді не хочеться» 

«Правила» 

«Нехтування правилами» 

«Не зараз, кохана, дивлюся матч» 

«Як шукати і знайти любов, якої прагнеш» 

«Як, не шукаючи, зустріти любов, якої прагнеш» 

«Як з’ясувати, що тобі бракує кохання, якого не шукалося» 

«Щастя бути незаміжньою» 

«Як не бути самотньою» 

«Якби Будда ходив на побачення» 

«Якби Магомет ходив на побачення» 

«Якби Ісус зустрічався з Афродітою» 

«Голодна дорога»[93] Бена Окрі (наскільки знаю, це не зовсім мотиваційна книжка, але й так уже ніколи не прочитаю цієї чортівні). 

Гаразд. Усе йде в смітник, як і тридцять дві інші. А втім, о боже. Не годна викинути «Невторовану дорогу» й «Ти можеш зцілити своє життя». Куди ще варто звертатися по духовні настанови, якщо не до літератури для самовдосконалення? А може, слід віддати їх в Оксфам? Але ні. Не треба псувати стосунків інших людей, особливо в країнах «третього світу». 

Це було б гірше за діяльність тютюнових гігантів. Проблеми: Діра у стіні помешкання. 

Негативна фінансова ситуація внаслідок отримання другої іпотеки, узятої на діру в стіні. 

Мій хлопець, який зустрічається з Іншою Жінкою. Не розмовляю з нашою спільною близькою подругою, бо вона їде у відпустку з моїм хлопцем та Іншою Жінкою. 

Гівняна, але конче потрібна робота з огляду на другу іпотеку, узяту на діру в стіні. 

Гостро потребую відпочинку через хлопця / друзів / діру в стіні квартири / професійну та фінансову кризи, але поїхати у відпустку нí з ким. Том повертається до Сан-Франциско. Маґда й Джеремі їдуть до Тоскани з Марком і паскудою Ребеккою, і, наскільки мені відомо, то, мабуть, Джуд із Поганцем Річардом з ними. Шеззі викручується, певне, чекаючи, чи не погодиться Саймон поїхати кудись із нею за умови, що спатимуть на односпальних ліжках (принаймні півтора метра завширшки), сподіваючись, що він залізе до неї. 

Крім того, немає грошей на відпустку через фінансову кризу, спричинену дірою в стіні помешкання. Ні. Я не опущу рук. Досить хилитатися туди-сюди під впливом чужих ідей. Хай ідуть. На. Смітник. Я маю намір. Стояти. На. Власних. Ногах. 

8:30. Квартиру очищено від усієї мотиваційної літератури. Почуваюся спустошеною та духовно розгубленою. Але ж, напевно, якась інформація в голові залишилася? 

Моральні засади, здобуті завдяки вивченню мотиваційної літератури (в їхній основі — неходіння на побачення): 

1. Важливо позитивно мислити, див.: «Емоційний інтелект», «Емоційна впевненість у собі», «Невторована дорога», «Як позбутися целюліту на стегнах за 30 днів», Євангеліє від Луки, розд. 13. 

2. Важливо пробачати. 

3. Важливо вміти «відпустити» ситуацію та діяти згідно з інстинктами, а не намагатися все увібгати в шаблон і зорганізувати. 

4. Важливо бути впевненою в собі. 

5. Важливо бути чесною. 

6. Важливо насолоджуватися теперішнім моментом, а не фантазувати чи шкодувати про щось. 

7. Важливо не зациклюватися на книжках із самовдосконалення. 

Отож вихід такий: 

1. Подумати, як гарно я проводжу час, складаючи списки проблем і моральних рішень замість планувати заздалегідь і… 

О-о-ох! О-о-ох! Уже 8:45! Я запізнюся на ранкову нараду й не встигну випити капучино. 

10:00. На роботі. Дякувати Богу, роздобула капучино й уникла тих неприємностей, з якими б зіткнулася, якби потім купувала його не тоді, коли треба. Химерно, як явище черги за капучино надає цілим районам Лондона позірної схожості з цивілізацією, роздертою війною чи комунізмом, де люди годинами терпляче стоять у довжелезних чергах, мовби чекаючи на хліб у Сараєво, поки інші пітніють, обсмажуючи й мелючи, грюкаючи металевими штуками, по вінця повними фусів, там, де сичить пара. Це дивно в час, коли люди переважно дедалі рідше схильні чекати на що-небудь, що треба готувати, аби таким чином зробити одну конкретну річ: наче в жорстокому сучасному світі це єдине, в що можна вірити й за що триматися… А-а-а! 

10:30. «Одне місце», робота. Тепер Річард Фінч на мене гарикав. 

— Агов, Бріджит! Не сачкуй, — при всіх прогорлав цей роздутий тюхтій, посмикуючись і цямкаючи в очевидній нестямі після кокаїнового загулу. — Коли їдеш? 

— Е-е-е… — протягла я з надією, що пізніше зможу спитати в Пачулі куди. 

— Не маєш поняття, про що я говорю, еге? Неймовірно, я не перебільшую. Коли ти їдеш на відпочинок? Якщо зараз-таки не заповниш графіка відпусток, не поїдеш узагалі. 

— О, гм, юху, — безтурботно кинула я. 

— No charto no departo[94]. 

— Аякже, аякже, юху, мушу тільки перевірити дати, — процідила я крізь зуби. 

Щойно закінчилася нарада, я вискочила сюди, до туалетів, на підбадьорливу цигарку. Неважливо, що я єдина людина в офісі, яка не їде у відпустку. Геть неважливо. Це не означає, що я соціально упосліджена. Стопудово. Зі мною все прекрасно. Навіть якщо мені знову доведеться розглянути питання сурогатного материнства. 

18:00. Упродовж цього жахливого дня намагалася змусити жінок поговорити про делікатно-провокативні пертурбації із виведенням курчат в інкубаторі. Не можу без страху думати про те, що повернуся просто на домашній будівельний майданчик. Зараз чудовий погідний сонячний вечір. Мабуть, піду прогуляюся по Гемпстед-Гіт. 

21:00. Неймовірно. Неймовірно. Виявляється, як тільки перестаєш докладати чималих зусиль, аби вирішити проблему, і пливеш за течією, налаштувавшись на позитивний лад у стилі філософії Дзен, рішення з’являються самі собою. 

Я саме йшла маршрутом до верхньої частини Гемпстед-Гіт, думаючи про те, який фантастичний Лондон улітку, коли люди попускають краватки після роботи й розтягуються на сонці, аж тут мені впала в око якась щаслива пара: вона лежить горілиць, поклавши голову йому на живіт, а він, щось розповідаючи, з усміхом гладить її по волоссю. 

Щось у них видалося мені знайомим. Наблизившись, я побачила, що це Джуд і Поганець Річард. Спохопилася, що ніколи досі як слід не бачила їх самих разом, вочевидь, тому, що якби там перебувала я, не було б їх. Зненацька від чогось, що сказав Поганець Річард, Джуд залилася сміхом. На вигляд була дуже щаслива. Я завагалася, розмірковуючи, пройти повз них чи повернутися, коли Поганець Річард покликав: 

— Бріджит? 

Я заціпеніло зупинилася, а Джуд задерла голову й негарно вилупила очі. Поганець Річард звівся на ноги й обтріпався від трави. 

— Здоров, радий тебе бачити, Бріджит, — промовив він, вишкіривши зуби. 

До мене дійшло, що раніше я завжди бачила його у ситуаціях взаємодії з іншими, які моделювала Джуд, мене супроводжували Шеззі й Том, а він був агресивно ображений. 

— Якраз іду по вино, посидь із Джуд. Ой, я тебе прошу, вона ж тебе не з’їсть. Вона не торкнеться навіть нічого молочного. 

Коли він пішов, Джуд сором’язливо усміхнулася. 

— Я не готова до зустрічі з тобою чи якось так. 

— Я теж не готова, — буркнула я. 

— То як, хочеш сісти? 

— Ну добре, — відповіла я, присідаючи на килимок, вслід за чим вона незграбно тріпнула мене по плечу, мало не перекинувши. 

— Мені тебе бракувало, — сказала вона. 

— Зззмовкни, — зізналася я лише кутиком уст. 

Якусь мить мені здавалося, що розплачуся. Джуд вибачилася за те, що нетактовно повелася стосовно Ребекки. Сказала, що її просто «занесло» від думки про те, що хтось тішиться її шлюбові з Поганцем Річардом. Виявляється, вона й Річард не їдуть до Тоскани з Марком та Ребеккою, хоч їх і запросили, бо Поганець Річард сказав, що не бажає, аби ним командувала якась ненормальна комунікативна маніпуляторка, і воліє просто поїхати кудись удвох із нею. 

Мене охопила незбагненна прихильність до Поганця Річарда. Я зізналася, що мені прикро за сварку через щось таке глупе, як уся та історія з Ребеккою. 

— То не було глупо. Ти справді страждала, — зауважила Джуд. Відтак додала, що вони відкладають весілля, бо усе неабияк заплуталося, проте вона все-таки хоче, щоби ми з Шеззі були дружками. — Якщо захочете, — ніяково мовила вона. — Але знаю, що він вам не подобається. 

— Ти й справді його любиш, так? 

— Так, — радісно відповіла вона. Та потім занепокоїлася. — Але не знаю, чи дію правильно. У «Невторованій дорозі» йдеться про те, що любов — це не те, що відчуваєш, а те, що вирішуєш робити. А в «Як здобути любов, якої прагнеш» — що, коли зустрічаєшся з кимось, хто гідно не заробляє на життя і приймає допомогу від батьків, з цього нічого не вийде, бо його родинні зв’язки з ними ніколи не ослабнуть. 

А в моїй голові крутилася пісня Нета Кінґа Коула, яку тато ставив собі в сараї: 

— «Найголовніше з того… що ти колись пізнаєш…» 

— Поза тим, думаю, він наркоман, бо курить травичку, а наркомани не здатні будувати стосунки. Мій психотерапевт каже... 

— «…як кохати й бути коханим». 

— …що мені бодай рік не варто зав’язувати стосунків, бо маю від них залежність, — провадила далі Джуд. — А ви 

з Шез заслужено вважаєте його довбодятлом. Брідж? Ти мене слухаєш? 

— Так, так, перепрошую. Якщо так підказує серце, то гадаю, це таки слід зробити. 

— Однозначно, — підтакнув Поганець Річард, височіючи над нами з пляшкою шардоне і двома пачками «Сілк кат», наче Бахус. 

Чудово розважилася з Джуд і Поганцем Річардом, а потім ми всі залізли в таксі й разом повернулися додому. Заледве увійшовши, я зателефонувала Шеззі, щоб поділитися новинами. 

— О, — озвалася вона, коли я повністю розтлумачила дзен-подібну чудотворну дію Потоку. — Е-е-е, Брідж? 

— Що? 

— Хочеш поїхати на відпочинок? 

— Мені здалося, що ти не хочеш зі мною їхати. 

— Ну, я просто думала почекати, доки… 

— Доки що? 

— Та нічого. Але в будь-якому разі… 

— Шез? — підштовхнула я її. 

— Саймон їде до Мадрида, щоб зустрітися з дівчиною, з якою він познайомився по інтернету. Я розривалася між глибоким смутком через Шерон, колосальним піднесенням від того, що маю з ким їхати на відпочинок, та відчуттям неповноцінності через те, що я не архітектор із пенісом зростом метр вісімдесят, і дистанціюватися від усіх цих почуттів мені не вдавалося. 

— Ти ба-а-а. Справжній мохнатизм. Напевно, виявиться, що це чоловік, — спробувала я підтримати Шеззі. 

— Та годі про це, — сказала вона мимохідь, після мовчанки, яка наслала у трубку потужних флюїдів страждання, — я тут знайшла фантастичні рейси до Таїланду лише за 249 фунтів, тож ми могли б полетіти до Самуї, побути гіпі, і це нам практично нічого не коштуватиме! 

— Ура! — вигукнула я. — Таїланд! Ми можемо пізнати буддизм і пережити духовне осяяння. 

— Так! І не матимемо нічого спільного з тими ДОВБАНИМИ ЧОЛОВІКАМИ. От бачите… О, телефон. Може, якраз це Марк Дарсі! 

Північ. Телефонний дзвінок від Деніела, який говорив якось не так, як зазвичай, хай навіть він був явно п’яний. Сказав, що йому зовсім зле, бо чорна смуга на роботі, і йому прикро через ту штуку з Німеччиною. Він визнав, що насправді я дуже сильна в географії, й запитав, чи не могли б ми у п’ятницю разом повечеряти. Просто побалакати. Отже, я погодилася. Завдяки цьому дуже добре почуваюся. Чому б не підтримати Деніела у важку хвилину? Треба не гніватися (бо це тільки заважає), а прощати. 

Крім того, як бачимо у випадку з Джуд і Поганцем Річардом, люди здатні змінюватися, а я справді сходила за ним із розуму. 

А ще я дуже самотня. 

А це просто вечеря. 

Однак точно з ним не пересплю. 

18 липня, п’ятниця 

57,5 кг (чудовий знак), 

презервативи, які я намагалася купити, — 84, 

куплені презервативи — 36, 

куплені презервативи, придатні для вживання, — 12 (гадаю, 

цілком досить, особливо якщо не планую застосовувати їх на практиці). 

14:00. Під час ланчу вийду куплю презервативів. Не маю наміру переспати з Деніелом чи ще щось такого вчудити. Просто на всяк випадок. 

15:00. Вилазка по презервативи цілком провалилася. Спочатку я сповна насолоджувалася несподіваним відчуттям користувачки презервативів. За відсутності статевого життя, коли минаю відділ із презервативами, мовби цілу частину життя, до якої мені зась, огортає смуток. Однак, дійшовши до прилавка, я виявила приголомшливий асортимент презервативів: ультрабезпечні «Для особливої чуттєвості», асорті «Для розширення спектру відчуттів» (спокуслива пропозиція в стилі «Келлоґс»[95]), ультратонкі «Зі сперміцидною змазкою», «Павутинка», «Змазані ніжним лубрикантом без — тут виникає страшне відразливе слово — сперміцидів», «Натурального типу для максимального комфорту» (це означає більші? а що як завеликі?). Нестямно розглядаючи з-під вій розкладку презервативів, я ковзнула прискіпливим поглядом додолу. Безперечно, кожному хотілося б і «Для особливої чуттєвості», і «Максимально комфортні», й «Ультратонкі», то пощо між ними вибирати? 

— Я можу вам чимось допомогти? — запитала аптекарка-причепа, посміхаючись зі знанням справи. 

Ясне діло, я не могла сказати, що мені потрібні презервативи, адже це було б рівнозначно оголошенню «Незабаром матиму секс» — нагадувало б людей, що, ходячи скрізь із явними ознаками вагітності, мовби розказують: «Подивіться всі, я мала секс». Я не годна була повірити, начебто саме існування презервативної індустрії фактично засвідчує те, що всі (крім мене) кохаються, замість і далі вигадувати, мовби ніхто цього не робить, що, безсумнівно, в нашій країні куди нормальніше. Ну його. Купила тільки льодяників від горла «Брадасол». 

18:10. Я сердита, бо затрималася на роботі до 18:00, і тепер аптека зачинена, а я не придбала презервативів. Є ідея: піду в «Теско Метро». Напевно куплю їх там, бо цей магазин створено для імпульсивних неодружених. 

18:40. Я тихцем снувала між рядами із зубними пастами. Дуля з маком. Врешті-решт у відчаї бочком підійшла до пані, схожої на керівницю відділу, намагаючись, піднявши брову, начепити усмішку свого хлопаки: 

— Де ваші презервативи? 

— Ми на них чекаємо, — задумано відповіла вона. — Мабуть, будуть за кілька тижнів. 

«Користі мені від цього, як з карася молока! — закортіло вереснути мені. — А як же сьогодні ввечері?» Хоч, ясний перець, не збиралася з ним спати! Пхе. А ще називається сучасний міський магазин, орієнтований на неодружених. Гм. 

19:00. Щойно вступила до запльованої крамнички на розі з подвійними цінами. Помітила презервативи за прилавком із цигарками й дешевими колготами, але передумала, бо надто вже жалюгідною була вся обстановка. Волію купити такий виріб, як презерватив, у приємному охайному антуражі, як-от у «Бутс». А ще ж спробуй вибрати. Тільки «Найкращої якості з пиптиком на кінці». 

19:15. Нараз мені сяйнула думка. Піду на автозаправку, почекаю в черзі, тим часом крадькома розглядаючи презерватив, а далі… Насправді я не мушу пристосовуватися до застарілих чоловічих стереотипів, почуваючись збоченкою чи розпусницею через використання презервативів. Усі порядні дівчата застосовують презервативи. Йдеться про гігієну. 

19:30. Ля-ля-ля. Я це зробила. І це було просто. Власне, вдалося захопити дві пачки: «Змішаний набір» (надає гостроти життю) та «Вдосконалені латексні надтонкі з пиптиком на кінці для ще сильніших відчуттів». Виглядало, що співробітник подивований асортиментом і кількістю вибраних презервативів, утім, на диво ввічливий: певно, подумав, що я вчителька біології чи щось таке й купую гумки, аби просвітити скороспілих школярів. 

19:40. Вразили відверті малюнки у листку-вкладці, що збаламутили й примусили мене думати не про Деніела, а про Марка Дарсі. Гм-м. Гм-м. 

19:50. Б’юся об заклад, їм було важко спинитися на таких розмірах малюночків, аби ніхто не занепав духом чи занадто не занісся. «Змішаний набір» — це шаленство. «Презервативи для темношкірих партнерів яскраво забарвлені для особливої втіхи». Для особливої втіхи? Миттю уявила собі строкаті образи пар із яскравими геніталіями і в паперових ковпаках на головах, що заходяться від безтурботного сексуального сміху і б’ються повітряними кульками. Надумала викинути ту ненормальну пачку «Асорті». Гаразд, час мені збиратися. О боже, телефон. 

20:15. От трясця. Це Том плакався, що загубив мобільник, і йому спало на думку, що залишив його в мене. Змусив мене скрізь за ним шукати, хоч було дуже пізно, проте я так і не знайшла і, врешті, запідозрила, що могла викинути разом із мотиваційними книжками й газетами. 

— Цейво, можеш піти його забрати? — палко запитав він. 

— Я вже запізнююся. Можна завтра? 

— А що як із баків вивезуть сміття? В які дні вони зазвичай приїжджають? 

— Завтра вранці, — відповіла я, і серце невесело тенькнуло. — Та річ у тому, що це ті великі контейнери для цілого будинку, і я не знаю, в який саме він потрапив. 

Закінчилося тим, що, накинувши довгу шкіряну куртку на бюстик і трусики, я вийшла на вулицю, щоб почекати, поки Том задзвонить на той телефон, аби можна було встановити, в якому він баку. Я саме стояла на огорожі, вдивляючись у сміттєві контейнери, коли знайомий голос промовив: 

— Привіт. 

Обернулася, а там Марк Дарсі. 

Він мигцем глянув униз, і до мене дійшло, що я стою в самій білизні (на щастя, з одного комплекту) як на долоні. 

— Що ти робиш? — запитав він. 

— Чекаю, щоб у контейнері задзвонило, — з гідністю озвалася я, загортаючись у куртку. 

— Ясно. — Запала тиша. — І довго вже… чекаєш? 

— Ні, — обережно проказала я. — Нормально. 

Цієї миті почав дзвонити один із контейнерів. 

— А, це до мене, — сказала я і спробувала в нього залізти. 

— Будь ласка, дозволь мені, — запропонував Марк, відклав свій портфель, досить спритно вискочив на огорожу, сягнув рукою в контейнер і дістав телефон. 

— Ви телефонуєте Бріджит Джонс, — сказав він. — Так, звичайно, даю їй трубку, — він подав мені телефон. — Це до тебе. 

— Хто це? — прошипів Том, накручений до істерики. — Голос сексуальний, хто це такий? 

Я прикрила долонею слухавку. 

— Я тобі надзвичайно вдячна, — звернулася до Марка Дарсі, який витяг із контейнера стосик книжок для самовдосконалення й розглядав їх зі спантеличеною міною. 

— Нема за що, — відповів він, кладучи порадники назад. — Е-е-е… — замовк він, дивлячись на мою шкірянку. 

— Що? — мені перехоплювало подих. 

— Та так, нічого, е-е-е, гм, що ж, радий був тебе бачити. — Він завагався. — Ну… приємно було знову зустрітися. — Тоді спробував усміхнутися, обернувся й рушив геть. 

— Томе, я тобі передзвоню, — сказала я в мобільний, хоч він заперечував. 

Серце шалено билося в грудях. За всіма правилами етикету ходіння на побачення мені треба було дати йому піти, однак я думала про розмову, краєм вуха почуту з-за живоплоту. — Марку? 

Він обернувся, охоплений емоціями. Якусь мить ми просто дивилися одне на одного. 

— Гей, Брідж! Ти йдеш вечеряти без спідниці? 

Це був Деніел, який, з’явившись заздалегідь, підходив до мене зі спини. Я бачила, що Марк, так би мовити, бере його на мушку. Він кинув на мене довгий зболений погляд, а тоді крутнувся на п’ятці й розмашисто пішов геть. 

23:00. Деніел не помітив Марка Дарсі — і на щастя, й на жаль, бо, з одного боку, я не мусила пояснювати, що він тут робить, а з другого — не могла розтлумачити, що так роз’ятрило мені душу. Щойно ми увійшли до квартири, Деніел поліз цілуватися. Було дуже дивно не прагнути, щоб він це зробив, після всього того часу упродовж минулого року, коли я відчайдушно цього бажала й дивувалася, як же йому не хочеться. 

— Добре, добре, — проказав він, простягаючи руки долонями до мене. — Не проблема. — Тоді налив нам обом по келиху вина й сів на диван, простягнувши худорляві ноги, такі сексуальні в тих його джинсах. — Послухай. Я знаю, що завдав тобі болю, і мені шкода. Знаю, що ти відчуваєш потребу оборонятися, але я змінився, справді. Підійди, сядь поруч. 

— Тільки одягнуся. 

— Ні, ні. Ходи сюди, — попросив він, поплескавши місце біля себе на дивані. — Ну годі, Брідж. Пальцем тебе не зачеплю, обіцяю. 

Я боязко сіла, щільніше загорнувшись у куртку, а руки статечно склала на колінах. 

— Ну все, все, — проказав він. — А тепер випиймо ось цього і просто розслабмося. 

Він ніжно обійняв мене за плечі. 

— Мене мучить те, як я з тобою вчинив. Цього не можна вибачити. — Так приємно, що мене знову пригортали. — Джонс, — лагідно прошепотів він. — Моя маленька Джонс. 

Притягнув мене до себе, тулячи мою голову до своїх грудей. 

— Ти цього не заслужила. — Мене обдало його старим знайомим запахом. — Ось так. Тільки трошки попестимося. 

Уже все гаразд. 

Він гладив мене по волоссі, по шиї, по спині, почав зісувати куртку з плечей, його рука гулькнула вниз, і він одним рухом розстебнув мені бюстик. 

— Перестань! — сказала я, намагаючись назад закутатися в куртку. — Я серйозно, Деніеле. 

Майже сміючись, я зненацька побачила його обличчя. Він не сміявся. 

— Чому? — запитав він, знову грубо стягуючи курку мені з плечей. — Чому ні? Ну ж бо. 

— Ні! — гукнула я. — Деніеле, у нас просто вечеря. Я не хочу з тобою цілуватися. 

Важко дихаючи, він опустив голову, далі випростався, а відтак із заплющеними очима відкинув голову назад. Я встала на ноги, загорнулася в куртку й підійшла до столу. 

Озирнувшись, побачила, що Деніел обхопив голову руками. Я зрозуміла, що він схлипує. 

— Вибач, Брідж. Мене понизили. Мою посаду обійняла Перпетуя. Почуваюся непотрібним, а тепер і ти мене не хочеш. Жодна дівчина мене не захоче. Ніхто не хоче чоловіка в моєму віці без кар’єри. 

Я здивовано витріщилася на нього. 

— А як, гадаєш, було мені минулого року? Коли я стала крайньою в тому офісі, а ти морочив мені голову і змушував почуватися якоюсь відстійною дівулею напоготові? 

— Відстійною дівулею напоготові, Брідж? 

Уже мала намір пояснити йому ту теорію про відстійних дівуль напоготові, проте хтозна під впливом чого вирішила не завдавати собі труду. 

— Мабуть, тобі краще зараз піти, — кинула я. 

— Та ну, Брідж. 

— Просто йди собі, — повторила я. 

Гм. Коротше. Відмежуюся від того всього. Тішуся, що їду. У Таїланді матиму змогу звільнити голову від усіх чоловічих бзіків і зосередитися на собі. 

19 липня, субота 

58,5 кг (чому? Чому в той день, коли заплановано купити бікіні?), 

неоднозначні думки про Деніела — забагато, 

плавки бікіні, в які я влізлася, — 1, 

ліфи бікіні, в які я вмістилася, — половина, 

непристойні думки про принца Вільяма — 22, 

кількість разів, які я написала на журналі «Гелло!»: «Принц 

Вільям і його прекрасна супутниця міс Бріджит Джонс в Аскоті», — 7. 

18:30. Трясця, трясця, трясця. Згаяла цілий день у примірочних на Оксфорд-стріт, намагаючись втиснути свої груди в ліфи бікіні, створені для людей, груди яких розташовані або одна на одній посередині грудної клітки, або під пахвами, а через різке освітлення я видавалася фрітатою з «Річкового кафе». Очевидним розв’язком проблеми є суцільний купальник, але потім повернуся вже зі сплюснуто-рельєфним животиком, що буде геть незасмаглим. 

Орієнтовна програма схуднення за терміновою дієтою для бікіні: тиждень І 

Пн 20 липня 58,5 кг 

Вт 21 липня 58 кг 

Ср 22 липня 57,5 кг 

Чт 23 липня 57 кг 

Пт 24 липня 56,5 кг 

Сб 25 липня 56 кг 

Нд 26 липня 55,5 кг 

Ура! Отже, за тиждень моя вага знизиться майже до потрібної, а тоді, згрубша скорегувавши таким чином масу тіла, треба буде лише за допомогою вправ змінити структуру та розподіл жирової тканини. 

От бляха. Нічого не вийде. Просто ділю кімнату, а можливо, й ліжко з Шез. Зосереджуся-но замість того на своїй душі. Між іншим, от-от надійдуть Джуд і Шез. Ура! 

Північ. Чарівний вечір. Було дуже приємно знову опинитися в товаристві дівчат, хоча Шез довела себе до такого несамовитого гніву на Деніела, що, аби її вгамувати, я могла хіба задзвонити в поліцію, щоб його арештували за зґвалтування на побаченні. 

— Непотрібний? От бачите! — кипіла вона. — Деніел — це абсолютний архетип особи чоловічої статі кінця тисячоліття. Йому стає зрозуміло, що жінки є вищою расою. Усвідомлює, що не має ні повноважень, ані обов’язків, і що ж він робить? Вдається до насильства. 

— Взагалі-то він лише спробував її поцілувати, — м’яко зауважила Джуд, знічев’я перегортуючи сторінки буклета «Обери павільйон». 

— Фі! У тому-то й суть справи. Їй круто пощастило, що він не увірвався в її банк, одягнений як «вуличний боєць»[96], і не вбив із пістолета-кулемета сімнадцятеро людей. 

Саме тоді пролунав телефонний дзвінок. Це був Том, який (дивно) дзвонив не для того, аби подякувати мені за те, що відправила назад його мобільний телефон, трясця, після всіх тих проблем, які спричинила ця противнюча річ, а щоб випитати номер телефону моєї мами. Здавалося, Том був на досить короткій нозі з мамою, вбачаючи у ній, як я здогадуюся, таку собі кітчеву Джуді Ґарленд / Іванну Трамп (курйозно, бо, пам’ятаю, лиш минулого року мама читала мені лекцію про те, що ґеї «просто ледачі, люба, вони не заморочуються тим, щоби мати справу з протилежною статтю»). Раптом я перелякалася, що Том збирається попросити мою маму, щоб та в сукні з блискітками виконала «Non, Je Ne Regrette Rien»[97] у клубі під назвою «Помпа», на що вона — наївно, а водночас із властивою їй схибленістю на собі — погодилася б, думаючи, що він має якийсь сто- сунок до старовинного обладнання котсвольдських мукомельних цехів. 

— Навіщо він тобі? — підозріливо запитала я. 

— Вона часом не належить до клубу книголюбів? 

— Хтозна. Все може бути. А що? 

— Жером відчуває, що його вірші вже готові, тож я підшукую йому місця для зустрічей у таких клубах. Минулого тижня він провів одну у Сток Ньюїнґтоні, і це було круто. 

— Круто? — повторила я, скрививши перед Шез і Джуд рвотну міну з надутими щоками. 

Врешті-решт, незважаючи на застереження, дала Томові той номер, бо здогадуюся, що тепер, із від’їздом Веллінґтона, мамі, мабуть, знадобиться нова розвага. 

— А що це за клуби книголюбів? — запитала я, поклавши трубку. — Мені лише здається чи вони неждано-негадано виросли нізвідки? Нам варто до якогось вступити чи обов’язково стати Самовдоволеними Заміжніми кобітами? 

— Треба стати Самовдоволеними Заміжніми кобітами, — рішуче підтвердила Шез. — Річ ось у чому: вони бояться, що їхні розумові здібності висмоктують патерналістські вимоги… О боже, гляньте на принца Вільяма. 

— Дай подивитися, — перебила Джуд, вириваючи в неї примірник «Гелло!» з фотографією цього спритного й граційного баламута королівського роду. 

Довелося докласти зусиль, щоб і самій не вихопити журнал. Хоча, безперечно, хочеться милуватися якомога більшою кількістю світлин принца Вільяма, бажано в найрізноманітніших комплектах одягу, проте усвідомлюю, що ця спонука водночас нав’язлива й недоречна. Однак мені годі не зважати на враження, що у молодому мозку королівської особи виброджують великі справи, й чуття, що у зрілому віці він повстане, як давній рицар Круглого Столу, здіймаючи вгору меч і запроваджуючи приголомшливо новий лад, завдяки чому президент Клінтон і Тоні Блер видаватимуться збляклими панами в літах. 

— На вашу думку, замолодий — це наскільки молодий? — мрійливо запитала Джуд. 

— Настільки, що міг би спокійнісінько бути твоїм сином, — чітко окреслила Шез, наче це вже була частина якогось державного нормативного акту, утім, якщо подумати, певне, так воно і є, залежно від того, скільки тобі років. 

Саме в цей момент знову озвався телефон. 

— О, привіт, люба. Знаєш що? — Моя мама. — Твій друг Том — знаєш, той «гомик» — так-от, він має привести якогось поета, щоб почитав у Клубі книголюбів-рятувальників. Читатиме нам романтичні вірші. Як лорд Байрон! Правда, чудово? 

— Е-е-е… так? — насилу вимовила я. 

— Взагалі-то нічого особливого, — безтурботно пирхнула вона. — До нас часто навідуються автори. 

— Справді? Наприклад? 

— О, багато хто, дорога. Пенні дуже близько приятелює з Салманом Рушді. У всякому разі, ти прийдеш, серденько, адже так? 

— Це коли? 

— За тиждень у п’ятницю. Ми з Уною приготуємо гарячі воловани зі шматочками курки. Мене пересмикнуло від раптового переляку. 

— Адмірал і Елейн Дарсі будуть? 

— Щоб не часом! Чоловікам вхід заборонено, дурненька. Елейн прийде, а от хлопці підтягнуться пізніше. 

— Але ж Том із Жеромом приїдуть. 

— Та ж вони не хлопці, дорогенька. 

— Ти впевнена, що поезія Жерома — це те, що… 

— Бріджит, не розумію, що ти намагаєшся сказати. Знаєш, ми ж не вчора народилися. А завдання літератури — вільне вираження думки. О-о, і гадаю, трохи згодом заїде Марк. Він має обговорити з Малкольмом нюанси заповіту — мало що? 

1 серпня, п’ятниця 

58,5 кг (цілковитий провал дієти для бікіні), 

цигарки — 17 (дієтичний засіб), 

калорії — 625 (ачей, не все втрачено). 

18:30. Гр-р. Гр-р-р. Завтра їду до Таїланду, ще ніщо не спаковане, і я не второпала, що «п’ятниця за тиждень» у клубі книголюбів — це, курча, сьогоднішній вечір. Мені, їй-бо, від слова зовсім не хочеться перти аж до Ґрафтон-Андервуд. Зараз гарячий паркий вечір, і Джуд із Шез ідуть на чудову вечірку в «Річкове кафе». Однак, само собою, важливо підтримати маму, Томове любовне життя, мистецтво тощо. Поважаючи інших, поважаю себе. Крім того, моя завтрашня втома, коли сідатиму на літак, не матиме значення, адже лечу у відпустку. Збори в дорогу явно не триватимуть довго, адже потрібен лише базовий гардероб (кілька боді та якесь парео!), а пакування завше розтягується на весь час, який є, тому найефективніший спосіб використання часу — це виділити його якомога менше. Авжеж! От бачите! Так усе і зроблю. 

Північ. Щойно повернулася. Через звичне фіаско з дорожніми знаками (якби раптом війна, певно, щоб заплутати німців, найкраще позалишати вказівники на своїх місцях) я дуже пізно приїхала. Мене зустріла мама у вкрай дивному темно-бордовому оксамитовому каптані, що, вочевидь, мавбути літературно-книжним. 

— Як там Салман*? — запитала я, поки вона торохтіла про моє запізнення. 

— О, ми вирішили натомість приготувати курку, — пирхнувши, відповіла вона і крізь французькі двері з рифленим склом завела мене до вітальні, де я передусім помітила но- вий крикливий «родинний герб» із написом «Гакуна матата» над каміном зі штучного каменю. 

— Ч-ч-ч, — цитьнула зачарована Уна, піднімаючи палець. 

Претензійний Жером, з пірсингом на соску, який було добре видно під чорною камізелькою з мокрим блиском, стояв на тлі колекції кришталевого посуду, войовничо гор- лаючи перед півколом приголомшених пань із Клубу книголюбів-рятувальників з їхніми ланчами у витончених-костюмах-як-від-«Джеґер» на копіях стільців з обіднього гарнітуру епохи Реґентства: 

— Дивлюся на його твердий, маслакуватий, хтивий зад. Бачу, хочу, беру. 

У другому кінці кімнати я вгледіла маму Марка Дарсі, Елейн, із виразною гримасою притамованого сарказму. 

— Я хочу, — дерся далі Жером. — Стискаю його збуджені волохаті стегна. Мушу вставити. Надимаюся, шпарю… 

— Ти ба! Гадаю, це було просто несамовито! — вигукнула мама, зриваючись на рівні ноги. — Хто-небудь хоче волована? 

Вражає те, як світ панюсь середнього класу примудряється все прилизати під себе, обертаючи увесь хаос і заплутаність світу на милу, безпечну матусину трансляцію десь так, як рідина для очищення санвузла робить усе в туалеті рожевим. 

— О, як я люблю усне і писане слово! Завдяки йому почуваюся такою вільною! — захоплено просторікувала Уна перед Елейн, тим часом як Пенні Газбендз-Бозворт і Мейвіс Ендербері здмухували пилинки з Претензійного Жерома, наче він Т. С. Еліот. 

— Але я ще не закінчив, — забідкався Жером. — Я хотів продекламувати «Роздуми фістера» і «Порожні чоловічі дірки». 

І от тоді розлігся якийсь рев. 

— «Якщо спокійний ти перед юрбою, // Де зведено на тебе поговір».[98] 

Це був тато, а з ним адмірал Дарсі. Обидва п’яні як ніч. 

О боже. Останнім часом щоразу, коли бачу тата, він видається п’янющим, за якимось химерним сценарієм зміни ролей батька й доньки. 

— «Зневірений, залишився собою», — прогаркотів адмірал Дарсі, вистрибуючи на крісло на пострах усім паням. 

— «І зрозумів тягар чужих зневір», — мало не плачучи, додав тато, у пошуках підтримки зіпершись на адмірала. 

Налиганий дует заповзявся, немов сер Лоуренс Олів’є та Джон Ґілґуд, цілком продекламувати «Якщо» Редьярда 

Кіплінґа, що розлютило маму й Претензійного Жерома, які одночасно вчинили істерику. 

— Це типово, типово, типово, — сичала мама, поки адмі- рал Дарсі, б’ючи себе в груди, наспівно виголошував навко- лішки: «Поміж брехні самому чесним буть». 

— Поганенький реакційний колоніалістський віршик-доґґерель, — прошипів Жером. 

— «Якщо ти змусиш Серце, Нерви, Жили». 

— Тобто фігова римована поезія, — знову зашипів Жером. 

— Жероме, я не потерплю таких слів у себе вдома, — теж укотре шикнула мама. 

— «Служить тобі, як їх уже й нема», — виголосив тато, а відтак гепнувся на потертий килим, імітуючи смерть. 

— Ну, то нащо ви мене запросили? — таки не на жарт роздратовано прошипів Жером. 

— «І вистоїш, коли бракує сили», — проревів адмірал. 

— «І залишилась, — гаркнув тато з килима. — Воля лиш сама!» — тут він упав на коліна і здійняв руки. 

Якраз коли Жером, хряснувши дверима, вилетів геть, а Том кинувся його наздоганяти, поміж пань розлігся грім схвальних вигуків і вибухнули оплески. Розпачливо озир- нувшись на кімнату, я подивилася просто в очі Маркові Дарсі. 

— О на маєш! Це було цікаво! — проказала Елейн Дарсі, опинившись поруч зі мною, коли я саме схилила голову, намагаючись отямитися. — Поезія єднає молодих і старих. 

— П’яних і тверезих, — докинула я. 

Цієї миті нетвердою ходою підійшов адмірал Дарсі, стискаючи в руці свій вірш. 

— Рибонько, рибонько, моя кохана! — гукнув він, кидаючись на Елейн. — О, а онде як-її-там, — додав, скоса зиркаючи на мене. — Чудово! Прийшов Марк, ото молодець! Заїхав по нас, тверезий як скельце. Із власної волі. Я не знаю! — наговорив він. 

Обоє вони обернулися й подивилися на Марка, який сидів за Униним журнальним столиком за три пенси, щось чéркаючи, а його розглядав дельфін із синього скла. 

— На прийнятті пише заповіт, це мені невтямки! Робота, робота, робота, — ревів адмірал. — Взяв зі собою цю гарячу штучку, як її, кохана, Рейчел, еге? Чи Бетті? 

— Ребекка, — ущипливо відповіла Елейн. 

— І ще одне, її ніде не видно. Питаю його, що з нею сталося, а він щось бурчить! Не зношу буркотунів. Ніколи не зносив. 

— Ну, не думаю, що вона справді була… — пробурмотіла Елейн. 

— А чом би й ні? Чом би й ні? Цілком пристійна! Не маю поняття! Перебирає: то одна, то друга, то третя! Маю надію, що ви, юні леді, не перепурхуєте з місця на місце, як, очевидячки, ці молоді баламути. 

— Ні, — з жалем відповіла я. — Насправді, якщо ми когось кохаємо, то досить важко викинути їх із голови, коли нас кидають. 

Позаду пролунав якийсь гуркіт. Обернувшись, я побачила, що Марк Дарсі перекинув синього скляного дельфіна, що, своєю чергою, зачепив вазу з хризантемами та рамку з фотографією, утворивши мішанину з битого скла, квітів і клаптиків паперу, а сам бридкий дельфін дивом уцілів. 

Здійнялася метушня: усі — мама, Елейн і адмірал Дарсі рвонули до місця події, адмірал крокував навколо й горлопанив, тато силкувався жбурнути дельфіна на підлогу, примовляючи: «Спровадити це паскудство зі світу», а Марк, хапаючи свої папери, пропонував за все заплатити. 

— Ти готовий їхати, тату? — пробурмотів Марк із виразом глибокого збентеження. 

— Ні, ні, я не поспішаю, я був у прекрасному товаристві, разом з Брендою. Принеси мені ще портвейну, сину, будь ласкавий. 

Запала незручна пауза, впродовж якої ми з Марком дивились одне на одного. 

— Привіт, Бріджит, — наскоком промовив Марк. — Годі, тату, гадаю, нам таки треба йти. 

— Авжеж, ходімо, Малкольме, — долучилася Елейн, лагідно беручи його під руку. — Інакше попісяєшся на килим. 

— Ет, пісь-пісь, я не знаю. 

Усі троє попрощалися, і Марк з Елейн під слушним приводом випровадили адмірала за двері. Я стежила за ними, почуваючись спустошеною і пригніченою, аж раптом Марк вигулькнув знову й рушив до мене. 

— А, забув ручку, — пояснив він, беручи з журнального столика свій «Монблан». — Коли летиш у Таїланд? 

— Завтра вранці. — Я б заприсяглася, що коротку мить у нього була розчарована міна. — Звідки ти знаєш, що я їду в Таїланд? 

— У Ґрафтон-Андервуд лише про це й мова. Ти вже зібралася? 

— А як гадаєш? 

— Ще й кіт не валявся, — відповів він із відтінком сухої іронії. 

— Марку, — зарепетував його батько, — ну ж бо, хлопче, я так зрозумів, що то ти палав бажанням звідси поїхати. 

— Уже йду, — відповів Марк, озираючись через плече. — Це для тебе. 

Він подав мені зіжмаканий листок паперу, кинув мені… е-е-е… проникливий погляд і відтак вийшов. Я дочекалася, щоб ніхто на мене не дивився, й тремтячими руками розгорнула аркуш. Це була лише копія вірша тата й адмірала Дарсі. Навіщо він мені її дав? 

2 серпня, субота 

58 кг (цілковита безрезультативність дієти перед відпусткою), 

алкоголь — 5 одиниць, 

цигарки — 42, 

калорії — 4457 (повний відчай), 

спаковані речі — 0, 

ідеї щодо того, де паспорт, — 6, 

думки про те, де паспорт, бодай якось пов’язані з реальністю, — 0. 

5:00. Нащо, ох, нащо я їду у відпустку? Увесь час шкодуватиму, що Шерон — це не Марк Дарсі, а вона — що я не Саймон. 

Зараз п’ята ранку. Вся спальня закидана мокрим пранням, кульковими ручками й поліетиленовими пакетами. Не знаю, скільки взяти бюстгальтерів, не годна знайти свою маленьку чорну сукню «Джиґсо», без якої не можу їхати, ані другого шльопанця кольору рожевого желе, ще не маю дорожніх чеків і здогадуюся, що моя кредитна картка, мабуть, заблокована. До виходу з дому мені залишилося тільки півтори години, а це все не вміститься у валізу. Може, щоб заспокоїтися, кілька хвилин покурю й погортаю рекламний буклет. 

Гм-м-м. Буде дуже приємно просто лежати й смажитися на пляжі. Сонце, купання і… У-ух. Блимає вогник автовідповідача. Як же я не помітила? 

5:10. Натиснула кнопку «ПРОСЛУХАТИ ПОВІДОМЛЕННЯ». 

— Ой, Бріджит, це Марк. Я тут подумав. Ти в курсі, що у Таїланді сезон дощів? Мабуть, тобі варто взяти з собою парасольку. 

ТАЙСЬКА ЇЖА З СОБОЮ 

3 серпня, неділя 

Невагома (у повітрі), алкоголь — 8 одиниць (але під час польоту, отже, нейтралізовані завдяки висоті), 

цигарки — 0 (безвихідь: місце для тих, хто не палить), 

калорії — 1 мільйон (повністю утворений із фігні, яку я ніколи навіть не подумала б узяти в рот, якби її не було на підносі від авіакомпанії), пукання супутника — 38 (наразі), варіації запаху випущених газів — 0. 

16:00 за англійським часом. У небі в літаку. Мушу вдавати дуже зайняту, натягнувши плеєр і пишучи, бо неприємний чувак із сусіднього крісла у світло-коричневому синтетичному на вигляд костюмі не кидає спроб зі мною поговорити між тихим, але убивчим пердінням. Спробувала прикину- тися, що заснула, водночас затикаючи носа, проте за кілька хвилин чувак-страшидло поплескав мене по плечі й запи- тав: 

— Ти маєш якісь улюблені заняття? 

— Так, люблю подрімати, — відповіла я, але навіть цим його не спекалась, і за лічені секунди мене поглинув похмурий світ давніх етруських монет. 

Шерон і мене розлучили, бо ми так запізнилися на літак, що залишилися тільки місця нарізно, і Шеззі геть на мене роззлостилася. Однак вона, здається, якимось чудом це пережила, і це, ясна річ, зовсім не пов’язано з тим, що тепер вона сидить біля незнайомця в джинсах та вим’ятій сорочці відтінку хакі, схожого на Гаррісона Форда, і регоче, мов навіжена (неадекватний вияв емоцій, правда?) зі всього, що він каже. І це всупереч тому, що Шез ненавидить усіх чоловіків, адже ті позбулися своїх ролей і вдалися до мохнатизму та безглуздого насильства. А я тимчасом стирчу коло містера Синтетичного Апарата Для Пердіння і протягом дванадцяти годин не зможу закурити. Слава богу, маю гумку «Нікоретте». 

Не дуже добрий початок, але я таки не охолола до теми поїздки в Таїланд. Ми з Шерон будемо радше мандрівниками, ніж туристами, себто не залишимося в герметично закритих туристичних анклавах, а справді безпосередньо пізнаватимемо тамтешні релігію та культуру. 

Цілі відпустки: 

1. Бути мандрівницею в стилі гіпі. 

2. Схуднути завдяки помірній, бажано не загрозливій для життя дизентерії. 

3. Набути ледь помітної засмаги відтінку пісочного печива, а не яскраво-оранжевої на манір Шеріл Ґаскойн чи тієї, яка призводить до меланоми або зморщок. 

4. Гарно провести час. 

5. Знайти себе, а також окуляри від сонця. (Сподіваюся, вони у валізі.) 

6. Плавати й засмагати (переконана, там лише короткочасні тропічні зливи). 

7. Оглянути храми (проте маю надію, не забагато). 

8. Пережити духовне просвітлення. 

4 серпня, понеділок 

54 кг (важитися вже немає змоги, тому можу підбирати вагу собі під настрій: прекрасна перевага подорожі), 

калорії — 0, 

хвилини, проведені не на унітазі, — 12 (таке відчуття). 

2:00 за місцевим часом. Бангкок. Ми з Шеззі намагаємося заснути в найгіршому місці, в якому я коли-небудь бувала. 

Певно, задихнуся й перестану дихати. Коли ми пролітали над Бангкоком, там висіли густі сірі хмари й лило як із відра. 

У готелику «Сін Сейн» («Сін Се») немає туалетів, лише огидні смердючі дірки в землі у кабінках. Відчинене вікно і вентилятор абсолютно нічого не дають, бо цим повітрям можна було б гріти воду. Внизу відбувається дискотека (в готелі, а не під туалетом), і в паузах ми чуємо, як ціла вулиця завиває, тож ми обидві не годні заснути. Почуваюся якоюсь величезною білою обвислою й одутлою істотою. Волосся спочатку перетворилося на пір’я, а потім поналипало на обличчя. А найгірше те, що Шерон без угаву терендить про того незнайомця з літака, який скидався на Гаррісона Форда. 

— …Так багато подорожував… якось летів літаком «Суданських авіаліній», коли пілот із другим пілотом вирішили потиснути руку кожному пасажирові, і за ними зачинилися двері кабіни! Їм довелося вирубати їх сокирою. Він такий дотепний. Зупинився в готелі «Орієнтал» — просив заїхати. 

— Мені здається, що ми не хотіли мати нічого спільного з чоловіками, — сварливо відповіла я. 

— Ні, ні, я просто гадаю, що в незнайомому місці корисно побалакати з кимось, хто добряче помандрував світом. 

6:00. О 4:30 я врешті-решт заснула, однак мене розбудила Шерон, стрибаючи по ліжку й кажучи, що нам варто піти до храму й подивитися на схід сонця (через мало не стометровий шар хмар?). Більше не можу. Паскудство! Здається, в животі відбувається якийсь жах. Мені потроху відригується щось із запахом яєць. 

11:00. Ми з Шерон уже п’ять годин на ногах, і з них чотири з половиною — по черзі ходили в «туалет». За словами Шерон, страждання та просте життя — це складник духовного прозріння. Фізичний комфорт не просто не обов’язковий для духовності, а й гальмує її розвиток. Збираємося помедитувати. 

Полудень. Ура! Ми зареєструвалися в готелі «Орієнтал»! Розуміємо, що одна ніч тут коштуватиме більше, ніж тиждень на Корфу, але це непередбачений випадок, та й для чого існують кредитні картки? (Картка Шеззі досі дійсна, і вона каже, що мені можна буде повернути їй гроші пізніше. Цікаво, а це нормально — переживати духовне просвітлення завдяки чужій кредитці?) 

Ми обидві дійшли спільного висновку, що готель дивовижний, негайно перевдяглися в бірюзові банні халати, подуріли в пінистій ароматній ванні тощо. Крім того, Шеззі каже, що, аби стати мандрівником, не конче весь час обходитися без зручностей, позаяк саме контраст між світами і способами життя зумовлює духовне просвітлення. Я повні- стю згодна. Скажімо, з огляду на поточну ситуацію зі шлунком неймовірно ціную одночасну наявність унітазу й біде. 

20:00. Шеззі спала (або вмерла від дизентерії), тож я вирішила піти прогулятися по готельній терасі. Це просто розкіш. 

Я стала в непроглядній темряві, де м’які теплі повіви бризу відкидали мені з обличчя заяложене волосся, розглядаючи закрут ріки Менам-Чао-Прая — зі всіма мерехтливими вогниками та зачаєними човнами у східному стилі. Перельоти — це неймовірна штука: всього лише 24 години тому сиділа вдома на ліжку, оточена мокрим пранням, а зараз, куди не глянь, — неймовірна екзотика й романтика. Власне збиралася запалити цигарку, аж раптом у мене під носом з’явилася розкішна золота запальничка. Я глипнула на ви- хоплене вогником обличчя і видала дивний звук. Це був Гаррісон Форд із літака! Офіціант приніс досить міцний на смак джин з тоніком. Гаррісон Форд, або «Джед», пояснив, що в тропіках украй важливо приймати хінін. Тепер цілком ясно, чому Шез базікала про нього, не змовкаючи. Він поцікавився, які у нас плани. Я розповіла про наше рішення поїхати на гіпівський острів Самуї, поселитися в будиночку й спізнати духовне просвітлення. Він сказав, що, мабуть, поїхав би з нами. Я відповіла, що Шерон це потішило б (адже він вочевидь належить їй, хоч йому я цього не сказала) та що, мабуть, варто піти її розбудити. На той час мені було вже доволі зле через весь той хінін, а далі я запанікувала від того, що хтось одним пальцем погладив мене по щоці й нахилився до мене. 

— Бріджит, — шепнув якийсь голос, — ну ти й друзяка. 

От трясця, трясця. Це надійшла Шеззі. 

7 серпня, четвер 

53,5 чи, може, 52 кг?, 

цигарки — 10, 

поява на небі сонця — 0 разів. 

Самуї, острів у Таїланді (Гм: рими, як у пісеньці в стилі реп чи щось на кшталт того). 

Ми прибули на дуже ідилічний — якщо не брати до уваги проливний дощ — гіпівський пляж: принадний серпик піску, невеличкі будиночки на палях, і скрізь уздовж берега ресторани. Балкончики будиночків, зведених із бамбука, виходять на море. Стосунки між мною та Шез досі пронизані холодом, і в неї розвинулася якась ірраціональна антипатія до «Хлопців Із Навколишніх Халуп», внаслідок чого, дарма що не провівши тут і вісімнадцяти годин, ми мусили тричі змінювати місце свого перебування під дощем. Першого разу це було цілком обґрунтовано, адже за якихось три хвилини підійшли хлопці й спробували нам дещо продати — чи то героїн, чи то опій, чи то молочну іриску. 

Тоді ми переїхали до нового готельного будиночка, туди, де в сусідньому хлопці були вельми респектабельні на вигляд, як-от біохіміки чи щось таке. Та, на жаль, ці біохіміки прийшли й розповіли нам, що три дні тому в нашому будиночку хтось повісився, після чого Шеззі наполягла, щоб ми з нього переселилися. Доти стало вже темно, хоч око виколи. Біохіміки запропонували допомогти нам із багажем, але Шез нізащо б на таке не погодилася, тож нам довелося цілу вічність теліпатися берегом із наплічниками. І на до- вершення, здолавши понад 30 000 км заради того, аби прокидатися на березі моря, ми опинилися в якійсь халупчині з видом на задній двір ресторану й канаву. Отож тепер маємо лазити пляжем туди-сюди у пошуках іншого будиночка, розташованого на узбережжі, але без так званих поганих хлопців неподалік та необтяженого кармою повішеника. Капосна Шеззі. 

23:30. Трясц йго мтер класно кайфанули в кнайпі з травичкою, Шез відпадна. Найліпшколіжанк. 

8 серпня, п’ятниця 

51 кг (побічний ефект спалаху шлункової інфекції), 

алкоголь — 0 одиниць, 

цигарки — 0 (дуже добре), 

чарівні гриби — 12 (ммммм овва-а-а-а-а-а!). 

11:30. Прокинувшись, — щоправда, досить пізно — виявила, що я сама. Ніде в будиночку Шез не було, тож я вийшла на балкон і роззирнулася. Як не прикро, та виглядало на те, що на місці найближчих сусідів, страхітливих шведських дівчат, виявився тепер Хлопець Із Будиночка Неподалік, але це явно не мій провтик, адже подорожні постій- но приїжджають і від’їжджають. Начепила сонцезахисні окуляри з корекцією зору, бо лінз наразі не маю, і, придивившись пильніше, вгледіла, що Хлопець, Який Нещо- давно Запопав Будиночок Неподалік, перетворився на двійника-Гаррісона Форда з літака, зальотника-з-готелю- «Орієнтал». Поки я за ним спостерігала, він відвернувся й усміхнувся до когось, хто саме виходив з його будиночка. 

Це була Шеззі, яка наочно демонструвала, що філософська система «під час подорожі, уникай Хлопців Із Будиночків Неподалік» містить величезну обмовку «хіба що вони над- звичайні красені». 

13:00. Джед везе нас обох у кафе на омлет із чарівними грибами! Спочатку в нас виникли сумніви — як у тих, хто строго проти речовин з обмеженим доступом, та Джед розтлумачив, що чарівні гриби — це не наркотики, а сама природа, і вони вкажуть нам шлях до духовного просвітлення. Я дуже піднесена. 

14:00. Я разюче, екзотично прекрасна, я красуня і частинка всіх барв і самого життя з його законами. Коли лежу ось тут на піску й дивлюся на небо крізь свій армійський кашкет, його прошивають дрібні іскорки світла, і це гарна-прегарна, найнезабутніша штука з-поміж усіх тих, які можна побачити. Шеззі незрівнянна. Візьму кашкета в море, і краса моря поєднається з дорогоцінними іскорками світла, наче з коштовними каменями. 

17:00. Сама в кнайпі з травичкою. Шеззі зі мною не говорить. Після омлету з чарівними грибами спочатку нічого не відбувалося, але дорогою назад до нашого будиночка мені все зненацька здалося вкрай кумедним, і я, на біду, почала заходитися від дурнуватого сміху. Проте скидалося на те, що Шез не в’їжджає в цей прикол. Повернувшись до нашого останнього будиночка, я вирішила за допомогою тонкої мотузки повісити свій гамак надворі, та порвалася, а я впала на пісок. Тієї миті це видалося мені таким потіш- ним, що я відразу захотіла повторити і, як запевняє Шез, упродовж сорока п’яти хвилин раз у раз розігрувала смішне падіння гамака, причому повторення не применшували моїх веселощів. Джед був у будиночку з Шез, але пішов поплавати, тож я вирішила зайти, щоб її побачити. Вона лежала на ліжку, стогнучи: «Я потворна, потворна, потворна, потворна». Занепокоєна відразою Шеззі до себе самої, контрастною-до-мого-настрою, я поквапилася до неї, щоб підбадьорити. Однак на льоту помітила своє відображення в дзеркалі і — ніколи в житті не бачила вродливішого й чарівнішого створіння. 

Шез заявляє, що наступні сорок хвилин я не покидала спроб підняти їй настрій, але мою увагу постійно відвертало власне відображення в дзеркалі, тож я ставала в різні пози і впрошувала, щоб Шез мною захоплювалася. Шез тимчасом переживала справжню емоційну травму, бо була впевнена, що її лице й тіло страшенно спотворені. Я пішла принести їй поїсти й повернулася з бананом і «Кривавою Мері», гигикаючи та розповідаючи, що офіціантка в ресторанчику мала на голові абажур, опісля я задурманено повернулася на своє місце перед дзеркалом. Далі, за словами Шез, я дві з половиною години лежала на пляжі, витріщаючись на армійський кашкет і спокійно помахуючи в повітрі пальцями, поки вона розмірковувала над самогубством. 

Все, що я пам’ятаю, — це те, як, поринувши у свій стан із головою, пізнала найщасливіші моменти свого життя, упевнена, що осягнула глибинні, незмінні закони життя, і треба було тільки увійти у стан глибинного Потоку (про що докладно йдеться в «Емоційному інтелекті») й таким чином свідомо та умиротворено підпорядковуватися Зако- нам, аж раптом хтось наче вимкнув рубильник. Повернулася до будиночка — і в дзеркалі замість жіночого втілення світлосяйного Будди штибу Ясмін Ле Бон[99] виявила саму себе — обличчя розчервонілося та спітніло, волосся з одного боку зализане, а з другого стирчить, як стріха, ще й Шез дивиться на мене з ліжка із виразом душогубки з сокирою. 

Мені дуже сумно й соромно за свою поведінку, але то діяла не я, а ті гриби. Може, якщо повернуся в будиночок і побалакаю про духовні просвітлення, вона перестане бути такою придиракою. 

15 серпня, п’ятниця 

51,5 кг (ледь-ледь гладший настрій), 

алкоголь — 5 одиниць, 

цигарки — 25, 

духовні просвітлення — 0, 

катастрофи — 1. 

9:00. У нас була фантастична відпустка, хоча й без духовного просвітлення. Я почувалася трохи обділеною увагою, бо Шез нерідко бувала з Джедом, але сонце справді досить часто виходило з-за хмар, тому, коли вони шпокалися, я плавала й засмагала, а вечорами ми всі втрьох вечеряли. Серце Шез злегка розбите, бо вчора увечері Джед поїхав на якісь інші острови. Ми маємо намір потішити себе сніданком (однак без чарівних грибів). А потім знову матимемо змогу побути лише вдвох і порозважатися. Ура! 

11:30. Боженьку, це ж повна дупа. Ми з Шерон щойно повернулися до нашого будиночка і виявили, що колодку відкри- то, а наплічники щезли. Ми, йдучи, достоту його зачинили, а хтось, вочевидь, вломився досередини. На щастя, ми мали при собі паспорти, і, в принципі, не всі речі були в рюкзаках, але скидалося на те, що наших квитків на літак і дорожніх чеків не стало. Після Бангкока зі всіма тамтешніми закупами і т. ін. картка Шеззі недійсна. Маємо лише 38 доларів на двох, рейс із Бангкока до Лондона — у вівторок, а ми за сотні миль звідти на якомусь острові. Шерон плаче, а я весь час марно намагаюся її розвеселити. 

Уся ця ситуація нагадує «Тельму і Луїзу», коли Тельма спить із Бредом Піттом, який краде всі їхні гроші, Джина Девіс запевняє, що все гаразд, а Сьюзен Сарандон рюмсає і приказує: «Ніщо не гаразд. Тельмо, однозначно не гаразд». 

Сам переліт до Бангкока, аби встигнути на літак, обійдеться кожній із нас по 100 доларів, а далі хтозна, чи повірять на бангкокському летовищі, що ми втратили квитки, і чи загалом зможемо… О боже. Треба не вішати носа й бадьоритися. От запропонувала Шеззі, щоб ми повернулися до кнайпи з травою, вихилили пару «Кривавих Мері» і з цим переспали, та їй зірвало дах. 

Проблема в тому, що почасти я у відчаї, а почасти думаю, що зазнати кризи й пережити пригоду — це класно, та ще й так перемикає з переживань через обхват стегон. Гадаю, я просто вислизну і принесу ті «Криваві Мері». Чому б нам не підтримати себе на дусі. В усякому разі до понеділка тут нічим не зарадиш, бо все зачинене: хіба що піти в якийсь бар і роздобути грошей, виконуючи екзотичні танці, під час яких із нас вистрибували би м’ячики для настільного тенісу, проте чомусь не думаю, що ми б витримали конкуренцію. 

13:00. Ура! Шезззі я змешкаєм в Самуї як гіпі рва банани продавати мушлі нпляжі. От тк духовне просвітлення. Клсно до срчки. Поклдатися тіки на себе. Одухтврність. 

17:00. Гм. Шез іще спить, та це мене тішить, бо вона доволі важко переживає наше становище. Я вважаю, що це слушна нагода перевірити свою самостійність. Є ідея. Піду в той великий готель і розпитаю на стійці реєстрації, як можна зарадити нашій кризовій ситуації. Наприклад, я могла б зателефонувати у фірму, що займається дорожніми чеками. Однак тоді ми нізащо вчасно не отримаємо відшкодування. Ні, ні. Зберігати позитив. 

19:00. Ось що. Якщо лишень не падаєш духом, завжди з’явиться що-небудь, що визволить тебе зі скрутного становища. На кого ж іще я налетіла у фоє готелю, як не на Джеда! Він сказав, що його подорож на інші острови було скасовано через дощ, що сьогодні ввечері він повертається назад до Бангкока і саме збирався зайти до нас у гості, щоб попрощатися перед від’їздом. (Певно, Шез може трохи засмутитися, що він не пішов шукати її відразу, але все-таки. Можливо, думав, що ми вже поїхали або… Слухайте, я не починатиму зациклюватися замість Шерон.) 

У всякому разі, Джед нам страшенно співчував, хоча й зауважив, що не варто було залишати в тому будиночку нічого цінного, навіть у зачиненому на колодку. Він прочитав мені коротку лекцію (збіса сексуально, такий собі образ батька / священника), а тоді сказав, що нам треба піднапружитися, аби вчасно потрапити до Бангкока на вівторковий рейс, бо на всі сьогоднішні й завтрашні рейси звідси вже немає місць, але він спробує взяти для нас квитки на завтрашній нічний потяг, щоб ми точно встигли на літак. Крім того, він запропонував дати нам грошей на таксі й оплатити готель. На його думку, якщо ми в понеділок із самого ранку зателефонуємо представникові туристичного агентства в Лондон, нам, безперечно, переоформлять квитки, щоб ми забрали їх в аеропорту. 

— Ми віддамо тобі гроші, — вдячно сказала я. 

— Гей, не переймайся, — відповів він. — Це не так уже й багато. 

— Ні, ми віддамо, — наполягала я. 

— Ну, нехай, коли зможете собі це дозволити, — засміявся він. 

Щедре й багате омріяне божество, хоч, звичайно, гроші неважливі. Крім тих випадків, коли їх бракує у кризовій ситуації. 

18 серпня, понеділок 

У потягу, який їде з залізничного вокзалу Сураттані на Самуї до Бангкока. Тут цілком непогано, розглядаємо суцільні рисові поля та людей у конусоподібних капелюхах, які пролітають за вікном. Щоразу, коли потяг зупиняється, люди підходять до вікон, пропонуючи нам сате з курятини, і це смакота. Не перестаю думати про Джеда. Він був таким добрим і так став нам у пригоді, що нагадав мені того Марка Дарсі, який ще не накивав п’ятами з Ребеккою. Він навіть подарував нам одну зі своїх дорожніх сумок, щоб ми склали туди ті свої речі, яких не поцупили, та всі шампуньчики й милка з різних готелів, у яких він зупинявся. Шез щаслива, позаяк вони обмінялися номерами телефонів і адресами та, щойно вона повернеться, мають намір зустрітися. Взагалі-то, якщо цілком відверто, Шез так запишалася, що годі витримати. Та це справедливо, адже вона натерпілася горя зі Саймоном. Я завжди здогадувалася, що вона ненавидить не всіх чоловіків, а лише засранців. О боже, сподіваюся, ми встигнемо на літак. 

19 серпня, вівторок 

11:00. Бангкокське летовище. Немов страшний сон. Здається, вся кров шугає в голову, і я майже не бачу на очі. 

Шез пішла вперед, щоб затримати літак, поки я приволочу багаж. Мені треба було минути службовця з собакою на повідку, який рвався до моєї сумки й гавкав. Усі співробітники авіакомпанії почали щось тараторити, і згодом якась жінка у військовому однострої забрала мене з сумкою в окрему кімнату. Вони спорожнили сумку, відтак, узявши ніж, розпороли підкладку, а всередині виявився целофановий мішечок з білим порошком. А далі… О боже. О боже. Хто-небудь, допоможіть мені. 

20 серпня, середа 

38 кг, 

алкоголь — 0 одиниць, 

цигарки — 0, 

калорії — 0, 

шанси коли-небудь знову поїсти тайської їжі з собою — 0. 

11:00. Під вартою у відділку поліції, Бангкок. Спокійно. Спокійно. Спокійно. Спокійно. 

11:01. Спокійно. 

11:02. У мене на ногах кайдани. У мене НА НОГАХ КАЙДАНИ. Я перебуваю у смердючій камері десь у Третьому світі з вісьмома тайськими повіями й горщиком у кутку. Таке враження, що знепритомнію від задухи. Цього не може бути. 

11:05. О боже. Всі частинки пазла складаються в одне ціле. Не можу повірити, що хтось міг бути таким черствим, аби з кимось переспати, далі потягнути всі його речі й, пошивши в дурні, змусити друга стати наркокур’єром. Повний атас. Хай там як, сподіваюся, що сюди ось-ось прийде посол Великої Британії, щоб усе пояснити і мене звідси витягти. Полудень. Починаю трохи непокоїтися, куди дівся британ- ський посол. 

13:00. Звісно, британський посол нагодиться після обідньої перерви. 

14:00. Мабуть, британського посла щось затримало, ймовірно, йдеться про нагальніший випадок справжньої кон- трабанди наркотиків, а не про якусь простодушну жертву обману. 

15:00. Божечку, яка ж це дупа. Таки маю надію, що хтось, курча, повідомив британського посла. Безсумнівно, Шеззі здійме тривогу. А може, й Шеззі затримали? Але де ж вона? 

15:30. Ач, я мушу, просто мушу тримати себе в руках. Усе, що в мене зараз є, — це я сама. Довбаний Джед. Не можна плекати в собі образу... О боже, яка я голодна… 

16:00. Щойно заходив охоронець з якимось огидним рисом і кількома особистими речами, які дозволено мати при собі, — одними трусами, фотографією Марка Дарсі й іншою фотографією, Джуд, на якій та показує Шеззі, як досягати оргазму, а також із якимось зім’ятим клаптиком паперу з кишені джинсів. Я спробувала запитати в охоронця про британського посла, та він лише кивнув головою і сказав щось таке, чого я не втямила. 

16:30. От бач. Навіть коли здається, що все дуже погано, все-таки відбуваються осяйні речі. Зібганий папірець виявився татовим віршем з клубу книголюбів, який дав мені 

Марк. Це література. Прочитаю його і подумаю про прекрасне. 

Редьярд Кіплінґ 

Якщо 

Якщо спокійний ти перед юрбою, 

Де зведено на тебе поговір, 

Зневірений, залишився собою, 

І… 

Боже милий. БОЖЕ милий. Тут у Таїланді досі стинають 

людям голови? 

21 серпня, четвер 

32 кг (дуже добре, але тільки в уяві), 

алкоголь — 14 одиниць, однак також в уяві, 

цигарки — 0, 

калорії — 12 (рис), 

кількість разів, які шкодувала, що замість Таїланду не поїхала в Кліторпес, — 55. 

5:00. Провела цю жахливу ніч, скрутившись калачиком на напханому шкарпетками старому мішку — типу матрац, що кишить блохами. Прикольно, як швидко звикаєш до бруду й дискомфорту. 

Найгірше тут — ось цей запах. Мені вдалося кілька годин поспати, і це було б чудово, якби не мить, коли прокинулася і пригадала, що сталося. Про посла Великої Британії й досі ні слуху ні духу. Безперечно, це якась помилка, і все буде добре. Мушу триматися. 

10:00. Тільки-но у дверях з’явився охоронець із якимось хлопакою в рожевій сорочці, що скидався на якогось мажора. 

— Ви британський посол? — заволала я, практично кидаючись на нього. 

— А, ні, помічник консула. Чарлі Палмер-Томпсон. Надзвичайно приємно з вами познайомитися, — і він потиснув мені руку жестом, який міг би стати підбадьорливобританським, якби після цього Чарлі мимоволі не витер власну руку об штани. 

Він розпитав у мене, що трапилося, і записав подробиці у блокнот «Малберрі» у шкіряній оправі, примовляючи щось на кшталт: «Ого-го, нічого собі, яке жахіття», — наче я розказувала йому кумедний випадок із гри в поло. 

Мене охопила паніка, бо: а) він, вочевидь, не розшолопав серйозності ситуації; б) не виглядав — не те щоб я була снобкою чи щось такого, — на ідеального британського розумника; в) і близько не справляв враження такого переконаного, як мені хотілося б, у тому, що все це помилка та що мене от-от збираються звільнити. 

— Але чому? — спитала я, вкотре переповівши всю ту історію. 

Розтлумачила йому, як Джед, найімовірніше, сам вломився до нашого будиночка й заздалегідь усе це спланував. 

— Ну, розумієте, головний біль ось у чому, — Чарлі конфіденційно нахилився вперед, — у кожного, хто сюди потрапляє, є певна історія, зазвичай майже аналогічна до вашої. 

Тому якщо цей паскудник Джед щиросердно у всьому не зізнається, маємо трохи делікатну ситуацію. 

— Мені загрожує смертна кара? 

— Милостивий боже, ні. Офігіти можна. Навіть такого не думайте. Найгірше, що вас може спіткати, — це десять років. 

— ДЕСЯТЬ РОКІВ? Але ж я нічого не вчинила. 

— Еге ж, еге ж, він негідник, я розумію, — відповів він, щиро киваючи головою. 

— Однак я не знала, що там ця штука! 

— Звісно, аякже, — притакнув він із такою міною, мовби потрапив у глупувату ситуацію на коктейльній вечірці. 

— Ви зробите все можливе? 

— Обов’язково, — запевнив він, встаючи. — Еге. 

Він сказав, що принесе мені перелік адвокатів на вибір та що міг би зробити два телефонні дзвінки від мого імені, аби, не гаючи часу, детально описати, що зі мною трапилося. Я була доволі розгублена. Правду кажучи, найкращою кандидатурою був би Марк Дарсі, проте мені геть не подобалася ідея зізнатися йому, що я знову потрапила в халепу, особливо після того, як він владнував цілу ту минулорічну фігню між мамою й Джуліу. Врешті-решт я спинилася на Шеззі та Джуд. 

Почуваюся так, наче моя доля зараз у руках якогось представника «золотої молоді» щойно-з-Оксбиджа. Боже, як же тут жахливо. Така спека, сморід і сюр. Усе здається мені нереальним. 

16:00. Чорна безнадія. У мене все життя було відчуття, що от-от відбудеться щось жахливе, і ось воно трапилося. 

17:00. Не слід зневірюватися. Мушу гнати від себе ці думки. Може, прочитаю вірш і спробую проігнорувати перші чотири рядки: 

Редьярд Кіплінґ 

Якщо 

Якщо спокійний ти перед юрбою, 

Де зведено на тебе поговір, 

Зневірений, залишився собою, 

І зрозумів тягар чужих зневір; 

Якщо навчився ти терпляче ждати, 

Поміж брехні самому чесним буть, 

Не прибирався у святецькі шати 

І люттю не відплачував за лють; 

Якщо ти мріям не віддавсь на ласку, 

Якщо ти владар пристрастям своїм, 

Якщо приймаєш Успіх та Поразку 

І знаєш, що ціна та сама їм; 

Якщо слова твої, немов приманку, 

Негідник перед дурнем вихваля, 

І знищено твій труд весь доостанку, — 

А ти зумієш все почать з нуля; 

Як все, твоїми створене руками, 

Зробити зможеш ставкою у грі, 

Програть і знову працювать роками, 

Не згадуючи програші старі; 

Якщо ти змусиш Серце, Нерви, Жили, 

Служить тобі, як їх уже й нема, 

І вистоїш, коли бракує сили 

І залишилась Воля лиш сама; 

Як ти шляхетний між простого люду, 

Як ти простий і серед королів, 

Якщо на тебе не зведуть облуди 

Ні ворог твій, ні друг твій поготів; 

Якщо, забувши біль, поразки, втому, 

Свій шанс єдиний зможеш віднайти, — 

Твій, сину, світ і все, що є у ньому, 

Та більш того — тоді Людина ти! 

Хороший вірш. Дуже хороший, майже як порадник. Може, саме через те Марк Дарсі мені його й дав! Можливо, відчув імовірність того, що на мене чигатиме небезпека! Чи може, просто намагався сказати мені щось про мій світогляд. Ну й нахабство. Загалом я не впевнена, що свій шанс єдиний зможу віднайти або чи справді мені хочеться бути людиною. Крім того, важкувато приймати цю поразку так само, як успіхи, позаяк у мене не було жодного, який спадав би зараз на думку, але все одно. Та змушу серце, нерви, жили, служить собі тощо, як під час Першої світової війни або як вояка в джунглях, чи про що там ідеться в Редьярда Кіплінґа, і просто триматимусь. Принаймні в мене не стріляють, і я не мушу захоплювати висоту. А поза тим, у в’язниці не витрачаю грошей, тож фактично полегшую свою фінансову кризу. Авжеж, треба побачити позитив. 

Вигоди від перебування у в’язниці: 

1. Не тринькаю грошей. 

2. Стегна істотно схудли, тож, напевно, я без жодних зусиль утратила щонайменше три кілограми. 

3. Відсутність миття піде на користь волоссю, це те, чого я раніше не в змозі була зробити, бо тоді зачіска надто дика, аби вийти з нею на люди. 

Отже, коли поїду додому, буду худенькою, з блискучим волоссям і не в такій скруті. Але коли поїду додому? Коли? Старою. Мертвою. Якщо пробуду тут десять років, то вже ніколи не зможу народити дітей. Хіба що після виходу звідси вживатиму ліки від безпліддя й заведу вісьмох. Стану самотньою розбитою старою жінкою, що грозить кула- ком вуличним хлопчиськам, які кидають лайно в поштову скриньку. А може, народити дитину в ув’язненні? Я могла б переконати помічника консула Великої Британії якось мене запліднити. Але де ж мені у в’язниці роздобути фолієву кислоту? Може вирости дитина із затримкою розвитку. Це треба припинити. Годі. Годі. Всюди вбачаю катастрофу. Однак це і є Катастрофа. Прочитаю Вірш іще раз. 

22 серпня, п’ятниця 

Калорії — 22, 

незабутні хвилини втечі ген-ген звідсіля — 0. 

20:00. Жіночий виправний заклад, Бангкок. Сьогодні вранці прийшли й перевели мене з поліційного відділку до справжньої тюрми. Я в розпачі. Вочевидь це означає, що на мене забили і змирилися з тим, що мені капець. Камера — це велика брудна кімната, в яку запхали як мінімум шістдесят жінок. Виглядає на те, що поки стаю дедалі бруднішою й виснаженішою, з мене невблаганно облущують будь-які гідність та індивідуальність. Сьогодні я вперше за чотири дні заплакала. 

Таке враження, що я елемент, відторгнутий суспільством. Так наче про мене вже збираються забути, і я просто зачахну, змарнувавши життя. Спробую заснути. Було б так круто поспати. 

23:00. Хай йому грець. Тільки-но заснула, як прокинулася від того, що щось присмокталося до шиї. Це до мене допалося Лесбійське Кодло. 

Усі вони взялися мене цілувати й обмацувати. Я не мала чим підкупити їх, щоб перестали, бо вже віддала свій бюстгальтер «Вандербра», а розгулювати без трусів — не варіант. Годі було волати до тюремного наглядача, адже це найгірше, що тут можна заподіяти. Тож я була змушена поміняти свої джинси на старий замазаний саронґ. Хоча, звісно, почувалася потерпілою, проте, з іншого боку, не могла боронитися, адже від того, що мене просто торкаються, було так приємно. А-а-а! Може, я лесбійка? Ні. Не думаю. 

24 серпня, неділя 

Хвилини сліз — 0 (ура!). 

Відколи поспала, настрій набагато кращий. Пошукаю-но я Фрао. Фрао — моя подружка, бо її перевели сюди тоді само, коли мене, і я позичила їй свій бюстгальтер «Вандербра». 

Хоч вона й не має грудей, щоб його вдягати, здається, він їй подобається — вона ходить у ньому, не знімаючи й повторюючи: «Мадонна». 

Не можу позбутися думки, що це прихильність із розрахунку або ж любов заради нижньої білизни, та жебракам вибирати не доводиться, а таки гарно мати друга. Крім того, не хочеться, щоб це нагадувало те, як вибралися на волю 

Бейрутські заручники, і стало зрозуміло, що насправді Террі Вейта ніхто не любить. Знаєш, якщо постаратися, можна звикнути до чого завгодно. Я не піддамся суцільному депреснякові. Ясна річ, удома мусять вдаватися до якихось заходів. Шеззі й Джуд організовуватимуть кампанії в пресі, як для Джона Маккартні, та вистоюватимуть під Палатою громад із плакатами з моїми портретами й піднятими догори факелами. Та ж має бути хоч щось, що я могла би зробити. Як на мене, якщо мій вихід з ув’язнення залежить від того, чи затримають Джеда і чи виб’ють із нього зізнання, слід докласти трохи більше довбаних зусиль до затримання та вибивання. 

14:00. Ура! Неждано-негадано я стала найпопулярнішою дівчиною в камері. Потихеньку вчила Фрао слів пісень Мадонни, бо вона має пунктик на Мадонні, аж тут навколо нас почала збиратися невеличка група. Вочевидь, я зажила слави такої собі богині, бо від початку до кінця знала слова її «Непорочної колекції». Врешті-решт на численні прохання публіки я була змушена виконати пісню «Як Діва», стоячи на купі матраців у бюстгальтері «Вандербра» та парео і використовуючи «тампакс» замість мікрофона, після чого пронизливо розверещався охоронець. Перевівши погляд, я зауважила, що сюди щойно впустили представника британського консула. 

— А, Чарлі, — прихильно промовила я, спустившись із тих матраців і поспішаючи до нього, а водночас силкуючись натягнути саронґ, затулити ним бюстгальтер і зберегти власну гідність, — я така рада, що ви прийшли! Нам є про що поговорити! 

Судячи з усього, Чарлі не знав, де йому діти очі, та, здавалося, щоразу звертав погляд на мій чудо-бюстик. З британського посольства він приніс мені сумку з необхідними речами — трохи води, печиво, канапки, засіб від комах, папір і ручки та, що найважливіше, мило. Я була вражена. 

Це найкращий подарунок у моєму житті. 

— Дякую, дякую, не знаю, як вам віддячити, — емоційно говорила я, мало не хапаючи його в обійми та грубо не трахаючи, приперши до ґрат. 

— Нема за що, це стандартний набір, справді. Я приніс би й раніше, але ті невиправні мавпи в офісі зжирали канапки. 

— Розумію, — відповіла я. — Чарлі, а тепер про Джеда. — Порожній погляд. — Пригадуєш Джеда? — запитала я тоном передачі «Слухай разом із мамою»[100]*. — Чувака, який дав мені торбу? Дуже важливо, щоб ми його спіймали. Я хотіла б, аби ви зібрали про нього якнайбільше деталей, а тоді прислали мені когось із відділу наркотиків, щоб очолив пошуки. 

— Гаразд, — серйозно, та водночас вкрай непереконливо погодився Чарлі. — Гаразд. 

— То покваптеся, — промовила я, перетворюючись на постать штибу Пеґґі Ашкрофт[101] періоду останніх днів бри- танського колоніального панування в Індії, яка от-от дасть йому парасолькою по голові. — Якщо тайська влада так прагне подати приклад у питанні боротьби з наркотиками, що без суду кидає за ґрати невинних громадян західних країн, вона принаймні має виявити зацікавленість до затримання наркоторговців. 

Чарлі пришелепкувато на мене витріщився. 

— Ух ти, слушно, слушно, — сказав, суплячи брови і з запалом киваючи головою, та в його непритомному погляді не було й проблиску розуміння. 

Аж коли я розтлумачила все ще кілька разів, Чарлі раптом уторопав: 

— Ух ти, ух ти. Розумію, про що ви. Ух ти. Вони мусять ловити чувака, який тебе сюди запроторив, бо інакше виглядатиме на те, що вони й не намагаються. 

— Саме так, — розпливлася в усмішці я, насолоджуючись результатом своєї роботи. 

— Слушно, слушно, — сказав Чарлі, підводячись з усе ще дуже серйозним виразом обличчя. — Спробую домогтися, щоб вони негайно бралися до справи. 

Я вела за ним поглядом до виходу, дивуючись, як така істота зуміла піднятися по службовій драбині британської дипломатичної служби. Зненацька мене осяяла думка. 

— Чарлі? — покликала я. 

— Угу, — озвався він, опускаючи погляд, аби перевірити, чи не розстебнута ширінка. 

— Чим займається ваш батько? 

— Тато? — обличчя Чарлі просвітліло. — О, працює в Міністерстві закордонних справ. Ще той старигань. 

— Він політик? 

— Ні, тепер державний службовець. Колись був правою рукою Дуґласа Герда[102]. 

Поспіхом глипнувши, чи не дивляться охоронці, я нахилилася до нього: 

— І як тут розвивається ваша кар’єра? 

— Чесно кажучи, трохи гальмує, курча, — весело відповів він. — Та то довбана забита діра, напхана, мов оселедцями, хіба що провернеш якесь діло на островах. О, перепрошую. 

— Невже для вас не було би краще провернути вдалий дипломатичний маневр? — почала спокусливо я. — Чому б вам просто не дзенькнути своєму татові… 

25 серпня, понеділок 

45 кг (худющість, що вимагає уваги), кількість… та пішло воно до дупи, розум вивітрився. Що, вочевидь, корисно для схуднення. 

Полудень. Кепський, виснажливий день. Певно, я здуріла, раз подумала, що можу на щось повпливати. Комарі і блохи загризають до смерті. У мене нудота, слабкість, ще й без- перервний пронос, а це, з огляду на ситуацію з горщиком, завдає клопоту. Проте в якомусь сенсі воно й непогано, адже від того, що крутиться голова, усе стає нереальним — куди кращим від дійсності. Якби ж то заснути. Так душно. Мабуть, у мене малярія. 

14:00. Довбаний Джед. Тобто як хтось може бути таким?.. Однак не треба тримати образи, бо так я шкодитиму сама собі. Абстрагуюся. Не бажаю йому ні зла, ні добра. Дистанціююся. 

14:01. Довбаний кінчений жеребець, кабанюра, гуляка, виплодок пекла. Сподіваюся, він гепнеться лицем на ди- кобраза. 

18:00. Вдалося! Вдалося! Годину тому прийшов охоронець і виштовхав мене з камери. Фантастично вирватися й опи- нитися подалі від того смороду. Мене відвели в невеличке приміщення для допитів зі столом із жаростійкого пластику під дерево, сірою металевою картотекою та примірником японського порножурналу для ґеїв, що його охоронець поспіхом забрав, коли увійшов якийсь куций тайський високопосадовець середніх років і представився як Дудвані. 

Він виявився співробітником відділу боротьби з наркоторгівлею й досить міцним горішком. Браво, Чарлі. Я взялася за виклад подробиць цієї історії: рейси, якими Джед прилетів і, ймовірно, відлетів; торба; опис Джеда. 

— Тож, виходячи з цього, ви напевно зможете його вистежити? — підсумувала я. — На цій сумці мають бути його відбитки пальців. 

— Ох, ми знаємо, де він, — зверхньо сказав він. — І в нього немає відбитків пальців. Фі-і. Не мати відбитків. Це як, скажімо, не мати сосків. 

— То чому ж ви його не схопили? 

— Він у Дубаї, — незворушно відповів той. 

Нараз мене пойняла справжня злість. 

— О, він у Дубаї, еге? — повторила я. — І ви все про нього знаєте. І знаєте, що він це зробив. І знаєте, що я цього не чинила, а він підлаштував так, аби здавалося, що вчинила, хоч це й не так. Та ви щовечора повертаєтесь додому до своїх любих сате на патичках, дружини й дітей, а я застрягла тут до кінця свого дітородного віку за щось, чого не вдіяла, лишень через те, що вам ліньки змусити когось зізнатися в тому, чого я не зробила. — Він заціпеніло подивився на мене. — Чому ви не змусите його зізнатися? 

— Він у Дубаї. 

— Що ж, тоді примусьте зізнатися когось іншого. 

— Міс Джонс, ми в Таїланді… 

— Певне, хтось бачив, як він заліз у наш будиночок, або виконав це для нього. Хтось мусив зашити наркотики під підкладку. Це було зроблено за допомогою швейної машини. Йдіть і розслідуйте, як належить. 

— Ми робимо все, що нам до снаги, — холодно зауважив він. — Наш уряд вельми серйозно ставиться до будь-якого порушення законів про наркотики. 

— А мій уряд вельми серйозно ставиться до захисту своїх громадян, — відповіла я, на мить задумавшись про Тоні Блера й уявивши собі, як він сягнисто заходить до цієї кімнати й кийком лупить тайського чиновника по голові. 

Таєць відкашлявся, щоб говорити далі. 

— Ми… 

— І я журналістка, — перебила я його, — однієї з найпопулярніших інформаційно-аналітичних телепрограм, — повідомила, намагаючись відігнати образ Річарда Фінча, який репетує: «Я собі думаю: Гаррієт Гарман, уявляю: чорна білизна, міркую…». — Там планують рішучу кампанію на мій захист. 

Подумки перестрибую до Річарда Фінча: «О, Бріджит «пишна дупця» не повернулася з відпустки, так? Шпіліндрикаючись на пляжі, забула вчасно виїхати на літак». 

— У мене є зв’язки на найвищих урядових щаблях, і вважаю, з огляду на теперішню ситуацію, — я замовкла й обдарувала його багатозначним поглядом, адже теперішня ситуація завжди щось важить, чи не так? — що в наших засобах масової інформації виглядало б дуже кепсько, якби мене ув’язнили в цих, якщо чесно, нестерпних умовах, за злочин, якого я вочевидь (ви й самі це визнали) не вчиняла, а тимчасом тутешня поліція не здатна забезпечити того, щоб її народ дотримувався законів, і належно розслідувати конкретний злочин. 

З неймовірною гідністю замотавшись у саронґ, я відкинулася на спинку крісла і зміряла його незворушним поглядом. Службовець засовався на місці і глянув у свої папери. Відтак із ручкою напоготові звів погляд угору. 

— Міс Джонс, могли б ми повернутися до того моменту, коли ви зрозуміли, що у ваш будиночок хтось удерся? Ха! 

27 серпня, середа 

51 кг, 

цигарки — 2 (але за страшну ціну), 

фантазії, у яких фігурує Марк Дарсі / Колін Ферт / принц 

Вільям, які вриваються сюди зі словами: «В ім’я Бога й Англії, звільніть мою майбутню дружину!» — безперестанку. 

Два дні гризуся і все марно. Ні звісток, ні відвідувань, лише незмінні прохання виконувати пісні Мадонни. Перечитування «Якщо» — єдиний засіб для збереження спокою. А втім, нині вранці з’явився Чарлі — у зовсім іншому настрої! Вкрай запопадливий, високоповажний і самовпевнений, з іншим пакетом, у якому були канапки з сиром 

«Філадельфія», що їх — беручи до уваги попередній політ фантазії та тему запліднення у в’язниці — мені, як з’ясувалося, не дуже то й хотілося їсти. 

— Юху! Обставини починають змінюватися, — повідомив Чарлі, важко видихаючи, немов урядовий агент, який двигає тягар резонансних таємниць М 15[103]. — Якщо чесно, все збіса добре. Відбулися зрушення з боку Міністерства закордонних справ. 

Намагаючись відігнати від себе думки про першокласні малесенькі гіменця з шоколаду в подарункових коробочках, я запитала: 

— Ви поговорили з батьком? 

— Еге, еге, — відповів він. — Там усе про це знають. 

— Про це написали в газетах? — схвильовано зреагувала я. 

— Ні, ні. Тихо, ша. Не хочеться розхитувати човен. Одним словом. Для тебе є якийсь лист. Твої друзі передали його моєму татові. Взагалі-то, за словами тата, збіса привабливі. 

Тремтячими руками я відкрила великий коричневий конверт із Міністерства закордонних справ. Першим був лист від Джуд і Шез, написаний досить обережно, майже зашифрований, ніби вони уявляли, що його можуть прочи- тати шпигуни: 

«Брідж, не переживай, ми тебе любимо. Ми тебе звідти витягнем. Джеда вистежено. Марк Дарсі допомагає (!)» 

Серце стрепенулося. Це найкраща новина, яка тільки могла бути (ясна річ, крім скасування десятирічного терміну ув’язнення). 

«Пам’ятай про Внутрішню Рівновагу та дієтичний Потен- ціал в’язниці. Невдовзі у «192». Повторюємо: не хвилюйся. Дівчата рулять. 

З любов’ю, Джуд і Шез». 

Я подивилася на лист, кліпаючи від зворушення, а далі нетерпляче розірвала другий конверт. Може, від Марка? 

У цьому, писаному на звороті довгої листівки-гармошки з видами озера Віндермір, ішлося про таке: 

«Відвідуємо бабусю в Сент-Анні[104] і здійснюємо турне озерами. Погода то така, то сяка, зате суперові прифабричні аутлети. Тато купив собі безрукавку з овчини! Ти могла б за- телефонувати Уні й перевірити, чи вона наставила таймер? 

З любов’ю, мама». 

30 серпня, субота 

51 кг (сподіваюся), 

алкоголь — 6 одиниць (ура!), 

цигарки — 0, 

калорії — 8755 (ура!), 

кількість перетрушувань сумки для того, аби перевірити, чи немає в ній якихось наркотиків, — 24. 

6:00. У літаку. Лечу додому! Вільна! Струнка! Чиста! З блискучим волоссям! У власному чистому одязі! Ура! Маю жовту пресу, «Marie Claire» і «Гелло!». Все прекрасно. 

6:30. Незбагненний тягар. Збиває з пантелику, коли тебе, причому знову в темряві, змушують сидіти як миш у літаку, де всі сплять. Відчуваю величезну напругу, що мала би спричинити ейфорію, але насправді я на межі нервового зриву. Минулої ночі прийшли тюремники і викликали мене з камери. Відвели до кімнати, де повернули одяг і де мене зустрів якийсь інший чиновник посольства на ім’я Браян у дивній нейлоновій сорочці на короткий рукав і окулярах у дротяній оправі. Він сказав, що відбулося «зрушення» в Дубаї і здійснено тиск із найвищого рівня Міністерства закордонних справ, тож їм негайно треба вивезти мене з країни, доки не змінилася атмосфера. 

У посольстві все дивувало. Нікогісінько не було, окрім Браяна, який провів мене прямо до зовсім порожньої старомодної ванної, де маленькою купкою лежали всі мої речі, й попрохав прийняти душ і перевдягтися, проте поквапитися. 

Мені аж не вірилося, як я схудла, та позаяк не було фена, волосся все одно залишилося доволі диким. Звісно, це неістотно, але добре було б, повернувшись, мати гарний вигляд. 

Я саме починала малюватися, коли Браян постукав у двері, кажучи, що нам уже час вирушати. Як у тумані, поспіхом вибігли у душну ніч до машини, мчали вулицями, повними кіз, триколісних моторикш, «піпікання» та людей, що їхали на одному велосипеді цілими сім’ями. Годі було повірити, що аеропорт такий чистий. 

Мені не довелося йти звичайним проходом, а якимось спеціальним коридором для працівників посольства, де геть усе було проштамповано і звільнено від зборів і мит. Коли ми дійшли до виходу на посадку, всюди було порожньо, а літак з одним лише чуваком у жовтій люмінесцентній куртці, який чекав нас на вході, стояв готовий до відльоту. 

— Дякую, — звернулася я до Браяна. — І подякуйте за мене Чарлі. 

— Добре, — з іронічним відтінком відповів він. — Чи радше його татові. 

Після цього він подав мені паспорт і потиснув руку з такою непідробно великою повагою, яка мені й не снилася навіть до ув’язнення. 

— Ви нам дуже допомогли, — додав він. — Молодець, міс Джонс. 

10:00. Щойно прокинулася. Не на жарт розбурхана поверненням. Я таки пережила духовне просвітлення. Тепер усе зміниться. 

Нові життєві настанови після духовного просвітлення: 

1. Не починати знову пити й курити, адже одинадцять днів не пила і викурила за той час тільки дві цигарки (волію не вдаватися в подробиці того, що мені довелося зробити, аби їх отримати). Хоча, може, зараз і вип’ю маленьку плящину вина. Бо, ясний перець, треба відсвяткувати. Авжеж. 

2. Покладатися не на чоловіків, а на себе (Якщо лиш Марк Дарсі не захоче до мене повернутися. О боже, я так на це сподіваюся. Маю надію, він усвідомлює, що я й досі його кохаю. Сподіваюся на те, що саме він мене звідти витяг. Сподіваюся, він уже напоготові в тамтому аеропорту.) 

3. Не перейматися дурницями, напр. вагою, зварйованим волоссям чи тим, кого Джуд запросила на весілля. 

4. Не відкидати порад мотиваційної літератури, поезії тощо, але обмежити їх ключовими аспектами, як-от оптимізм, відмова від психування й паніки, прощення (але, мабуть, не Сволоту Джеда, як він тепер називатиметься). 

5. Бути обережнішою з чоловіками, бо вони відверто, — якщо вірити наочному свідченню у вигляді Сволоти Джеда, не кажучи вже про Деніела, — небезпечні. 

6. Не терпіти образ і принижень від таких людей, як Річард Фінч, та не сумніватися у власних силах. 

7. Бути більш одухотвореною й дотримуватися моральних принципів. Добренько, а тепер можна переглянути «Гелло!» й таблоїди. 

11:00. М-м-м. Фантастичні газетні розвороти з віднедавна розповнілою Діаною та неголеним Доді. Гм, а втім. Саме тоді, коли я схудла, вона знову впроваджує моду на округлості. Супер. Я радію її щастю, проте не впевнена, що він їй хоч сяк-так підходить. Сподіваюся, вона зустрічається з ним не тільки тому, що він не довбограй. Однак зрозумію, якщо так і є. 

11:15. Вочевидь, про мене в газетах нічогісінько — щоправда, за словами Чарлі, усе відбувалося тишком-нишком, і уряд зберігав це в таємниці, щоб не нашкодити відносинам із Таїландом, імпортові арахісового соусу тощо. 

11:30. Брунатний — це чорний колір цього сезону! Я щойно погортала «Marie Claire». 

11:35. Хоч, як на те пішло, брунатний у цьому сезоні мав би бути сірим, бо минулого — саме сірий був чорним. 

11:40. У всякому разі, кепськувато, бо кількість коричневих речей у моєму гардеробі — 0, хоч, може, трохи грошей надійде так само, як і неочікуване звільнення. 

11:45. М-м-м. Після такої довгої перерви вино смакує просто дивовижно. Таки достеменно вдаряє в голову. 

12:30. Тьху. Після того, як наковталася жовтої преси, мені трохи зле. Я вже забула те відчуття пригніченості й сорому, яке згодом накочує, як похмілля, — і сприйняття світу раз у раз обертається на страхітливу хрінь, куди люди потрапля- ють хорошими, а потім виявляються злими й поганими. 

Цього разу найдужче мені сподобалася історія про свя- щенника-сексуально-стурбованого-придурка. Завжди так приємно, коли інші люди погано поводяться. Одначе складається враження, що засновники групи підтримки для жертв сексуально стурбованого священника (тому що «жінкам, які вступають в інтимні стосунки зі священниками, часто нí до кого звернутися») доволі упереджені. А як щодо інших, яким немає до кого звернутися? Безперечно, мають бути групи підтримки для жінок, які зазнали сексуальних домагань від міністрів-торі, для учасників британських національних спортивних команд, які спали з представниками королівської родини, для римо-католицького духовенства, яке спало зі знаменитостями або членами королівської родини, а також для знаменитостей, які спали зі звичайними громадянами, що просто прийшли посповідатися представникам римо-католицького духовенства, які опісля продали цей матеріал недільним газетам. Може, і я продам свою історію недільним газетам, і так зароблю трохи грошей. Ні, це неправильно, мою духовність уже заражено таблоїдним менталітетом. А втім, може, напишу книжку. Опишу повернення героя в Англію, наприклад, Джона Маккарті, і напишу книжку під назвою «Низка інших хмарних утворень» чи присвячу її якимось іншим метеорологічним явищам. Можливо, мене як геройку зустрічатимуть Марк, Джуд, Шеззі, Том і батьки, ще й натовпи фотографів, які там вичікують, а Річард Фінч на задніх лапках благатиме про ексклюзивне інтерв’ю. Краще занадто не напиватися. Сподіваюся, я геть чисто не звихнуся з розуму. Таке відчуття, неначе мене зустрінуть поліція, адвокати чи хтось такий і повезуть на таємну базу для інструктажу щодо збереження таємниці. Напевно, трохи подрімаю. 

21:00 (уже за британським часом). Прилетівши в Гітроу з головою, що тріщала від післяпольотного бодуна, я старалася очистити одяг від хлібних крихт і рожевої зубної пасти, підступно запропонованої під час рейсу на десерт, і повторювала свої репліки, готуючись відповідати журналістам, що завмерли в очікуванні: «Це було жахіття. Справжнє жахіття. 

Грім і блискавка серед ясного неба. Я не відчуваю ненависті (гіркоти?), бо якщо інших буде попереджено про ті небезпеки, до яких можуть призвести перепихи їхніх коліжанок із незнайомцями, моє ув’язнення не пропаде марно (недарем- не?)». Проте водночас не думала, що там і справді ждатиме та купа люду. Без пригод пройшла митницю і схвильовано роззирнулася, шукаючи знайомі обличчя, однак мене оточила лише — саме так, група представників преси. Юрба фотографів і журналістів зі спалахами. Пам’ять цілком спорожніла, і мені на гадку не спадало, що говорити чи робити, окрім як повторювати, мов папуга: «Без коментарів», — на кшталт міністра, якого піймали на шпоканні повії, та йти далі, штовхаючи возик із відчуттям, що от-от підігнуться ноги. Аж раптом возика забрали, і хтось обійняв мене зі словами: 

— Все гаразд, Брідж, ми тут, ми з тобою, все гаразд. Це були Джуд і Шеззі. 

31 серпня, неділя 

51,5 кг (та-ак! Та-ак! Тріумфальна кульмінація вісімнадцятирічної дієти, хоч, напевно, невиправданим коштом), 

алкоголь — 4 одиниці, 

калорії — 8995 (безумовно, заслужені), 

успіхи Майстра Гарі щодо діри в стіні — 0. 

2:00. У своєму помешканні. Як гарно бути вдома. Як приємно знову побачитися з Джуд і Шеззі. В аеропорту поліціянти провели нас крізь натовп до кабінету для допитів, де перебували люди з Відділу боротьби з наркотиками і якийсь чоловік із Міністерства закордонних справ, який почав за- сипати мене питаннями. 

— Слухайте, а це, трясця, може почекати? — десь за хвилину обурено випалила Шез. — Ви не бачите, в якому вона стані? 

Здавалося, чоловіки вважали, що треба конче продовжити, та врешті-решт так оторопіли від бурчання Шеззі: 

«Ви люди чи потвори?» — та погроз повідомити про них «Емнесті інтернешнл», що нам виділили поліціянта, аби відвіз нас до Лондона. 

— Леді, тільки наступного разу вважайте на те, з ким ви зв’язуєтесь, — порадив чоловік із Міністерства закордонних справ. 

— Та облиште, — ляпнула Шез, утім, Джуд уже запевняла: — О, маєте рацію, офіцере, — і пустилася фахово виголошувати жіночий подячний монолог. 

Я повернулася додому, а там холодильник повен їжі, у духовці чекають піци, на видноті «Мілк трей» і «Деєрі бокс» рулетики з вудженого лосося, пакетики «Мінстрелс», ще й пляшки шардоне. На запнутій поліетиленовою плівкою дірі в стіні — великий напис: «З поверненням, Бріджит». А крім того, факс від Тома, який перебрався до того специфічного ґея в Сан-Франциско: 

ДОРОГЕНЬКА, НАРКОТИКИ — ЦЕ ЗІЛЛЯ САТАНИ. ПРОСТО СКАЖИ «НІ»! ГАДАЮ, ГОДІ СТАТИ ЩЕ ХУДШОЮ, НІЖ ТИ ЗАРАЗ. НЕГАЙНО ЗАБИЙ НА ВСІХ ЧОЛОВІКІВ І СТАВАЙ ЛЕСБІЙКОЮ. ПРИЇЖДЖАЙ І ЗАЖИВЕШ ІЗ НАМИ, ЗАЙМАЮЧИСЬ СЕКСОМ КАЛІФОРНІЙСЬКОЮ ТРІЙЦЕЮ. Я РОЗБИВ ЖЕРОМОВІ СЕРЦЕ! ГА-ГА-ГА-ГА! 

ЗАТЕЛЕФОНУЙ. ЛЮБЛЮ ТЕБЕ. З ПОВЕРНЕННЯМ. 

Крім того, Джуд і Шез прибрали підлогу у спальні від усього того безладу після пакування, застелили чисту постіль, поставили свіжі квіти й поклали на нічний столик пачку «Сілк кат». Люблю цих чудових дівчат. І того прекрасного самозакоханого Тома. 

Вони приготували для мене ванну і принесли мені туди фужер шампанського, а я показала їм блошині укуси. Далі я вбрала піжаму, ми розсілися на ліжку з цигарками, шампанським та кедберівською коробкою «Мілк трей», і я взялася детально розбирати все, що відбулося, але, найімовірніше, відразу заснула, бо зараз зовсім темно, Джуд із Шез немає поруч, проте вони залишили мені на подушці записку з проханням зателефонувати їм, коли прокинуся. Обидві мешкають у Шеззі, бо у квартирі Джуд триває ремонт, аби після весілля вони з Поганцем Річардом могли оселитися разом. Сподіваюся, у неї кращий майстер, ніж у мене. Діра в стіні анітрішечки не змінилася. 

10:00. А-а-ах! Де я? Де я? 

10:01. Якось дивно — лежати в ліжку з постіллю. Приємно, але нереально. О-о-ой, саме пригадала, що буду в газетах. 

Збігаю по них до магазину. Усе повирізаю, вклею у спеціальний альбом і показуватиму внукам (якщо я взагалі їх дочекаюся). Ура! 

10:30. Просто неймовірно. Як мана або ідіотський першоквітневий жарт газетярів. Годі повірити. Діана загинула, це зовсім на неї не схоже. 

11:10. Ану ж увімкну телек, і там скажуть, що сталася помилка: вона повернулася, а потім ми побачимо, як вона виходить із клубу «Гавань», а всі ті фотокори розпитують її, як саме це відбувалося. 

11:30. Не можу в це повірити. Так страшно, коли стає очевидним: жоден можновладець не знає, що робити. 

Полудень. Бодай Тоні Блер контролює ситуацію. Здається, говорить те, про що всі думають, замість раз у раз, як папуга, повторювати: «Горе і шок». 

13:15. Скидається на те, що світ з’їхав з глузду. Не віриться, що все колись стане на свої місця. 

13:21. Чому не зателефонували Джуд із Шез? 

13:22. Ой, а може, вони думають, що я все ще сплю. Дзенькну їм. 

13:45. Усі: Джуд, я та Шеззі — погоджуються з тим, що вона була національним скарбом, і нам дуже кепсько, бо всі поводилися з нею як нікчеми, тож перебування в Англії було для неї нестерпним. Мовби велика-превелика десниця сходить із небес, промовляючи: «Якщо будете розводити через неї чвари, вона не дістанеться нікому». 

14:00. Але ж, трясця, мусило це статися саме того дня, коли я мала з’явитися в газетах. Про мене нічого, нічогісінько. 

18:00. Не віриться, що вона померла. Доводиться постійно повертатися до газетного заголовка, аби змусити себе повірити. Як не крути, принцеса Діана була святою заступницею самотніх жінок, бо почала, мов у класичній чарівній казці, з того, що, як нам здавалося, маємо вчинити всі ми, — вийшла заміж за вродливого принца, та була досить чесною для того, аби сказати, що життя зовсім не схоже на казку. Поза тим, це спонукає відчути: якщо безмозкі чоловіки можуть ставитися як до непотребу до такої ефектної красуні, і вона почувається такою некоханою й самотньою, отже, якщо таке трапиться з тобою, то не через те, що ти непотріб. І вона продовжувала змінювати саму себе й давати раду зі своїми проблемами. Як і личить сучасним жінкам, вона просто щосили старалася, незважаючи ні на що. 

18:10. Гм. Цікаво, що люди сказали би про мене, якби це померла я? 

18:11. Нічого. 

18:12. Зокрема, зважаючи на те, як вони відгукнулися на моє ув’язнення у тайській тюрмі. 

18:20. Щойно усвідомила жахливу річ. Я саме дивилася телевізор зі скрученим звуком, коли на екрані з’явилася перша шпальта якогось таблоїду, яка начебто містила справжні світлини наслідків аварії. І от я збагнула, що якась потворна часточка мене достоту хотіла побачити ті фотографії. 

Звісно, я не купувала би згаданої газетки, навіть якби мала таку змогу, але ж фу! Фу! Що це про мене говорить? О боже. Я справжнє страхіття. 

18:30. Й далі лиш бездумно вдивляюся у простір перед собою. Я не уявити собі не могла, скільки місця принцеса Діана займає в моїй свідомості. Це все одно, що Джуд і Шеззі, ось тут, повні життя, з хіхоньками-хахоньками та блиском для губ миттю стали б чимось таким дорослим, відразливим і чужим, як мрець. 

18:45. Щойно побачила по телеку, як якась жінка сходила до садового центру, купила деревце й посадила його на пам’ять про принцесу Діану. Може, й я посадила би щось у привіконний ящичок для рослин, наприклад, цейво, базилік? Могла би придбати його в «Кулленс». 

19:00. Гм. Чомусь базилік видається недоречним. 

19:05. Усі йдуть покласти квіти до Букінгемського палацу, мовби це дуже давня традиція. Невже люди робили так завжди? Невже це якийсь несмак, до якого люди вдаються, аби спробувати потрапити в телеефір, подібний до нічного вистоювання під крамницями в очікуванні розпродажів, таке дійсно може бути? Гм. Все одно відчуваю бажання піти. 

19:10. Гадаю, йти туди з квітами може бути страшнувато…та річ у тім, що вона мені справді подобалася. Здавалося, що в самісінькому владному осерді був хтось такий самий, як ти. Крім того, усі нитики-скиглії критикували її за наземні міни[105] тощо, та, як на мене, вона страшенно грамотно скористалася тією скаженою популярністю. Ліпше так, ніж нічого не робити, а сісти вдома й нарікати. 

19:15. Який сенс жити у столиці, якщо не можна долучитися до масштабних виявів почуттів? Мабуть, так чинити не дуже по-англійськи, однак, можливо, все змінилося разом із мінливою погодою, Європою й Тоні Блером, і тепер нормально виражати свої емоції. Може, вона змінила холодну англійську пихатість. 

19:25. Гаразд, я маю твердий намір піти до Кенсінгтонського палацу. Проте в мене немає квітів. Куплю щось на заправці. 

19:40. На заправці все розібрали. Залишилися тільки якісь штуки на кшталт «Шоколадного апельсина» й заварного крему «кастард». Симпатичні, але недоречні. 

19:45. Та закладаюся, що вона б їх оцінила. 

19:50. Вибрала випуск «Vogue», коробку «Мілк трей», білет моментальної лотереї та пачку «Сілк кат». Не ідеально, проте всі куплять квіти, а я знаю, що вона любила «Vogue». 

21:30. Страшенно рада, що пішла. Мені було трохи ніяково йти Кенсінґтоном, адже люди розуміли, куди я прямую та що роблю це, бо так вирішила я сама, але з іншого боку, якщо задуматися, принцеса Діана частенько діяла з власної ініціативи. 

У парку було дуже темно і спокійно, усі лиш безгучно йшли в одному напрямку. Не було жодної штучності, як у новинах. Основу стіни вкривали квіти і свічки, що виднілися в темряві, а люди знову запалювали ті, які згасли, й зачитували записки. 

Сподіваюся, тепер, незважаючи на всі ті моменти, коли тривожилася, начебто до чогось не дотягує, їй уже не зі слів пізнала почуття інших. Справді, все це має сповістити усім жінкам, яких непокоїть власний вигляд, які думають, що вони є дрантям і які забагато від себе вимагають, аби так сильно не переймалися. Мені було трішки незручно через «Vogue», шоколад і лотерейний білет, тож я сховала їх під квітами й кинула погляд на записки, які спонукали замислитися, що, аби вміти висловлюватися, не конче бути чиїмось речником. Найкраща записка, як мені здається, містила цитату з Біблії, нетвердим почерком старшої пані там писало: «Коли я була в біді, ви подбали про мене, коли потрапила в небезпеку, намагалися її відвернути, коли була хвора, ви навідались до мене, коли люди розбіглися, ви подали мені руку. Усе, що ви вчинили найубогішим і найменшим братам моїм, ви мовби мені вчинили». 

ДИВНІ ЧАСИ 

1 вересня, понеділок 

51,5 кг (мушу докласти всіх зусиль, щоби знову махом не розповніти), 

калорії — 6452. 

— Я зрозуміла, що щось не так, коли наблизилася до виходу на посадку, — розповідала Шез, коли вони з Джуд заїхали вчора увечері. — Проте працівники летовища не пояснили мені, що трапилося, і наполягли, аби я сіла в літак, вийти після цього вони мені не дали, а за мить ми вже котилися злітною смугою. 

— То коли ти дізналася? — запитала я, вихиливши свій келих шардоне, а Джуд притьмом піднесла пляшку, щоб налити знову. Було дивовижно, просто дивовижно. 

— Аж коли ми приземлилися, — сказала Шез. — Це був найстрашніший політ у моєму житті. Я сподівалася, що ти просто запізнилася, але зі мною поводилися вкрай дивно і зневажливо. А щойно я вийшла з літака… 

— Як її заарештували! — весело вигукнула Джуд. — П’янісіньку, аж лика не в’язала. 

— О, ні, — зітхнула я. — Ти ж мала надію, що туди з’явиться Джед. 

— От виродок, — кинула Шез, зашарівшись. Не знаю, чому та мені здалося, що про Джеда ліпше більше не згадувати. 

— Хтось від нього стояв за тобою в черзі у Бангкоку, — пояснила Джуд. — Найімовірніше, він чекав на дзвінок у Гітроу й негайно сів на літак до Дубаю. 

Виявилося, що з поліційного відділку Шез зателефонувала Джуд, і вони мерщій вийшли на Міністерство закордонних справ. 

— А далі все заглохло, — провадила Джуд. — Почалися балачки про те, що ти застрягла там на десять років. 

— Пам’ятаю, — здригнулася я. 

— У середу ввечері ми зателефонували Маркові, і він миттєво підключив усі свої зв’язки в «Емнесті» й Інтерполі. Ми намагалися сконтактуватися з твоєю мамою, але автовідповідач повідомив, що вона подорожує Озерним краєм. Подумували задзвонити Джеффрі й Уні, однак вирішили, що всі тільки впадуть в істерику, а це не допо- може. 

— Дуже мудро, — зауважила я. 

— Перше, що ми почули в п’ятницю, що тебе перевели до справжньої в’язниці, — продовжувала Шез. — І Марк сів на літак до Дубаю. 

— Полетів до Дубаю? Заради мене? 

— Він був фантастичний, — додала Шез. 

— І де ж він? Я залишила повідомлення, але він не передзвонив. 

— Досі там, — відповіла Джуд. — Відтак у понеділок нам зателефонували з Міністерства закордонних справ — виглядало на те, що все змінилося. 

— Напевно, тоді, коли Чарлі поговорив зі своїм татом! — схвильовано вигукнула я. 

— Нам дозволити надіслати тобі листи… 

— А тоді у вівторок ми довідалися, що взяли Джеда. 

— А у п’ятницю Марк зателефонував повідомити, що отримано зізнання… 

— А далі в суботу ні з того ні з сього пролунав дзвінок, що ти вже в літаку! 

— Ура! — прогорлали ми втрьох, цокнувшись келихами. Мені страх кортіло осідлати тему Марка, але не хотілося здатися недалекою та невдячною після всього, що дівчата для мене зробили. 

— Ну, то що, він іще зустрічається з Ребеккою? — випалила я. 

— Ні! — відповіла Джуд. — Уже ні! Уже ні! 

— А що трапилося? 

— От власне, не знаємо, — сказала Джуд. — Щойно все відбувалося, як належить, а за мить Марк уже не їде до Тоскани і… 

— Нізащо не вгадаєш, з ким тепер зустрічається Ребекка, — урвала Шез. 

— І з ким? 

— З кимось, кого ти знаєш. 

— Часом не з Деніелом? — запитала я з дивною амальгамою почуттів. 

— Ні. 

— З Коліном Фертом? 

— Ні. 

— Ф’ю. З Томом? 

— Ні. Уяви ще когось, кого досить добре знаєш. Одруженого. 

— З моїм татом? З Маґдиним Джеремі? 

— Уже тепліше. 

— Що? Правда, це не Джеффрі Алконбері? 

— Ні, — загиготіла Шез. — Він чоловік Уни і ґей. 

— З Джайлзом Бенвіком, — знагла пальнула Джуд. 

— З ким? — пролепетала я. 

— З Джайлзом Бенвіком, — підтвердила Шез. — Заради бога, ти ж знаєш Джайлза, того, що працює з Марком і якого ти врятувала від самогубства в Ребекки. 

— Який дурів за тобою. 

— Після своїх нещасть обоє з Ребеккою засіли за читання мотиваційної літератури у Ґлостерширі, і от тепер вони разом. 

— Як одне ціле, — додала Джуд. 

— Поєдналися в акті кохання, — конкретизувала Шез. Настала пауза, а ми тимчасом перезирнулися, приголомшені цим незвичайним діянням небес. 

— Світ схибнувся з розуму, — вихопилося в мене з мішаниною подиву й ляку. — Джайлз Бенвік несимпатичний, та й небагатий. 

— Ну, якщо чесно, це не так, — пробурмотіла Джуд. 

— Але він не є чужим хлопцем. Не є престижним в жодному звичному для Ребекки трактуванні. 

— Не беручи до уваги того, що він дуже заможний, — зауважила Джуд. 

— Проте Ребекка його обрала. 

— От-от, цілком слушно, — збуджено підхопила Шез. — Дивні часи! Воістину дивні часи! 

— Невдовзі принц Філіп запропонує мені стати його дівчиною, а Том зустрічатиметься з королевою! — вигукнула я. 

— Не з Претензійним Жеромом, а з нашою запаморочливою дорогою королевою, — уточнила Шез. 

— Кажани візьмуться їсти сонце, — розвинула я. — Коні народжуватимуться з хвостами на головах, а на терасах у нас на дахах приземлятимуться кубики замороженої сечі, частуючи нас цигарками. 

— А ось принцеси Діани більше немає, — урочисто промовила Шеззі. 

Настрій різко змінився. Ми замовкли, намагаючись осягнути цю жорстоку, приголомшливу й неправдоподібну думку. 

— Дивні часи, — проказала Шез, з надсадним пафосом похитуючи головою. — Воістину дивні часи! 

2 вересня, вівторок 

52 кг (від завтра перестаю обжиратися), 

алкоголь — 6 одиниць (мені не можна починати пиячити), 

цигарки — 27 (не треба знову забагато курити), 

калорії — 6285 (не можна починати переїдатися). 

8:00. Вдома. У зв’язку зі смертю Діани Річард Фінч скасував усі матеріали, які було підготовано про Тайську Наркодівчи- ну (тобто про мене), і дав мені два вихідних, щоби я розібралася в собі. А взагалі не можу змиритися з тією смертю чи якось так. Може, тепер нас чекає всенародна депресія. Одно- значно, це кінець певної епохи, але водночас початок нової, так би мовити, осінній семестр. Час для нових починань. 

Постановила собі не братися за старе й не марнувати життя, перевіряючи автовідповідач і чекаючи Маркового дзвінка, а натомість бути спокійною та розважливою. 

8:05. Однак чому Марк розійшовся з Ребеккою? Чому вона зустрічається з тим глипалом Джайлзом Бенвіком? ЧОМУ? ЧОМУ? Марк полетів до Дубаю, бо й досі мене любить? Але чому він мені не передзвонив? Чому? Чому? 

А, ну його. Все це зараз для мене неістотно. Я працюю над собою. Зроблю собі воскову епіляцію ніг. 

10:30. Повернулася до свого помешкання. Я спізнилася (на 8:30) на воскову епіляцію ніг і лише з’ясувала, що косметоложки немає на місці «Через принцесу Діану». Дівчинка на рецепції відгукнулася про це мало не саркастично, проте, як я вже зауважувала, хто ми такі, щоб судити про те, що переживає кожна особистість? Якщо все це бодай чогось нас навчило, то це не судити інших. Однак дорогою додому нелегко було зберегти такий настрій, адже на Кенсінґтон Гай-стріт я застрягла у величезному корку, через який зазвичай десятихвилинна поїздка зайняла в чотири рази більше часу. Коли доїхала до початку корка, виявилося, що його зумовили дорожні роботи, от лише там нічого не діялося, й робітників не було, стояв тільки знак із написом: «Чоловіки, які працюють на цій дорозі, вирішили на чотири дні перервати роботу на знак поваги до принцеси Діани». 

О-о, мигає лампочка на автовідповідачі. Це був Марк! Його голос звучав ледь чутно і хрипко. 

— Бріджит… я тільки-но дізнався. Я радий-радісінький, що ти вільна. Просто щасливий. Я повернуся пізно в… 

У трубці щось голосно зашипіло, а далі зв’язок обірвався. За десять хвилин телефон задзвонив знову. 

— О, привіт, серденько, знаєш що? 

Мама. Моя власна мама! Зненацька на мене накотилася прекрасна всепереможна хвиля любові. 

— Що? — запитала я, відчуваючи, як на очі навертаються сльози. 

— «Іди спокійно серед гамору і поспіху, пам’ятаючи, що спокій можна віднайти у тиші».[106] Запала довга мовчанка. 

— Мамо? — врешті-решт озвалася я. 

— Ч-ч-ч, люба, помовч. — Знову пауза. — «Пам’ятаючи, що спокій можна віднайти у тиші». 

Я глибоко вдихнула, засунула телефонну трубку під підборіддя і взялася варити каву. Річ у тім, що я затямила, як важливо дистанціюватися від неадекватності інших людей, бо й так є чим перейматися, щоб самому не злетіти з котушок. Саме цієї миті задзвонив мобільний. 

Намагаючись не звертати уваги на перший телефон, який почав вібрувати й репетувати: «Бріджит, ти ніколи не віднайдеш рівноваги, якщо не навчишся взаємодіяти з тишею», — я прийняла дзвінок на мобільний. Виявилося, що це всього лиш тато. 

— А, Бріджит, — промовив він по-воєнному жорстким тоном. — Побалакаєш з мамою по стаціонарному телефону? Здається, вона трохи «завелася». 

Це вона завелася? Невже вони зовсім не переймаються мною? Своєю плоттю і кров’ю? У «стаціонарній» трубці пролунала серія схлипувань, зойків і незрозумілого гуркоту. 

— Добре, тату, бувай, — проказала я і знову взяла звичайний телефон. 

— Серденько, — пошепки прохрипіла мама, жаліючи себе. — Мушу тобі дещо сказати. Не можу й далі це приховувати від родини і близьких людей. 

Намагаючись не зациклюватися на різниці між «родиною» та «близькими людьми», я безтурботно сказала: 

— Та йой! Я тебе прошу, не варто розповідати, якщо не хочеш. 

— А що ж мені робити? — театрально вереснула вона. — Вести подвійне життя? Я залежна, серденько, я залежна! 

Я почала ламати голову над тим, яка залежність могла б їй дошкуляти. Моя мама ніколи не пила більш ніж скляночку вершкового хересу, відколи Мейвіс Ендербері 1952-го року напилася на святкуванні свого двадцять першого дня народження, і її довелося відвезти додому на рамі велосипеда, що належав комусь на прізвисько «Курдупель». 

Прийом ліків зводиться в неї до ситуативної ментолової пастилки «Друг рибалки», коли щороку внаслідок вистави Кеттерінзького аматорського театрального гуртка з’являється кашель і першить у горлі. 

— Я залежна, — повторила вона, а відтак драматично замовкла. 

— Зрозуміло, — відповіла я. — Залежна, а від чого саме ти відчуваєш залежність? 

— Від стосунків, — відповіла вона. — Я, люба, залежна від стосунків. У мене співзалежність. 

Я лупнула чолом просто до столу перед собою. 

— Тридцять шість років із татом! — проказала вона. — І я так і не зрозуміла. 

— Але ж, мамо, бути одруженою не означає… 

— Ох, та ні, я співзалежу не від тата, — заперечила вона. — Я співзалежна від розваг. Я сказала татові, що… О-йой, мушу гнати. Саме час на мої мантри. 

Я сіла, втупившись у френч-прес, думки снувалися в голові. Невже їм не відомо, що зі мною трапилося? Чи мама вже зовсім схибнулася? 

Телефон озвався знову. Це був тато. 

— Вибачай за це. 

— Що діється? Ти зараз із мамою? 

— Цейво, так, якщо можна так… Полетіла на якесь заняття чи куди-інде. 

— А де ти? 

— Ми в… ну, це щось на кшталт… тойво… Воно називається «Веселки». 

Муніти? Я замислилася. Саєнтологи? ЕСТ[107]? 

— Це… е-е-е… центр реабілітації. 

Божечку. Виявляється, не лише я почала переживати через татове пиття. Мама сказала, що одного вечора, коли вони відвідували бабцю в Сент-Анні, тато рвонув до Блекпула й заявився до будинку престарілих п’яний як чіп із пляшкою шотландського віскі «Феймес ґраус»[108] та пластмасовою лялькою Скері Спайс, до грудей якої було глузливо причеплено вставні щелепи. Було скликано лікарів, і вони простісінько від бабусі із Сент-Анни подалися до цього реабілітаційного закладу, де мама, здається, як і зазвичай, не була налаштована усунутися в тінь. 

— Здається, вони не схильні вважати, що тут якась серйозна проблема зі старим скотчем. За їхніми словами, я приховував свій біль чи щось там таке через усіх тих Джуліу та Веллінґтонів. План такий: нам варто разом подогоджати її залежності від «забав». 

О боже. Гадаю, краще не розповідати мамі з татом про Таїланд, принаймні до пори до часу. 

22:00. Досі у своєму помешканні. Ну от, ви розумієте. Ура! Цілий день прибирала, розкладала по місцях, і тепер усе під контролем. Розправилася з листами (ну, у всякому разі, їх складено стосиком). А ще, Джуд має слушність. Безглуздя — вже чотири місяці мати цю довбану здоровенну діру в стіні, і якесь диво, що ніхто не виліз по задній стіні дому й не проник досередини. Надалі не збираюся дослухатися до абсурдних відмовок Майстра Гарі. Попросила приятеля Джуд, правника, написати йому листа. А бачте, що можна здійснити, отримавши можливість переродитися в нову людину. Це пречудово… 

Шановний містере, 

Ми діємо від імені міс Бріджит Джонс. Нам повідомлено, що наша клієнтка 5 березня чи десь тоді уклала з вами усний контракт, згідно з яким ви погодилися звести прибудову до помешкання нашої клієнтки (що мала складатися з других кабінету чи спальні та тераси на даху) вартістю (цитую) 7000 фунтів. 21 квітня 1997 року наша клієнтка виплатила вам 3500 фунтів як аванс за розпочату роботу. У контракті було чітко обумовлено, що роботи будуть завершені протягом шести тижнів від цього першого платежу. 

25 квітня 1997 року ви розпочали роботу, вибивши у фасаді великий отвір розмірами 1,5 на 2,5 метра. Відтак упродовж кількох тижнів вам так і не вдалося просунутися далі. 

Наша клієнтка не раз намагалася сконтактуватися з вами телефоном, залишаючи повідомлення, на які ви не відповідали. Врешті-решт 30 квітня 1997 року ви повернулися на квартиру нашої клієнтки, поки вона була на роботі. Однак замість того, щоби продовжити роботу, яку домовилися виконати, ви просто прикрили зроблену у фасаді діру товстою поліетиленовою плівкою. Відтоді ви ані не повернулися завершувати свою роботу, ані не відповіли на жодне з численних повідомлень, у яких вона просила вас це зробити. 

Отвір, який ви залишили у фасаді помешкання нашої клієнтки, робить його холодним, незахищеним і наражає на ризик пограбування. Ваша нездатність проводити й закінчити роботи, за які ви погодилися взятися, становить найочевидніше з усіх можливих порушень вашого договору з нашою клієнткою. Отже, ви розірвали контракт, і наша клієнтка приймає це розірвання… 

Бла, бла, тратататіта-срататата, суцільна абракадабра… має право на стягнення витрат… безпосередньо відповідальний за будь-які збитки… якщо ви не сконтактуєтеся з нами протягом семи днів від отримання цього листа й не підтвердите, що відшкодуєте нашій клієнтці усі завдані збитки… як наслідок, ми будемо змушені без попереднього повідомлення подати проти вас позовну заяву за порушення умов договору. 

Ха. А-ха-ха-ха-ха! Це дасть йому научку, якої він не забуде. Листа вже надіслано, тож завтра він його отримає. Це покаже йому, що я не жартую й надалі годі попихати мною й ображати мене. 

Добре. А тепер мені треба пів годинки, щоб помізкувати над кількома ідеями для ранкової наради. 

22:15. Гм-м. Мабуть, щоб почерпнути ідеї, треба роздобути газети. Проте трішки пізніше. 

22:30. Власне кажучи, не збираюся перейматися Марком Дарсі. Чоловіки не потрібні. Колись усе виглядало так: чоловіки й жінки починали зустрічатися, бо жінки не могли без них вижити, а зараз — ха! Я маю власне помешкання (хай навіть із дірою), друзів, дохід і роботу (принаймні до завтра), отож — ха! Ха-ха-ха-ха-ха! 

22:40. Отже. Ідеї. 

22:41. О боже. Але ж мені кортить сексу. Не кохалася цілу вічність. 

22:45. Може, ««Нові лейбористи» нової Британії»? Як після медового місяця, коли ви пів року з кимось зустрічалися, а тоді починаєте дратуватися, бо ваш обранець не миє посуд? Уже скасовують студентські стипендії? Гм. У студентські часи так легко було спати й ходити на побачення з незнайомцями. Певно, вони й не заслуговують на ті довбані стипендії, якщо весь час лише шпокаються. 

Кількість місяців, упродовж яких я не мала сексу, — 6. 

Кількість секунд, упродовж яких я не мала сексу, — (а скільки секунд має день?) 

60 × 60 = 3600 × 24 = (Мабуть, візьму калькулятор.) 

= 86 400 × 28 = 2 419 200 × 6 місяців =14515200 

У мене не було сексу чотирнадцять мільйонів п’ятсот п’ятнадцять тисяч двісті секунд. 

23:00. Напевно, я просто, типу, БІЛЬШЕ НІКОЛИ НЕ МАТИМУ СЕКСУ. 

23:05. Цікаво, що буде, якщо людина не займатиметься сексом? Це для неї добре чи погано? 

23:06. Можливо, просто закупориться. 

23:07. Утім, не маю думати про секс. Я духовна істота. 

23:08. А зрештою, народжувати потомство — це добре. 

23:10. Жермен Ґрір[109] не мала дітей. Одначе про що це свідчить? 

23:15. Отож. «Нові лейбористи» і нова… О боже. Я стала прихильницею целібату. 

Целібат! «Нові целібати»! Я ось про що: якщо це відбувається зі мною, то, найімовірніше, цього так само зазнають і багато інших людей. Хіба не в цьому весь сенс духу часу? 

«Зненацька всюди стало менше сексу». Однак для мене таке популярне висвітлення у пресі неприйнятне. Нагадує мені випадок, коли з’явилася стаття в «Таймс», яка почина- лася словами: «Раптом усюди побільшало їдалень», — того самого дня, як у «Телеґраф» надрукували матеріал на тему 

«Що трапилося з їдальнею?». 

Гаразд, треба лягати спати. Твердо постановила, що першого дня після оновлення прийду на роботу дуже заздалегідь. 

3 вересня, середа 

53 кг (о-ох, о-ох), 

калорії — 4955, 

кількість секунд без сексу — 14 601 600 (учорашнє число + 

86 400 ще за один день). 

19:00. Першого дня після Таїланду я прийшла в офіс рано, сподіваючись на нову хвилю турботи й поваги, а застала Річарда Фінча в традиційно паскудному настрої: він був дратівливий, із безтямним поглядом одержимо курив цигарку за цигаркою й жував гумку. 

— Ого! — вигукнув він, тільки-но я зайшла. — Ого! А-ха-ха-ха-ха-ха! То що в нас у сумці, га? Опіум, та? Конопля? Маємо під підкладкою крек? Принесли кілька «пурпурових сердечок»[110]? Дрібку екстазі для стильності? Чи поперсів[111]? 

А може, трохи класного експрес-фенчику? Гаши-ишу? Пучку кокаїнчику-шмокаїнчику? О-о-о-о-о-о, оке-ей-кокаїнчиииииик, — несамовито завів він. — У-ух, оке-ей-кокаїн- чиииииик. У-у-ух! Оке-ей-кокаїнчиииииик! 

З ідіотським блиском в очах він ухопив двох інформаційників, які стояли поруч, і рвонув уперед, викрикаючи: 

— Коліна зігнути, руки простягнути, все у Бріджит в торбі, нуте, хлопці, нуте! 

Втямивши, що наш виконавчий продюсер відходить від якогось наркотичного одуру, я лишень блаженно усміхнулася і проігнорувала його. 

— Ох, та ми сьогодні манюня міс Зверхність, еге? Ба-а-а! Ну ж бо, всі! Тут у нас Бріджит-зарозуміла-дупця-простоз-тюрми. Починаймо. Починаймо-то-най-на-на-на-на! Їй-бо, це було зовсім не те, що я мала на думці. Всі почали підтягуватися до столу, обурено поглядаючи то на мене, то на годинник. Трясця, адже було тільки двадцять по дев’ятій: нарада аж о пів на десяту. Лише те, що я почала приходити раніше, не означає, що нарада має починатися раніше, а не пізніше. 

— Гаразд, Брррррріджит! Ідеї. Які в нас є ідеї на нині, щоб догодити нації, яка жде, затамувавши подих? 

«Десять найкращих порад для контрабандистів від дівулі в темі»? 

«Найкращі бюстгальтери Британії для переховування коки у вкладках»? 

«Зневірений, залишився собою, і зрозумів тягар чужих зневір», — подумала я. Та чорт забирай, зараз заїду йому просто в щелепу. 

Він поглянув на мене, плямкаючи й очікувально щирячи зуби. На диво, звичних гиготінь за столом не було. Правду кажучи, виглядало на те, що тайський епізод приніс мені якийсь новий рівень поваги в колі співробітників, що мене, звісно, потішило. 

— Як тобі ««Нові лейбористи» після медового місяця»? — Річард Фінч гримнув головою об стіл і захропів. 

— Власне кажучи, маю іншу ідею, — зауважила я після мимовільної паузи. — Про секс, — додала, після чого Річард став по стійці «струнко». (Себто тільки його голова. Принаймні сподіваюся на це) 

— Ну? Ти поділишся нею з нами чи прибережеш для своїх друзяк із бригади для боротьби з наркотиками? 

— Целібат, — відповіла я. Навколо запала вражена тиша. Річард Фінч вирячився на мене так, мовби не вірив своїм вухам. 

— Целібат? 

— Целібат, — самовпевнено кивнула я. — Новий целібат. 

— Тобто йдеться про монахів і монашок? — запитав Річард Фінч. 

— Ні. Целібат. 

— Коли прості люди відмовляються від сексу, — втрутилася Пачулі, зверхньо глянувши на нього. 

Правду кажучи, атмосфера за столом дуже змінилася. Мабуть, Річард почав настільки перегинати палицю, що ніхто більше до нього не підлизувався. 

— Що, через якісь тантричні, буддистські заморочки? — припустив Річард із глузливим смішком, чвакаючи, а водночас судомно посмикуючи однією ногою. 

— Ні, — заперечив звабливий Мет, уважно вдивляючись у свій записник. — Звичайнісінькі люди, такі, як ми, які довгий час утримуються від сексу. 

Я стрельнула очима на Мета, а він стрельнув очима на мене. 

— Що? Ви всі? — перепитав Річард, скептично дивлячись на нас. — Ви ж у самому розквіті молодості… ну, крім Бріджит. 

— От дякую, — буркнула я. 

— Ви ж усі шуркаєтеся щоночі як кролики! Невже ні? Туди-сюди, туди-сюди і шпокайся досхочу, — заспівав він. — Так файно-ладно все зроби, тоді її ти оберни і ззаду вже встроми[112]. Адже правда? 

Люди за столом ледь-ледь засовалися на своїх стільцях. 

— Хіба не так? 

Знову пауза. 

— Хто з присутніх не мав сексу протягом минулого тижня? — Всі втупились у свої записники. — Норм. Хто мав секс протягом минулого тижня? — Ніхто не підняв руки. — Не вірю. Гаразд. У кого з вас був секс упродовж місяця? 

Пачулі підняла руку. А ще Гарольд, який аж засяяв усмішкою з-за своїх окулярів. Мабуть, бреше. Чи, може, тільки сентиментально попритулявся, як дитина. 

— То всі решта… Господи. Та ви якась купка фріків. Це ж не тому, що ви перепрацьовуєте. Целібат. Тьху! Поговорімо про проєкт «Відриваємо зади»[113]. Нас зняли з ефіру через Діану, тому, звертаюся до всіх, на решту сезону вигадайте-но щось ліпше. Жодних неповноцінних дурниць про відсутність сексу. Наступного тижня — наше гучне повернення. 

4 вересня, четвер 

53,5 кг (треба, щоб це припинилося, інакше я марно сиділа в тюрмі), 

варіанти уявного вбивства Річарда Фінча — 32 (це теж має закінчитися, адже зійде нанівець і стримувальний фактор тюремного вироку), 

кількість чорних курток, над купівлею яких я розмірковувала, — 23, 

кількість секунд без сексу — 14688000. 

Дуже тішить ота атмосфера, таке собі звичне «школа-мати-кличе-нас». Дорогою додому виберусь на нічні закупи: з огляду на фінансову кризу, не для того, аби щось придбати, а тільки щоби приміряти новий осінній гардероб у гамі «коричневий — новий чорне». Я дуже піднесена й налаштована цьогоріч ефективніше ходити по крамницях, тобто: а) не втрачати голови й підшукати ту єдину річ, яку годиться придбати, — чорну курточку, позаяк одна дівчина потребує не так багато чорних курток; б) десь роздобути грошей. 

Може, в Будди? 

20:00. Ресторан «Анґус стейкгаус», Оксфорд-стріт. Неконтрольована панічна атака. Скидається на те, що у всіх магазинах ті самі лахи з невеликими відмінностями. Мені геть затуманилося в голові й не вдавалося ухвалити остаточне рішення, доки не охопила розумом і не систематизувала 

18:00. всі чорні балонові курточки, які лиш були: від «Френч конекшен» за 129 фунтів або ж від «Майкла Корса», класу люкс, (крихітна і прошита квадратиками) за 400. Чорні балонові курточки в «H&M» лишень по 39,99 фунтів. Скажімо, за ціною однієї такої від «Майкла Корса» можна купити 10 від «H&M», однак тоді моя шафа для одягу рясніла б чорними курточками більше, ніж будь-коли, а втім, не можу дозволити собі жодної. 

А може, вся справа в іміджі. Можливо, варто почати вбиратися в яскравий одяг, наче з пантоміми, на манір Зандри Роудс[114] і Су Поллард[115]. Або, маючи базовий гардероб, придбати лише три розкішні дизайнерські витвори й постійно в них ходити. (А якщо я на них щось розіллю чи виблюю?) 

Гаразд. Спокійно, спокійно. Ось що потрібно купити: Чорну балонову курточку (тільки одну). Торк[116]. Чи, може, тонґ або тонк? Неважливо, щось на кшталт чокера, який охоплює шию. 

Коричневі штани «кльош» (залежно від того, чим ви- явиться той «кльош»). 

Коричневий костюм на роботу (чи щось таке). 

Взуття. 

У взуттєвому був справжній жах. Саме приміряла коричневі офісні туфлі з тупим носиком на високих підборах у стилі 70-х, аж тут виникло стійке дежавю, яке нагадало всі ті покупки нового взуття перед початком навчального року й суперечки з моїм момстером щодо того, яким має бути те взуття. І враз я з жахом усвідомила: це не химерне відчуття дежавю, це акурат ті самі туфлі від «Фрімана, Харді та Вілліса», які були в мене дванадцятирічної у шостому класі. 

Раптом відчула себе наївною недотепою або маріонеткою модних дизайнерів, яким западло придумувати щось новеньке. Навіть гірше: зараз я така стара, що молоде покоління покупців модних колекцій уже й не пригадає одягу, який я носила в підлітковому віці. І нарешті чітко уявляю собі етап, на якому пані починають ходити по костюми-двійки в «Джеґер»: от коли їм більше не хочеться, щоб вулична мода нагадувала про втрачену молодість. Тепер і я сягнула згаданого етапу. Відмовлюся від «Кукаї», «Аньєс Б.», «Вістлес» тощо на користь «Кантрі кежуелс» і духовнос- ті. Так ще й буде дешевше. Йду додому. 

21:00. У своєму помешканні. Почуваюся дуже дивно і спустошено. Воно-то добре — думати, що після повернення все буде по-іншому, та згодом усе залишається таким самим. 

Гадаю, мені самій доведеться це змінити. Але що вдіяти зі своїм життям? 

Є ідея. Поїм сиру. 

Штука в тому, що, як сказано у книжці «Буддизм: Драма заможного монаха», атмосферу й події навколо тебе творить твій внутрішній стан. Тож нічого дивного, що зі мною відбулася вся та погань — Таїланд, Деніел, Ребекка і т. ін. Треба ще попрацювати над внутрішньою рівновагою та духовним просвітленням, і тоді почну притягувати приємні події та лагідних, люблячих і гармонійних людей. Таких, як Марк Дарсі. 

Повернувшись, Марк Дарсі побачить, що я зовсім інша людина, спокійна та розважлива, завдяки якій скрізь і всюди настають спокій і лад. 

5 вересня, п’ятниця 

54 кг, 

цигарки — 0 (успіх), 

кількість секунд без сексу — 14 774 400 (поразка), (не забуваймо, що ціна та сама їм). 

8:15. Добре. Встала ні світ ні зоря. Бачте, важливо — урвати шматок цього дня! 

8:20. Ух, отримала якусь посилку. Можливо, подарунок. 

8:30. Гм-м. У подарунковій коробці з трояндочками. Може, від Марка Дарсі! Можливо, він повернувся. 

8:40. Це чарівна невеличка заокруглена ручка з позолотою і з моїм ім’ям. Мабуть, від Тіффані! З червоним кінчиком. Схоже на помаду. 

8:45. Оце дивно. Всередині жодної записки. Можливо, це рекламна помада для якоїсь PR-кампанії. 

8:50. А ні, це не помада, бо суцільна. Може, таки ручка. З моїм іменем! Можливо, це запрошення на вечірку у стилі просунутої рекламної агенції — напевно, починають випускати новий журнал під назвою «Помада!», хтозна, чи не резуль- тат роботи Тіни Браун — а запрошення на розкішну вечірку надійде слідом. 

Ну, та й так. Сходжу-но у «Coins Café» на капучино. Проте, звісно, не на шоколадний круасан. 

9:00. Уже в кафе. Гм. Я в захопленні від подаруночка, та важко сказати, ручка це чи ні. А навіть якщо так, то з тих, які функціонують украй незрозуміло. 

Згодом. Мій божечку. Тільки-но я присіла з капучино й шоколадним круасаном, заходить Марк Дарсі, так просто, мовби нікуди й не їздив — у робочому костюмі, щойно поголений і з маленьким порізом на підборідді, заклеєним туалетним папером, як зазвичай уранці. Підійшов до прилавка, де продавалися готові страви з собою, поставив портфель на підлогу і роззирнувся, наче щось чи когось шукав. Побачив мене. Минуло трохи часу, поки його погляд потеплішав (але, само собою, не розтанув, як мед). Він повернувся назад, щоб розрахуватися за капучино. Я швиденько прибрала ще спокійнішого й розважливішого вигляду. Відтак уже з кудиділовитішою міною він підійшов до мого столика. А мені хотілося кинутись йому на шию. 

— Привіт, — без церемоній промовив він. — Що в тебе там? — кивнув головою на подарунок. 

Не в змозі вимовити й слова від любові та щастя, я простягнула йому коробочку: 

— Не збагну, що це. Та мені здається, що, може, ручка. Він вийняв маленьку ручку з коробки, покрутив її в руках, миттєво, ну, геть як обпечений, поклав назад і проказав: 

— Бріджит, це не рекламна ручка, трясця, це ж набій. 

Ще пізніше. ЙойХристонькунайдорожчий. Нíколи було обговорити ні Таїланд, ні Ребекку, ні кохання, ані щось іще. 

Марк схопив серветку, взявся за кришку коробки й повернув її на місце. 

— «Якщо спокійний ти перед юрбою, // Де зведено на тебе поговір», — прошепотіла я собі під ніс. 

— Що? 

— Нічого. 

— Залишайся тут. Не чіпай цього. Це справжній набій, — сказав Марк. 

Він вислизнув на вулицю й пороззирався навсібіч незгірше нишпорки по телеку. От цікаво, як усе в житейській поліційній драмі нагадує історію з телевізора, десь так само, як колоритні кадри з відпочинку — ті, що на листівках чи… 

Він повернувся. 

— Бріджит? Ти вже розплатилася? Що ти робиш? Ходімо. 

— Куди? 

— У поліційний відділок. 

У машині я пустилася торохтіти — дякуючи йому за все, що він зробив, і розказуючи про те, як сильно той Вірш допоміг мені у в’язниці. 

— Вірш? Який іще вірш? — запитав він, повертаючи на Кенсінґтон-парк-роуд. 

— Вірш «Якщо» — та знаєш — «змусиш Серце, Нерви…» 

...О боже, мені справді шкода, що тобі довелось летіти аж до Дубаю, я тобі така вдячна, я… 

Він зупинився на світлофорі й повернувся до мене. 

— Все гаразд, — лагідно відповів він. — А тепер годі виплітати три мішки гречаної вовни. Ти пережила велике потрясіння. Треба заспокоїтися. 

Гм. За моїм задумом, Марк мав зауважити, яка я спокійна та розважлива, а не вмовляти мене заспокоїтись. 

Спробувала заспокоїтися, та на думку спадало лише: «Хтось хоче мене вбити», — тож із цим було вкрай складно. 

Коли ми дісталися поліційного відділку, ситуація вже трохи менше скидалася на телесеріал, бо все навколо було обдерте та брудне, і здавалося, ніхто ані на йоту нами не цікавився. Черговий правоохоронець спробував переконати нас почекати у приймальні, та Марк наполіг, аби нас про вели нагору. Кінець кінцем нас посадили у якомусь величезному запилюженому кабінеті, де нікого й нічого не було. 

Марк змусив мене розповісти йому все, що трапилося в Таїланді, розпитуючи, чи не згадував Джед якихось своїх знайомих із Великої Британії, чи посилка прийшла зви- чайною поштою, чи не помічала я, щоб від моменту мого повернення навколо крутився хтось нетутешній. Я почувалася трохи пришелепкуватою, розповідаючи йому про те, як ми довіряли Джедові, думаючи, що він мені вичитає, проте Марк був дуже милим. 

— Найгірше, у чому вас із Шез можна було б звинуватити, — це феєрична дурість, — зауважив він. — Я чув, що ти дуже добре дала собі раду у в’язниці. 

Хоч Марк і був милим, він не... ну, все це справляло враження суто ділових стосунків, а не скидалося на те, що він ладен знову зійтися чи завести мову про якісь почуття. 

— Тобі не здається, що варто зателефонувати на роботу? — спитав він, дивлячись на годинник. 

Моя долоня мимоволі підлетіла до рота. Я спробувала запевнити себе в тому, що якби я була мертва, те, чи є в мене й досі робота, не мало би жодного значення, та було вже двадцять по десятій! 

— Не корч такої міни, мовби ти щойно ненароком проковтнула дитину, — сміючись, проказав Марк. — Один-єдиний раз маєш пристойне виправдання для своїх патологічних запізнень. 

Я взяла телефон і набрала номер прямої лінії Річарда Фінча. Він відповів одразу. 

— О-о-о-о-о, сама Бріджит, еге? Цнотлива Діваха. Не минуло і двох днів, як вона вже сачкує. То де ж ти? Лазиш по магазинах, та? 

«Зневірений, залишився собою, — подумала я. — Якщо навчився ти…» 

— Забавляємося свічкою, ага? Дівчата, вийняти свічки! — і він видав гучний звук, схожий на відкорковування пляшки. 

Я з острахом витріщилася на телефон. Годі було визначити, чи то Річард Фінч завжди був таким, як-от зараз, а я була іншою, чи то він під дією наркотиків скочується в якусь жахливу прірву. 

— Дай-но сюди, — сказав Марк. 

— Ні! — вигукнула я, вихоплюючи трубку назад і шиплячи: — Я сама собі пані. 

— Звісно, люба, та не своєму розумові, — пробурмотів Марк. 

Люба! Він назвав мене любою! 

— Бріджит! Ми знов заснули, так? Де ти? — пирскнув Річард Фінч. 

— Я в поліційному відділку. 

— Ух, знов підсіла на той кокаїнчик-шмокаїнчик? Чудесно. А для мене є? — гигикнув він. 

— Мене пригрозили вбити. 

— Ого! Це ж треба — таке вигадати! Вже за хвилю смертю тобі погрожуватиму я. Га-га-га-га. Поліційний відділок, еге? 

Хотів би я це побачити. Ото в моєму колективі працівники — приємні, надійні, «чисті» й респектабельні. 

Ось так. На цьому в мене увірвався терпець. Я зробила глибокий вдих і урочисто промовила: 

— Річарде, боюся, що це так само, якби чайник випоминав сковорідці закіптюженим днищем. От тільки у мене воно чисте, адже я не вживаю наркотиків. Не те, що ви. 

У будь-якому разі, я не повернуся. Бувайте, — і поклала слухавку. 

Га! Га-га-га-га! Я ненадовго задумалася, а тоді згадала про кредит у банку. Ще й чарівні гриби. Щоправда, якщо бути точною, це не так наркотики, як звичайні гриби. 

Саме цієї миті з’явився поліціянт, який кудись квапився й зовсім не зважав на нас. 

— Слухайте! — гукнув Марк, гримнувши кулаком по столу. — Тут у нас дівчина з бойовим набоєм, на якому її ім’я. Хтось цим займеться? 

Поліціянт зупинився й подивився на нас. 

— Завтра похорон, — роздратовано буркнув він. — А в Кенсал-Райз маємо різанину. Я про те, що є й інші люди — уже вбиті, — він відкинув голову назад і вилетів із кімнати. 

За десять хвилин увійшов слідчий із роздруківкою, який мав вести нашу справу. 

— Вітаю. Я інспектор Кірбі, — промовив він, навіть на нас не дивлячись. 

Якийсь час він вивчав роздруківку, після чого, здійнявши брови, підвів погляд на мене. 

— Це документи справи з Таїланду, дозволите? — спитав Марк, заглядаючи йому через плече. — А, зрозуміло... той інцидент у… 

— Ну, так, — відповів інспектор. 

— Ні-ні, то був лише шматок вирізки, — сказав Марк. 

Поліціянт приглядався до Марка з підозрою. 

— Його залишила в господарській торбі моя мама, — пояснила я, — і він почав розкладатися. 

— Бачите? Он там? А це тайський звіт, — сказав Марк, нахиляючись над формуляром. 

Інспектор захисним жестом прикрив рукою папір, начебто Марк намагався списати його домашнє завдання. Саме тоді задзвонив телефон. Інспектор Кірбі підняв слухавку. 

— Так, я хочу бути в патрульній машині на Кенсінґтон Гай-стріт. Ну, десь біля Альберт-голу! Коли рушить з місця кортеж. Хочу віддати останню шану, — розлючено промовив він. — Що там робить довбаний інспектор Роджерс? Добре, значить, тоді Букінгемський палац. Га? 

— Що в рапорті написано про Джеда? — прошепотіла я. 

— Він назвався «Джедом», так? — глузливо порскнув Марк. — Справжнє ім’я — Роджер Двайт. 

— Тоді домовились, на Гайд-парк-корнер. Але хочу місце перед натовпом. Вибачте за це, — перепросив інспектор Кірбі, поклав слухавку й прибрав надміру зосереджений і компетентний вигляд, точнісінько такий самий, як зазвичай у мене, коли запізнююся на роботу. — Роджер Двайт, — промовив інспектор. — Ось звідки вітер віє, правда? 

— Я був би здивований, якби йому самому вдалося щось зорганізувати, — сказав Марк. — Не з арабського ізолятора. 

— Ну, є засоби та можливості. 

Мене доводило до сказу те, що Марк розмовляв з інспектором мудрованими фразами, оминаючи мене. Мовби я якась недалека дурепа чи недоумкувата. 

— Перепрошую, — наїжачившись, укинула я. — А мені можна взяти участь у цій розмові? 

— Звісно, — відповів Марк, — якщо не порушуватимеш тем сковорідок і закіптюжених днищ. 

Я зауважила, як інспектор зі спантеличеною міною переводить погляд із мене на Марка. 

— Гадаю, він мав змогу влаштувати так, аби це надіслав хтось інший, — сказав Марк, звертаючись до інспектора, — та це видається малоймовірним, а навіть авантюрним, беручи до уваги... 

— Ну, так, у таких випадках. Перепрошую, — інспектор Кірбі підняв слухавку. — Гаразд. Ну, скажіть Гарроу-роуд, що на цьому маршруті в них уже дві машини! — невдоволено сказав він. — Ні, я хочу побачити труну перед службою. Так. Цейво, пошли інспектора Ріммінґтона на хрін. Вибачте, сер. Він знову поклав слухавку і впевнено усміхнувся. 

— Таких випадках…? — почала я. 

— Так, навряд чи особа зі серйозними намірами попереджала би свою... 

— Маєте на увазі, що тоді б її просто пристрелили, так? — припустив Марк. 

О боже. За годину посилку забрали, аби зняти відбитки пальців та зробити аналіз ДНК, а мене й далі допитували. 

— Юна леді, а є хтось, хто має на вас зуб, поза тим тайським знайомством? — спитав інспектор Кірбі. — Колишній коханець, відкинутий залицяльник? 

Мене потішило звертання «юна леді». Бачте, може, й не на світанку юності, але… 

— Бріджит, — озвався Марк. — Зосередься! Є хтось, хто міг би хотіти тебе скривдити? 

— Є чимало людей, які мене скривдили, — відповіла я, дивлячись на Марка й ламаючи голову. — Річард Фінч, 

Деніел, та маю сумніви, що це зробив би хтось із них, — невпевнено закінчила я. 

Невже Деніел думав, що я розповідатиму про той вечір, коли ми мали повечеряти? Чи аж настільки образився через відмову? Це було б трохи занадто, еге ж? А з іншого боку, може, Шерон мала слушність щодо чоловіків кінця тисячоліття, які втрачають свої ролі. 

— Бріджит? — лагідно заговорив Марк. — Що б тобі там не здавалося, гадаю, варто це сказати інспектору Кірбі. 

Було так ніяково. Врешті-решт дійшло до опису того вечора з Деніелом, де фігурували білизна та куртка, а інспектор Кірбі з виразом покериста незворушно занотовував подробиці. 

Протягом моєї розповіді Марк не зронив ні слова, але здавався вкрай розлюченим. Я помітила, що детектив не зводить із нього важкого погляду. 

— А загалом у вас були контакти з якимись декласованими елементами? — запитав інспектор. 

Єдина людина, яка спала мені на думку, — хлопчик на виклик, якого, здогадно, винайняв дядечко Джеффрі, але це безглуздо, бо той хлопчик на виклик знати мене не знає. 

— Вам доведеться виїхати зі своєї квартири. Маєте куди подітися? 

— Ти можеш пожити в мене, — раптом промовив Марк. Моє серце ледь не вистрибнуло. — В одній із вільних кімнат, — швиденько додав він. 

— Сер, чи можу я поговорити з міс Джонс сам на сам? — попросив детектив-інспектор. 

Марк скорчив таку міну, ніби його відчитали, тоді відповів: 

— Звісно, — і різко вийшов із кімнати. 

— Не певен, що зупинятися в містера Дарсі — мудре рішення, міс, — сказав детектив, поглядаючи на двері. 

— Ага, може, ви й маєте рацію, — відповіла я, гадаючи, що він виявляє батьківську зацікавленість і, як чоловік, натякає, що мені варто зберігати ореол загадковості та не- доступності й дати змогу Марку побути мисливцем, та потім я згадала, що вже мала змінити спосіб мислення. 

— Що саме пов’язувало вас із містером Дарсі? 

— Отож! — проказала я й почала свою розповідь. 

Скидалося на те, що все це викликає в інспектора Кірбі якісь дивні підозри. Саме тієї миті, коли він говорив: 

— Отже, містер Дарсі потрапив до кав’ярні випадково, так? Того самого ранку, як ви отримали патрон? — двері знову відчинилися. Марк зайшов і став перед нами. 

— Добре, — втомлено промовив він, дивлячись на мене так, наче хотів сказати: «Ти і безтурботність — абсолютно різні речі». — Візьміть мої відбитки пальців, аналіз ДНК, розставмо всі крапки над «і». 

— Ох, сер, я не стверджую, що це зробили ви, — поспіхом запевнив детектив. — Просто нам треба відкинути... 

— Гаразд, гаразд, — відповів Марк. — Покладімо цьому край. 

А-А-А-А! 

5 вересня, п’ятниця 

Досі 54,5 кг, 

кількість секунд без сексу — та яка вже різниця, 

кількість хвилин, які я прожила, відколи мені пригрозили 

смертю, — 34 800 (дуже добре). 

18:00. У помешканні Шеззі. Виглядаю з вікна. Це не може бути Марк Дарсі. Що за маячня. Це просто неможливо. У цьому точно замішаний Джед. Адже в нього тут, напевне, є ціла мережа контактів, осіб, спраглих до наркотиків, яких я позбавила засобів до існування. Чи Деніел? Але той достоту не вчинив би нічого подібного. Мабуть, просто якийсь псих. 

Але псих, який знає мої ім’я та адресу? Хтось хоче мене вбити. Хтось потрудився дістати бойовий набій і вигравіювати на ньому моє ім’я. Треба зберігати спокій. Спокійно, спокійно. Так. Спокійна мушу буть перед юрбою, де зведено... 

Цікаво, у «Кукаї» є бронежилети? 

Хотілося би, щоб повернулася Шез. Я цілком збита з пантелику. Квартира Шез малесенька й захламлена навіть у найкращі часи, тим більше, що в неї відкрите планування, та коли тут мешкає двоє, видається, що підлога й усі поверхні завалені бюстгальтерами «Агент провокатор», ботильйонами під леопардову шкіру, пакетами «Ґуччі», підробками сумочок «Прада», светриками від «Вояж» і чудернацькими босоніжками з пасками. Я вкрай збентежена. Може, знайду десь тут місце і приляжу. 

Після того, як Марка випровадили, інспектор Кірбі повторив, що мені не варто залишатися у своєму помешканні, і відвіз мене туди забрати деякі речі, та проблема в тому, що я не мала де пожити. Мама з татом досі перебували в реабілітаційному центрі. Квартира Тома була б ідеальним варіантом, однак я ніде не змогла знайти його телефону в Сан-Франциско. Спробувала додзвонитися на роботу і до Джуд, і до Шез, та вони обидві вийшли на ланч. 

Відчуття було просто жахливе. Поки навколо топталася поліція, вилучаючи речі, аби зняти з них відбитки пальців, і шукаючи докази, я всім залишала повідомлення. 

— А пощо в стіні ця діра, міс? — запитав один із поліціянтів, поки вони сновигали туди-сюди та покривали предмети спеціальним порошком. 

— О, вона… е-е-е… залишилася, — ухильно відповіла я. 

Саме тієї миті озвався телефон. Це була Шез, яка сказала, що можу побути в неї, і повідомила, де схований запасний ключ. Мабуть, подрімаю. 

23:45. Воліла б раз у раз не прокидатися серед ночі, хоч дуже заспокоює те, що тут-таки в кімнаті, як немовлята, сплять також Джуд із Шез. Було суперкласно, коли вони повернулися додому з роботи. Ми з’їли піци, і я надзвичайно рано пішла спати. Жодної звістки ні від Марка Дарсі, ані про нього. Але бодай маю тривожну кнопку. Це гарно. Вона дистанційно вмикається за допомогою невеличкої валізки. Тільки уявіть: якщо я її натисну, молодий поліціянт у формі, граційний і спритний, приїде мене рятувати!!! М-м-м. Солодка думка… зовсім сонна... 

6 вересня, субота 

55 кг, 

цигарки — 10, 

алкоголь — 3 одиниці, 

калорії — 4255 (чому б не насолоджуватися життям, поки щастить його зберегти), 

хвилини без сексу — 16 005 124 (отже, із цим треба щось зробити). 

18:00. Я, Джуд і Шез цілий день дивилися похорон принцеси Діани. Усі зійшлися на думці, що він нагадував похорон когось зі знайомих, лиш організований на трохи ширшу ногу, тому потім таке відчуття, наче тебе пропустили через м’ясорубку, а водночас мовби гора впала з пліч. Я така рада, що все вдалося провести як належить. Усе було добре. Гарно й направду добре, мовби владна верхівка таки втямила що й до чого, і наша держава може знову функціонувати правильно. 

Все це схоже на Шекспірівську трагедію чи старовинну легенду, особливо беручи до уваги конфлікт між двома великими шляхетними родами Спенсерів та Віндзорів. Мені справді соромно за те, що працюю в дурнуватій денній телепрограмі, в якій ми частенько цілі пообіддя присвячували Діаниній зачісці. Я зміню своє життя. Якщо здатна змінитися політична верхівка, зможу і я. 

Проте зараз мені трохи самотньо. Джуд із Шез вийшли погуляти вулицями, бо, за їхніми словами, в чотирьох стінах уже сходять з розуму. Ми спробували додзвонитися в поліційний відділок, адже мені не можна виходити з дому без поліціянта, та врешті-решт, за сорок п’ять хвилин спроб, ми прорвалися до жіночки на центральному комутаторі, яка сказала, що всі зайняті. Я запевнила дівчат, що стопудово не проти, аби вони пішли без мене, якщо принесуть піцу. Ага, телефон. 

— О, привіт, серденько, це мамуся. 

Мамуся! Хто б подумав, що я готова накласти купку їй на долоню. 

— Де ти, мамо? — поцікавилась я. 

— Ох, я вирвалася, дорогенька. 

На секундочку мені здалося, що йдеться про те, буцім вона лесбійка і збирається зажити з дядечком Джеффрі в ґейському фіктивному шлюбі без сексу. 

— Ми вже вдома. Все налагодилось, і з татом усе буде гаразд. Я без поняття! Стільки часу він пив у своєму сараї, а я ж думала, що то запах від помідорів. Зауваж, із Гордоном Гомерсаллом відбувалося точнісінько те саме, розумієш, а Джой і гадки не мала. Тепер кажуть, що це хвороба. Що скажеш про похорон? 

— Дуже гарний, — відповіла я. — То розказуй, у чому справа? 

— Цей, люба... — почала вона, а тоді відбулася якась перепалка, й до телефону підійшов тато. 

— Усе гаразд, голубонько. Просто мені треба відмовитися від спиртного, — мовив він. — А ще вони з першого ж дня намагалися спекатися звідти Пем. 

— Чому? — поцікавилась я, а тимчасом перед очима замаячило бридке видовище того, як моя мама зваблює цілу вервечку вісімнадцятирічних наркозалежних. 

Він загиготів. 

— Сказали, що вона занадто нормальна. Даю тобі її назад. 

— Чесне слово, люба. Це чистісіньке несусвітньо-нікчемне безглуздя: здирати купу грошей із цієї категорії відомих людей — і розказувати їм речі, які й так усі знають! 

— Які саме? 

— О-о-о, повиси на телефоні. Тільки переверну курку. 

Я відхилила слухавку від вуха, намагаючись не уявляти собі, що то за химерна страва, для якої курку треба перевертати догори ногами. 

— Ху-у. Ось так. 

— Що вони вам розказували? 

— Ну, зранку всі ми мали сідати колом і розповідати всякі-різні дурниці. 

— Наприклад... ? 

— А, казна-що. Сама знаєш. Мене звати Пем, і я щось-там! 

«Що, — задумалася я, — …там? Шалено самовпевнене нічне жахіття? Схиблена на соусі без грудочок? Мучителька маленьких дівчаток?» 

— Чого вони тільки не виговорювали! «Сьогодні я буду впевнена в собі й не перейматимуся тим, що думають по мене інші». І так безперестанку. Адже, будьмо щирі, люба. Якщо хтось не впевнений у собі, то це не зарадить, правда? — сказала вона, заливаючись сміхом. — Глупство! Не впевнений у собі. На голову не налазить! Чого б то хтось мав скрізь соватися, переживаючи про те, що там про нього думають люди. 

Я занепокоєно роззирнулася обабіч. 

— То які самонавіювальні настанови висловила ти? 

— Ох, мені взагалі не дозволяли говорити. Ну, та кінець кінцем я таки висловилася, люба. 

— Що? Що ти там наговорила? 

На задньому плані почувся сміх тата. Хай там як, почувається він непогано. 

— Скажи їй, Пем. 

— Ух-х-х. Ну, мені треба було сказати: «Я не дозволю своїй завищеній самооцінці приховувати від мене дійсність» та «Сьогодні я помічатиму свої хиби, а не лише переваги». Тобто це не лізло ні в які ворота, дорогенька. Та мушу летіти, дзвонять у домофон. Тож побачимось у понеділок. 

— Що? — здивувалась я. 

— Люба, кажи не «що», а «прошу». Я тобі домовилася про зустріч із колористкою в «Дебенгемс». Казала ж! О четвертій. 

— Але... Адже такого не було. Коли вона мені казала? У січні? 

— Мушу бігти, люба. Енденбері вже під дверима. 

7 вересня, неділя 

55,5 кг, 

метри квадратні підлоги, не закидані бюстгальтерами, взуттям, їжею, пляшками й помадами, — 0. 

10:00. Ура! Новий день, а я досі жива. Хоча ніч була жахлива. Після розмови з мамою відчула страшенну втому, тому перевірила, чи зачинені всі двері, залізла під безладну мішанину майток, майок та покривал Шеззі під леопардову шкуру й заснула. Я не чула, як дівчата зайшли, а коли опівночі прокинулася, вони вже спали. Тут не на жарт починає смердіти. 

Ще одна проблема — усе, що можна робити, прокинувшись серед ночі, — це мовчки дивитися в стелю, аби не розбудити дівчат, перекидаючи речі. 

О-ох, телефон. Найкраще було б підняти його так, щоб вони не позривалися. 

— Ну, до них таки дійшло, що я не колишній коханець, одержимий думкою про вбивство. 

Ура! Це був Марк Дарсі. 

— Ти як? — запитав він чуйно, беручи до уваги те, що, як виявилося, через мене сім годин пробув у відділку. — Я б подзвонив раніше, та вони не хотіли сказати мені, де ти, поки не зняли всіх обвинувачень. Я силкувалася бути веселою, та насамкінець пошепки зізналася, що в Шеззі тіснувато. 

— Що ж, моя пропозиція приїхати й пожити зі мною залишається в силі, — недовго думаючи, промовив Марк. — Спалень удосталь. Шкода, що він і далі так наполегливо втирає, що не хоче зі мною спати. Здається, це переростає в мохнатизм, а з досвіду Шеззі й Саймона знаю, наскільки нереально викрути- тися, тільки-но влипни, адже найменший натяк на секс — і всі здіймають паніку, бо «зіпсовано дружбу». 

Тієї миті Джуд позіхнула й перевернулася на другий бік, збивши ногою гору взуттєвих коробок, вони попадали, і пря- місінько в мою сумку полетіли намиста, сережки, космети- ка і філіжанка кави. Я зробила глибокий вдих. 

— Дякую, — прошепотіла в слухавку. — Охоче приїду. 23:45. У будинку Марка Дарсі. А на маєш. Нічого аж такого доброго. Просто лежу собі сама в дивній білій кімнаті, в якій немає нічого, крім білого ліжка, білих жалюзі й білого крісла, яке вселяє в мене неспокій, бо вдвічі вище, ніж має бути. Тут лячно: величезний пустий палац — і ані крихти їжі всередині. Нічого не можу знайти чи зробити без колосального розумового зусилля, адже кожен вимикач, злив води в туалеті тощо замасковані під щось інше. Ще й зюзя, як у холодильнику. 

Дивний, відірваний від реальності день, що дрейфує між сном і явою. Щоразу, коли начебто просуваюся вперед у нормальному режимі, провалююся в «дрімотну повітряну яму», майже як літаки, що, звідкіля не візьмись, пірнають раптом на п’ятнадцять метрів униз. Годі визначити, чи це й досі дається взнаки синдром зміни часових поясів, чи просто я намагаюся від усього втекти. Марк змушений був вийти сьогодні на роботу, навіть попри те, що неділя, бо у п’ятницю йому пропав цілий день. Десь біля четвертої, прихопивши відеокасету з «Гордістю і упередженням», зайшли Шез та Джуд, але після провалу з Коліном Фертом мені не хотілося переглядати сцену зі ставком, тому ми лиш порозмовляли й почитали журнали. Відтак Джуд із Шез, гигочучи, почали оглядати будинок. Я заснула, а коли прокинулася, їх уже не було. 

Марк повернувся додому приблизно о дев’ятій, прихопивши їжу зі собою для нас обох. Я покладала великі надії на романтичне возз’єднання, але так сильно зосереджувалася на тому, щоб не склалося враження, мовби мені хочеться з ним переспати, чи у всякому разі щоб він не подумав, наче мій побут у його домі — це щось іще, позадотриманням поліційних правил, що врешті-решт поводилися ми одне з одним украй незграбно та офіційно, як лікар із пацієнтом, мешканці будинку з дитячого шоу «Синій Пітер» чи якось так. Якби ж то він до мене зараз зайшов. Те, що я так близько до нього й хочу його торкнутися, дуже виводить із рівноваги. Може, мені варто щось сказати. Проте надто боюся випустити джина з пляшки, адже якщо розповім йому про свої почуття, а він не виявить бажання знову зійтися, це буде страшенно принизливо з огляду на те, що ми живемо разом. Крім того, зараз глупа ніч. 

Божечку, а може, це все-таки зробив Марк. Можливо, він увійде сюди й, типу, просто пристрелить мене — і по всій цнотливо білій кімнаті розтечеться кров, наче кров незай- манки, от лиш я не незаймана. Тільки, трясця, утримуюся. 

Не треба так думати. Звичайно, він не винен. А втім, маю тривожну кнопку. Це нечувано: у мене безсоння, а Марк унизу й, певне, голий. М-м-м-м. М-м-м. Кортить спуститися й, типу, його зґвалтувати. Я не мала сексу упродовж... дуже складно підрахувати. 

А може, все-таки підніметься сюди! Я почую кроки на сходах, двері тихесенько прочиняться, він зайде й сяде на ліжко! Голий! — і… о боже, я така розчарована. 

Якби я могла так, як мама, — бути упевненою в собі, а не перейматися тим, якої думки про мене хтось інший, але це дуже важко, коли знаєш, що інші таки думають про тебе. Розмірковують, як тебе вбити. 

8 вересня, понеділок 

55,8 кг (це вже серйозна криза), 

кількість моїх потенційних убивць, яких затримала поліція, — 0 (не дуже добре), 

кількість секунд без сексу — 15 033 600 (катастрофічна криза). 

13:30. На кухні Марка Дарсі. Щойно сама не знаю навіщо з’їла велетенський шмат сиру. Ану перевірю кількість калорій. 

Ох трясця. 350 калорій у 100 грамах. Отже, упаковка — це 225 грамів, і я вже трішки з’їла раніше, десь із 60 грамів, а ще трохи залишилося, виходить, що я поглинула 500 калорій за 30 секунд. Неймовірно. Мабуть, на знак поваги до принцеси 

Діани варто вирвати. Фу-у! Чому мені спадає на гадку такий несмак? Ай, будь що буде, можна з таким самим успіхом доїсти решту й мовби підвести риску під цим плачевним епізодом. 

Гадаю, доведеться визнати, що лікарі мають слушність: мовляв, дієти неефективні, бо тіло думає, що його морять голодом, і тільки-но знову побачить якусь їжу, напихається нею, як Ферґі. Щоранку прокидаюся — і зненацька виявляю жир у нових — незвичних і жахливих — місцях. Анітрохи не здивувалася б, якби зауважила кавалок жиру, схожий на корж для піци, що звисає між вухом та плечем або стирчить збоку на коліні й ледь теліпається на вітрі, наче вухо слона. 

Ситуація між нами з Марком досі незручна і сповнена недомовок. Коли я нині вранці зійшла вниз, він уже пішов на роботу (воно й не дивно, адже вже була пора ланчу), про- те залишив записку, в якій написав, аби я «почувалася як вдома» й кого заманеться запрошувала в гості. Наприклад? Усі на роботі. Тут така тиша. Мені лячно. 

13:45. Слухайте, все нормально. Дійсно. Розумію, що не маю ні роботи, ні грошей, ні хлопця, моя квартира з дірою, й не можу туди піти, ще й мешкаю у гігантському холодильнику з чоловіком, якого кохаю, в химерній платонічній ролі а ля домашня робітниця, і хтось хоче мене вбити, та, безсумнівно, таке становище тимчасове. 

14:00. Дуже хочу до мами. 

14:15. Зателефонувала в поліцію й попросила відвезти мене в «Дебенгемс». 

Пізніше. Мама була неймовірна. Ну, в якомусь розумінні. У перспективі. Вона заявилася із запізненням на десять хвилин, з голови до ніг одягнена у світло-вишневе, з пишним укладеним волоссям та несла десь із п’ятнадцять пакетів універмагу «Джон Льюїс». 

— Люба, ти ніколи не вгадаєш, що трапилося, — сказала вона, присідаючи. Інші покупці були збентежені тим, скільки простору зайняли її торби. 

— Що? — тремтячим голосом запитала я, хапаючи філіжанку кави обома руками. 

— Джеффрі повідомив Уні, що він один із тих, «гомиків», хоч насправді це не так, люба, він «бісексуал», інакше в них ніколи б не знайшлися Ґай з Елісон. Хай там як, зі слів Уни, зараз вона аніскілечки не стурбована тим, що він усе розповів. Джиліан Робертсон з Саффрон-Валдгерст[117] була заміжня за одним таким довгі роки, і це був прекрасний шлюб. Щоправда, все-таки мусили розлучитися, позаяк він постійно зависав біля тих фургончиків із гамбургерами на придо- рожніх майданчиках відпочинку для авто, та й у Нормана Мідлтона померла дружина — знаєш, та, що була головою правління у школі для хлопців? Тож кінець кінцем Джиліан… Ой, Бріджит, Бріджит. Що таке? 

Щойно до неї дійшло, що я страшенно засмучена, вона незвично подобрішала, вивела мене з кав’ярні, залишивши свої пакунки офіціантові, дістала з сумки цілу купу паперових хустинок, запровадила мене на запасні сходи, посадила й попросила все їй розповісти. 

Уперше в житті вона й справді слухала. Коли я закінчила, вона по-мамськи пригорнула мене й міцно стиснула в обіймах, огортаючи хмаркою надзвичайно заспокійливого аромату «Живанші ІІІ». 

— Ти виявила неабияку сміливість, золотко, — прошепотіла вона. — Я тобою пишаюся. 

Це було дуже приємно. Нарешті вона випросталася й обтрусила руки. 

— А тепер ходімо. Треба подумати, що нам робити далі. Я побалакаю з тим хлопакою-детективчиком і вправлю йому мізки. То ж ідіотизм, що ця людина ще від п’ятниці на волі. У них була сила-силенна часу, щоб його зловити. Що вони робили? Тинялися без діла? О, не переживай. Я вмію поводитися з поліцією. Якщо хочеш, можеш пожити з нами. 

Та, як на мене, тобі варто залишитися з Марком. 

— У стосунках із чоловіками я безнадійна. 

— Дурниці, дорогенька. Чесне слово, не дарма ви, дівчата, не маєте кавалерів, якщо виходите в люди, вдаючи супер-пупер вундеркіндів, яким не потрібен ніхто, окрім Джеймса Бонда, а потім сидите вдома, лепечучи, що у вас не дуже складається з чоловіками. Ох, подивися, котра година. Жвавіше, ми запізнюємося на твою зустріч із колористкою! 

За десять хвилин я сиділа в білій кімнаті, що нагадувала ту, в будинку Марка Дарсі, в якомусь білому балахоні та з білим рушником на голові, а навколо — мама, купа підбірок кольорових зразків тканин і хтось на ім’я Мері. 

— Ой не знаю, — нетерпляче вигукнула мама. — Микаєшся сама-одна, носишся з усіма цими теоріями. Мері, а спробуй-но колір розчавленої вишні. 

— Я тут ні до чого, це суспільна тенденція, — обурилася я. — Жінки залишаються самі, тому що здатні себе забезпечити і воліють робити кар’єру, а згодом, коли стають старшими, чоловіки вважають їх безнадійно «відстійними дівулями напоготові», в яких минув термін придатності, і просто бажають когось молодшого. 

— Чесне слово, люба. Минув термін придатності! Можна подумати, що ти упаковка домашнього сиру в якомусь із супермаркетів «Асда»! Вся ця маячня ідіота існує тільки у фільмах, дорогенька. 

— Ні, неправда. 

— Бзду-у-ура! Минув термін придатності. Вони то можуть прикидатися, що їм потрібна одна з тих шедевральних лялечок, але насправді це не так. Їм потрібен хороший друг. Що там із Роджером як-там-його-прізвище, який покинув Одрі заради своєї секретарки? Звісно, та була дурепою. За пів року він благав Одрі повернутися, але вона відмовилась! 

— Але... 

— Саманта — ось як вона називалася. Тупа як ступа. 

А Джин Довсон, яка колись була жінкою Білла, — ти ж знаєш отих м’ясників Довсонів? — після смерті Білла вона вийшла заміж за парубка, удвічі молодшого від неї, і він їй вірний, цілком і повністю, а втім, ти знаєш, Білл не залишив великого багатства, тому що на м’ясі багато не заробиш. 

— Але якщо ти феміністка, тобі не треба буде... 

— Ось чому фемінізм і є такою дурницею, дорогенька. Кожен, хто має хоч краплю здорового глузду, розуміє, що ми вища раса, а той один-єдиний негр у стосику дров — це… 

— Мамо! 

— …коли їм здається, що, вийшовши на пенсію, можуть собі порозсідатися й не виконувати жодної хатньої роботи. Мері, ти тільки поглянь. 

— Мені більше сподобався той кораловий, — зарозуміло відповіла Мері. 

— От власне, — промовила я з-за великого клаптя аквамаринового відтінку. — Ти ж не хочеш ходити на роботу, а потім ще й по всіх магазинах, якщо цього не робитимуть вони. 

— Я не знаю! Виглядає, всі ви маєте якесь глупе уявлення про те, що Індіана Джонс прийде до вас додому завантажувати посудомийку. Ви мусите їх виховувати. Коли я тільки вийшла заміж, татусь щовечора ходив до бридж-клубу! Щовечора! І палив. 

«Ти диви. Бідний тато», — подумала я собі, тимчасом як у дзеркалі Мері приклала блідо-рожевий клаптик тканини мені до лиця, а мама просунула попід нього бузковий. 

— Чоловіки не бажають, аби їм вказували, — зауважила я. — Їм хочеться, щоб ти була неприступною і щоб у них була змога за тобою побігати і... 

Мама глибоко зітхнула. 

— І навіщо ми з батьком щотижня водили тебе до недільної школи, якщо про всяку всячину ти сама не знаєш, що думаєш. Просто дотримуйся того, що вважаєш правильним, повертайся до Марка і... 

— Це не те, Пем. Вона «зима». 

— Якщо вона не «весна», то я банка з консервованими грушами. Кажу тобі. Отож ти повертайся в будинок Марка... 

— Але ж це жах. Ми такі ввічливі й церемонні, а я скидаюся на якусь шмату... 

— Ну, це ми й виправляємо, люба, підбираючи тобі кольори, адже так. Але загалом зовсім не важливо, на що ти скидаєшся, правда, Мері? Просто маєш бути справжньою. 

— От-от, — засяяла усмішкою Мері, сама завбільшки з кущик гостролисту. 

— Справжньою? — перепитала я. 

— Ой, ну розумієш, серденько, так, як Вельветовий Кролик[118]. Ти ж пам’ятаєш! То була твоя улюблена книжка, яку Уна зазвичай читала тобі, коли в нас із татком виникали проблеми з нижньою камерою каналізаційного відстійника. Ось воно, подивися. 

— А знаєш, здається, ти маєш слушність, Пем, — проказала Мері, в захопленні відступаючи набік. — Вона «весна». 

— Хіба ж я не казала? 

— Авжеж, казала, Пем, а я тут зі своєю «зимою»! Ось тепер — те, що треба, правда? 

9 вересня, вівторок 

2:00. У ліжку, сама, досі в будинку Марка Дарсі. Таке відчуття, що все моє життя тепер минає у цілковито білих кімнатах. Дорогою назад із «Дебенгемс» ми з поліціянтом заблукали. Сміхота. Я сказала йому, що в дитинстві мене завжди вчили, коли загублюся, звертатися до поліції, та він чомусь не допетрав комізму ситуації. Кінець кінцем повернувшись, я вкотре провалилася в «дрімотну повітряну яму» і, прокинувшись опівночі, виявила, що будинок поринув у темряву, а двері до Маркової спальні зачинено на ключ. 

Напевно, зійду вниз, зроблю собі чаю й подивлюся на кухні телик. Та що як Марк іще не вдома, а на побаченні з дівчиною і приведе її до себе, а тут я попиваю чай, неначе та тітонька несповна розуму чи місіс Рочестер[119]? 

Ненастанно повертаюся до маминих слів про те, що треба бути справжньою, та про книжку «Вельветовий Кролик» (хоча, правду кажучи, годі з мене кроликів у цьому домі). 

Вона запевняє, що моя улюблена книжка, — про яку я нічогісінько не пам’ятаю, — була про те, як маленькі діти отримують іграшку, яку вони люблять дужче від інших, ба навіть коли її хутро вже зовсім витерте, вона втратила форму й окремі частини тіла, дитя й далі вважає, що це найпре- красніша забавка на світі, й не в змозі з нею розпрощатися. 

— Саме так відбувається, коли люди по-справжньому одне одного люблять, — прошепотіла мама, коли ми вже спускалися ліфтом до виходу з «Дебенгемс», немовби розкривала переді мною якусь страшну й незручну таємницю. — Та річ у тому, серденько, що цього не трапляється з тими, хто має гострі краї чи ламається при падінні, а чи виготовлений із недовговічних синтетичних матеріалів, які довго не витри- мують. Треба бути сміливою й дати знати іншій людині, хто ти та що відчуваєш. — Ліфт саме зупинився на поверсі відді- лу сантехніки. — Ух! Що ж, це було весело, правда? — різко змінивши тон, защебетала вона, коли до ліфта пропхалися три пані в яскравих блейзерах із безліччю пакетів і стали впритул до нас. — От бачиш? Я знала, що ти — «весна». 

Легко їй говорити. Якби я розповіла якомусь чоловікові про свої справжні почуття, він утік би від мене як ошпарений. Ось вам, щоб далеко не ходити, те, що відчуваю просто зараз: 

1. Самотня, втомлена, перелякана, сумна, розгублена й надзвичайно сексуально незадоволена. 

2. Негарна, бо волосся у творчому безладі стирчить на всі боки, а лице набрякло від утоми. 

3. Спантеличена й зажурена, бо не маю поняття, подобаюсь я Маркові й досі чи ні, а спитати боюся. 

4. Безмежно закохана в Марка. 

5. Набридло, що я сама п’ю, сама гуляю, сама стелю, сама лягаю. 

6. Занепокоєна жахливою думкою про те, що не мала сексу п’ятнадцять мільйонів сто двадцять тисяч секунд. Отже, підсумовуючи, я й справді самотня, страшненька, засмучена особа, спрагла сексу. М-м-м-м: апетитна, зваблива. 

Ох, кур-ртка на ваті, не знаю, що робити. Страшенно хочу келих вина. Напевно, спущуся вниз. Вип’ю, мабуть, не вина, а чаю. Хіба що є відкорковане. Зрозумійте, воно достоту допомогло б мені заснути. 

8:00. Я взялася пробиратися вниз на кухню. Світло увімкнути не вдалося, бо годі було знайти дизайнерські вимикачі. 

Я почасти сподівалася, що, коли минатиму Маркові двері, він прокинеться, та цього не сталося. Тож обережно спускалася далі, а відтак завмерла. Попереду з’явилася велика тінь, схожа на людську. Тінь рушила до мене. Я зрозуміла, що це чоловік, здоровенний чолов’яга, і пронизливо заверещала. Доки до мене дійшло, що той чоловік — це Марк, ще й голий, я усвідомила, що і він дере горло. Проте набагато голосніше від мене. Кричить, опанований всеохопним, несамовитим жахом. Репетує в напівсонному стані так, наче щойно знагла втрапив у найстрашнішу ситуацію в житті. 

«Супер, — подумала я. — «Справжня». То ось що відбувається, коли він бачить мене розпатлану й ненамальовану». 

А вголос промовила: 

— Це я, Бріджит. 

На секунду мені здалося, що він почне верещати іще дужче, але він, дико трясучись, опустився на сходи. 

— Ох, — охнув він, спробувавши глибоко вдихнути. — Ох-ох. 

Сидячи там, він здавався таким вразливим, «м’яким і пухнастим», що я не втрималася, сіла поруч, обійняла його і притягнула до себе. 

— О боже, — зітхнув він, пригорнувшись до моєї піжами. — Почуваюся таким ідіотом. 

І раптом я спіймала себе на думці, що це справжня сміхота, себто таки справді смішно — до півсмерті налякатися колишньої дівчини. Він теж розсміявся. 

— О господи, — сказав він. — Не дуже по-чоловічому отак серед ночі настрашитися, еге? Я подумав, що ти — той чоловік із набоєм. 

Я погладила його по голові й поцілувала в залисинку, де від любощів витерлося хутречко. А потім розповіла йому, що відчуваю, так чесно-пречесно відчуваю. Та диво відбулося тоді, коли я закінчила й почула, що в нього були практично ті самі відчуття. 

Узявшись за руки, як діти з реклами соусу «Бісто», ми спустилися на кухню і за дверцятами з нержавійки, що збивали з пантелику, з великими труднощами знайшли «Горлікс»[120] і молоко. 

— Розумієш, річ у тому, — сказав Марк, коли ми притулилися біля духовки, обхопивши долонями кухлики й намагаючись зігрітися, — що, коли ти не відповіла на мою записку, я подумав, що все закінчено, тож не хотів, аби в тебе склалося враження, начебто я бодай якось на тебе тисну. Я… 

— Зачекай-но, — урвала я, — яка записка? 

— Та записка, яку я дав тобі на поетичних читаннях, саме перед тим, як піти. 

— Але там була лиш поезія твого тата, «Якщо». 

Неймовірно. Виявляється, коли Марк скинув того синього дельфіна, він писав не заповіт, а записку до мене. 

— Це мама мені нарадила, що єдиний вихід — чесно розповісти про свої почуття, — сказав він. 

Віват старійшинам племені! У записці йшлося про те, що він досі мене кохає, не має стосунків із Ребеккою, і якщо я відчуваю до нього те саме, то щоб зателефонувала йому ще того самого вечора, або він ніколи більше не потурбує мене й залишиться просто другом. 

— То чому ти покинув мене й пішов із нею? — запитала я. 

— Неправда! Це ти мене покинула! І, хай йому грець, я навіть не второпав, що, так би мовити, зустрічаюся з Ребеккою, допоки не потрапив на гостину в її літній будиночок і не виявив, що я в тій самій кімнаті, що й вона. 

— Але… то виходить, ти з нею не переспав? 

Мені просто камінь з душі впав: він не був аж таким черствим, аби вбрати труси з емблемою «Ньюкасл Юнайтед», отримані в подарунок від мене, запланувавши пошпокатися з Ребеккою. 

— Цейво, — він потупився з дурнуватою усмішкою. — Тієї ночі. 

— Що? — вибухнула я. 

— Усі ми люди. Я був гостем. Такий собі своєрідний вияв ввічливості. 

Я кинулася лупити його по голові. 

— Як каже Шеззі, ці чоловічі бажання зжирають нас увесь час, — продовжував він, ухиляючись від ударів. — Вона просто безперестанку кудись мене запрошувала — на обідні застілля, дитячі гостини з домашніми тваринами, вихідні… 

— Аякже, клас. І вона тобі зовсім не подобалася! 

— Що ж, вона дуже симпатична дівчина, і було б дивно, якби... — він перестав сміятися, взяв мене за руки й потягнув до себе. — Щоразу, — притьмом зашепотів він, — щоразу я сподівався, що там будеш ти. А тієї ночі в Ґлостерширі знав, що ти за якихось п’ятнадцять метрів від мене. 

— Майже за двісті метрів у будиночку для слуг. 

— Саме там, де твоє місце й де я збираюся тримати тебе до кінця твоїх днів. 

На щастя, він і досі міцно мене стискав, тому я не змогла його більше вдарити. 

Потім сказав, що без мене будинок великий, холодний і порожній. І йому справді найдужче подобалося бувати в моїй квартирі, бо там затишно. І він зізнався, що кохає мене, при цьому достеменно не розуміє чому, але без мене його ніщо не тішить. А потім… О боже, холодною ж виявилася та кам’яна підлога. 

Коли ми піднялися в його спальню, біля його ліжка я зауважила стосик книжок. 

— Що це таке? — запитала я, не вірячи своїм очам. — «Як кохати й зазнавати поразки, та не втратити почуття власної гідності»? «Як повернути жінку, яку любиш»? «Чого хочуть жінки»? «Марс і Венера на побаченні»? 

— Ох, — ніяково зітхнув він. 

— Ах ти засранцю! — вигукнула я. — Я всі свої викинула. 

Знову спалахнув бій навкулачки, а далі одне поза друге, і ми вже тільки те й робили, що шпіліндрикались, так би мовити, цілісіньку ніч!!! 

8:30. М-м-м. Люблю дивитися на нього, поки він спить. 

8:45. Проте я б хотіла, аби він уже прокинувся. 

9:00. Не буду зараз його будити, та, можливо, завдяки енергії думки він прокинеться сам. 

10:00. Раптом Марк сів, випроставшись по струнці, і подивився на мене. Мені спало на гадку, що він зараз вишпетить мене або знову почне верещати. Та Марк лише сонно усміх- 

нувся, знову відкинувся назад і різко потягнув мене до себе. 

— Вибач, — перегодом сказала я. 

— О так, тобі варто перепроситися, маленька безсоромнице, — тоном проповідника промуркотів він. — А за що? 

— За те, що, витріщаючись, тебе буджу. 

— А знаєш що? — запитав він. — Мені цього навіть трохи бракувало. 

Врешті-решт після цього ми ще доволі довго валялися в ліжку, і це було прекрасно, адже в Марка не було жодних нагальних ділових зустрічей, а в мене взагалі не було жод- них зустрічей до кінця життя. Однак саме солодкої вирішальної миті задзвонив телефон. 

— Забий, — засапано видихнув Марк, продовжуючи. 

Нараз глухо озвався автовідповідач: 

— Бріджит, це Річард Фінч. Ми готуємо матеріал на тему «Нового целібату». Намагалися знайти вродливу молоду жінку, яка б шість місяців не мала сексу. Все марно. Тож я подумав, що ми пристали б на яку-небудь старушенцію, яка не годна ні з ким переспати, і спробували б тебе. Бріджит? 

Підніми слухавку. Я знаю, що ти там, мені розказала твоя пришелепкувата подружка Шеззі. Бріджит. Брі-і-і-і-і-і- і-іджит. БР-Р-РРРРРРРРРІДЖИТ. 

Марк перервав свої дії, здійняв угору одну брову в стилі Роджера Мура, підняв трубку і, пробурмотівши: 

— Дайте їй зійти на вершину, сер, — кинув її у склянку з водою. 

12 вересня, п’ятниця 

Кількість хвилин від останнього сексу — 0 (ура!). 

Казковий день, родзинкою якого став похід із Марком Дарсі в «Теско Метро». Йому не було стриму, коли накладав до возика всяку всячину — малину, упаковки морозива «Даген-Дааз» «Праліне і вершки» і курку з написом «Екстражирні стегна». Коли ми підійшли до каси, набігло 98 фунтів і 70 центів. 

— Просто неймовірно, — мовив він, виймаючи свою кредитку й зачудовано похитуючи головою. 

— Розумію, — співчутливо озвалася я, — хочеш, я докину? 

— Та ні, боже. Це ж дивовижно. На скільки вистачить цієї їжі? 

Я глянула й завагалася. 

— Десь на тиждень? 

— Але ж це приголомшливо. Надзвичайно. 

— Що? 

— Ну, все це коштує менш як сотню фунтів. Дешевше, ніж вечеря в «Ле пон де ла тур»! 

Ми з Марком готували курку удвох, і він направду захопився: між нарізанням м’яса піднесено походжав кухнею туди-сюди. 

— Послухай-но, який це був крутий тиждень. Ось що люди, напевно, весь час роблять! Ходять на роботу, а коли повертаються додому, де на них чекає інша людина, вони собі просто балакають, дивляться телевізор і готують їсти. Клас. 

— Так, — відповіла я, поглядаючи з боку в бік і розмірковуючи, чи часом він не здурів. 

— Адже я жодного разу не кинувся до автовідповідача, щоб пересвідчитися, чи відомо комусь про моє існування у цьому світі! — вигукнув він. — І мені не доводиться висиджувати з книжкою в якомусь ресторані, роздумуючи, що врешті-решт можу померти на самоті і… 

— ...мене знайдуть за три тижні після того, як труп погри- зе німецька вівчарка? — закінчила я за нього. 

— Власне, власне! — підхопив він, глянувши на мене так, наче щойно ми вкупі винайшли електрику. 

— Перепрошую, я на хвилинку, — попросила я. 

— Звісно. Е-е-е, а навіщо? 

— Зараз повернуся. 

Я саме мчала нагору, щоб телефоном поділитися з Шеззі сенсаційними новинами, мовляв, мабуть, усе-таки вони не неприступні стратегічні супротивники-прибульці, а такі самі, як ми, коли внизу задзвонив телефон. 

Було чути, що Марк говорить. Здавалося, він базікав цілу вічність, тож я не могла зателефонувати Шеззі і, кінець кінцем гадаючи: «От паскудний егоїст», — зійшла на кухню. 

— Це тебе, — промовив він, простягаючи слухавку. — Вони його зловили. 

Накотило таке відчуття, наче мене вдарили в живіт. Коли я, тремтячи, взяла трубку, Марк притримав мою руку. 

— Привіт, Бріджит, це інспектор Кірбі. Ми утримуємо підозрюваного в справі з набоєм. Результати аналізу ДНК на гравіюванні й чашках збіглися. 

— Хто це? — пошепки запитала я. 

— Вам щось каже ім’я Гарі Вілшоу? 

Гарі! Боже ж ти мій! 

— Це мій майстер. 

Як з’ясувалося, Гарі розшукували за низку дрібних крадіжок, вчинених у будинках, де він робив ремонт, а нині невдовзі пополудні його заарештували і зняли відбитки пальців. 

— Він у нас під вартою, — продовжив інспектор Кірбі. — Ми поки що не отримали зізнання, але тепер, встановивши зв’язок, просунемося вперед, я цілком певен. Ми вам повідомимо, і тоді ви зможете безпечно повернутися до своєї квартири. 

Північ. Моє помешкання. А щоб тебе. За пів години інспектор Кірбі передзвонив і повідомив, що Гарі слізно зізнався, тож можна, не переймаючись, повернутися додому й не забувати, що в моїй спальні тривожна кнопка. 

Ми доїли курку, далі переїхали до мене, розпалили камін і подивилися «Друзів», а потім Марк вирішив прийняти ван- ну. Поки він купався, пролунав дзвінок у двері. 

— Бріджит, це Деніел. 

— Гм. 

— Можеш мене впустити? Це важливо. 

— Почекай, я спущуся вниз, — відповіла я, зиркнувши у бік ванної. 

Мені спало на гадку, що краще таки з’ясувати стосунки з Деніелом, однак не хотілося доводити до гніву Марка. 

Щойно я відчинила вхідні двері, як зрозуміла, що зробила помилку: Деніел був п’яний. 

— То ти натравила на мене поліцію, так? — пробелькотів він. 

Я почала поволі задкувати від нього, підтримуючи зоровий контакт, неначе він гримуча змія. 

— Ти була гола під тією курткою. Ти... 

Зненацька на сходах розляглося гучне тупотіння, Деніел підвів погляд і — бах — Марк Дарсі влупив йому по губах, Деніела різко відкинуло до вхідних дверей, а з носа текла кров. 

Марк видавався досить наляканим. 

— Перепрошую, — промовив він. — Е-е-е… — Деніел силкувався сяк-так звестися на ноги, тож Марк метнувся й допоміг йому встати. — Мені прикро, — ще раз ввічливо вибачився він. — З тобою все гаразд? Я можу тобі якось, е-е-е...? 

Деніел тільки оторопіло потер свого носа. 

— Ну, я піду, — ображено пробурмотів він. 

— Авжеж, — відповів Марк. — Гадаю, так буде найкраще для всіх. Я лише хочу мати певність, що ти залишиш її в спокої. Або… е-е-е… знаєш, мені доведеться це повторити. 

— Угу. Добре, — слухняно погодився Деніел. 

Тільки-но ми повернулися й зачинили двері, як на спальному фронті стало досить гаряче. Трясця, коли знову подзвонили у двері, я не могла повірити власним вухам. 

— Я вийду, — сказав Марк з виразною гримасою чоловічого обов’язку, обгортаючись рушником. — Це, мабуть, знову Клівер. Залишайся тут. 

За три хвилини зовні розітнувся швидкий тупіт, і двері спальні розчахнулися навстіж. Коли досередини встромив голову інспектор Кірбі, я мало не скрикнула. Натягнувши ковдру аж до підборіддя й побуряковівши від сорому, вслід за ним провела очима по доріжці з одягу та білизни, що вела до ліжка. Він зачинив за собою двері. 

— Уже все гаразд, — заспокійливим підбадьорливим тоном проказав інспектор Кірбі, мовби я збиралася стрибнути із хмародера. — Можете все мені розповісти, ви в безпеці. Мої люди тримають його за дверима. 

— Кого, Деніела? 

— Ні, Марка Дарсі. 

— Навіщо? — геть спантеличено запитала я. 

Він озирнувся на двері. 

— Міс Джонс, ви натиснули тривожну кнопку. 

— Коли? 

— Приблизно п’ять хвилин тому. Ми отримали багатократний і дедалі несамовитіший сигнал. 

Я звела погляд на те місце на стовпчику ліжка, куди причепила тривожну кнопку. Дзуськи. Знічено понишпорила рукою в постелі під ним і видобула оранжевий пристрій. 

Інспектор Кірбі перевів погляд із кнопки на мене, відтак на лахи на підлозі і вишкірив зуби. 

— Ясно, ясно. Розумію. — Він відчинив двері. — Містере Дарсі, якщо ще маєте… е-е-е… силу, можете повернутися сюди. 

Позаяк ситуацію було евфемістично пояснено, чимало поліціянтів дурнувато посміхалися. 

— Гаразд. Ми пішли. Насолоджуйтесь одне одним, — сказав інспектор Кірбі, поки поліціянти сунули сходами назад донизу. — Ой, ще дещо. Перший підозрюваний, містер Клівер. 

— Я й не знала, що Деніел — перший підозрюваний, — зауважила я. 

— Що ж. Ми зо два рази спробували його допитати, та, здається, він чинив досить грізний спротив. Може, варто зателефонувати йому, щоб усе залагодити. 

— От дякую, — саркастично промовив Марк, силкуючись зберегти гідність попри те, що з нього спадав рушник. — Дякую, що ви зараз нам про це кажете. Марк провів інспектора Кірбі до виходу, і я чула, як він виправдовується за ту бійку, а інспектор просить тримати його в курсі будь-яких труднощів та всіляких прибамбасів навколо рішення про те, чи висувати звинувачення проти Гарі. 

Коли Марк повернувся, я ридала. Просто на мене раптом нахлинуло, а вже почавши, я хтозна-чому не змогла зупинитися. 

— Усе гаразд, — Марк міцно обійняв мене і, заспокоюючи, гладив по голові. — Вже по всьому. Все добре. Усе буде добре. 

У РАДОСТІ І В ГОРІ? 

6 грудня, субота 

11:15. Готель «Кларідж». А-а-а! А-а-а! А-А-А-А-А-А-А-А-А! До весілля сорок п’ять хвилин, а я щойно всадила собі величезну пляму темно-вишневим лаком для нігтів спереду на поділ сукні. 

Що ж я роблю? Весілля — це концепція тортур для неадекватів. Гості, які зазнають катувань (проте, звісно, не такого рівня, як клієнти «Емнесті інтернешнл»), вбрані у дивні манатки, яких вони ніколи б не одягнули у повсякденному житті, як-от білі колготи, змушені суботнього ранку встава- ти з ліжка, коли надворі ще темно, гасати по хаті з криками: 

«Курча! Курча! Курча!» — намагаючись знайти клаптики посрібленого обгорткового паперу, щоб загорнути химерні непотрібні подарунки на кшталт морозивниць чи хлібопічок (вони призначені для безконечного повернення в обіг у колі Самовдоволених Жонатиків, бо кому хочеться приповзти додому під кінець вечора й годину просіювати інгредієнти у гігантську пластикову машину! Щоб уранці після прокидання дорогою на роботу мати змогу зжерти цілий величезний буханець хліба замість придбати круасан з шоколадом до свого капучино?), потім проїхати 645 кілометрів, наминаючи жувальний мармелад із заправки, блювати в машині й не спромогтися розшукати церкву? Подивіться на мене! Боже, чому я? Чому? Виглядає, наче до мене на сукенку чудернацьким обхідним шляхом задом наперед приїхали місячні. 

11:20. Слава богу. Шеззі щойно повернулася в номер, і ми вирішили, що найкраще пляму від лаку з сукні просто вирі- зати, адже тканина така цупка, блискуча та штивна, що лак не просочився на підкладку того самого кольору, що і сукня, і дірку можна прикрити букетом. 

Так, звісно, це буде чудово. Ніхто й не помітить. Може, навіть подумають, шо це елемент дизайнерського задуму. Наче цілу сукенку пошито з надзвичайно великого шматка мережива. 

Добре. Спокійна і врівноважена. Внутрішня постава. Наявність чи відсутність у сукні дірки не визначає суть цієї оказії, що визначає інші речі. На щастя. Упевнена, що все відбудеться умиротворено й вишукано. Учора ввечері Шез явно хильнула зайвого. Сподіваюся, вона сьогодні впорається. 

Пізніше. Трясця! Запізнилася до церкви всього на двадцять хвилин і відразу почала розглядатися за Марком. Аби здога- датися, що він напружений, досить було глянути на потилицю. Тієї миті зазвучав орган, він обернувся, побачив мене і, як на гріх, скорчив таку міну, наче от-от пирсне сміхом. 

Правду кажучи, його годі було звинувачувати, бо я вбралася якщо не як софа, то принаймні як здоровенна порхавка. 

Статечною процесією ми рушили до вівтаря. Боже, Шез мала паскудний вигляд. Щоб ніхто не помітив її похмілля, вона прибрала отого виразу сильного зосередження. Здавалося, хода тривала цілу вічність під мелодію: 

Суне дівка-молода, всю дорогу зайняла. 

Задом хилитає, земля ся хитає. 

І все-таки чому, ох, ну чому? 

— Бріджит, твоя нога, — прошипіла Шез. 

Я поглянула вниз. До «котячого» підбора моєї атласної туфельки причепився бузковий бюстгальтер Шеззі «Агент провокатор», оздоблений хутром. Спершу мені спало на думку його скинути, але тоді упродовж цілої церемонії він красувався б у проході між лавами. Спробувала натомість, але без пуття, заштовхнути його собі під сукню, розігруючи коротеньку інтермедію з незграбними стрибками на ходу й мізерним результатом. Пережила благословенне полегшення, коли, дійшовши до вівтаря, поки співали гімн, спромоглася підняти бюстгальтер і запхати його за букет. Поганець Річард був чудовий, дуже впевнений у собі. Він одягнув звичайний костюм (що мені сподобалось), а не нап’яв вар’ятський гарнітур на кшталт «візитівки», мов один зі статистів у фільмі 

«Олівер», які співають «Хто купить цей чудовий ранок?» і виконують груповий танець, ритмічно вимахуючи ногами. 

На жаль, Джуд припустилася істотної помилки, не заборонивши приходити на весілля малесеньким діткам, і це уже давалося взнаки. Тільки-но почалася шлюбна церемонія, у задній частині церкви розплакалося якесь дитинча. Це був плач найвищого рівня, той його тип, коли вони заводять, тоді настає пауза, вони переводять дух, мовби чекаючи, що після блискавки вдарить грім, а далі розтинається потужний утробний крик. Не довіряю я тим сучасним мамам середнього класу. Озирнувшись, побачила, як ця жінка підкидає свою дитину, манірно закочуючи до всіх очі, ніби кажучи: «От тррррясця!». Здається, їй навіть не спало на думку, що було б виховано винести дитину надвір, щоб ті, хто зібрався, почули, як Джуд і Поганець Річард присягають до кінця життя поєднати свої душі в одне ціле. 

Мою увагу привернув змах довгого блискучого волосся десь позаду — Ребекка. На ній був бездоганний костюм із сірої м’якої тканини, і вона витягла шию в Марків бік. Поряд із нею — Джайлз Бенвік, похмурий, як сич, тримав подарунок, перев’язаний бантом. 

— Річарде Вілфреде Альберте Поле... — дзвінко промовив вікарій. 

Я не мала поняття, що Поганець має стільки поганющих імен. І про що думали його батьки? 

— … чи прирікаєш їй любов, вірність… М-м-м-м. Люблю весілля. Дуже зворушливо. 

— ...і чесність подружню... 

Недоумкувате. Футбольний м’яч з грюкотом пролетів проходом і гепнувся ззаду на сукню Джуд. 

— ...і в радості, і в горі... 

Двоє манюсеньких хлоп’ят, присягаюся, взутих у туфлі для чечітки, зірвалися зі своїх лавок і помчали за м’ячем. 

— ...і що не залишиш її аж до смерті. 

Почувся приглушений шум, а відтак ті хлопчики дедалі голоснішим шепотом почали про щось лепетати між собою, а немовля знову розплакалося. 

Серед цього ґвалту я ледь-ледь розчула, що Поганець Річард сказав «Так», хоча з тим самим успіхом це могло бути «Як?», але вони з Джуд так сяяли від щастя, дивлячись одне на одного, що аж було приторно. 

— Джудіт Керолайн Джонквіл... 

Як так трапилося, що я маю тільки два імені? Невже в усіх, окрім мене, після імен ідуть довгі-предовгі набори непотрібних слів? 

— Чи береш ти Річарда Вілфреда Альберта Пола... 

Краєм ока я побачила, що молитовник Шерон, похитуючись, починає вислизати з мого поля зору. 

— ...чоловіка. 

Молитовник Шеззі тепер уже стопудово тремтів. Я стривожено роззирнулася, якраз аби помітити, як Саймон при повному параді кинувся вперед. Ноги Шеззі почали підгинатися, наче в реверансі у сповільненій зйомці, і вона безвольно впала просто Саймонові в обійми. 

— ...чи прирікаєш йому любов, вірність… 

Саймон спритно волік Шеззі до захристії, її ноги, визираючи з-під бузкової «порхавки», тяглися по долівці, мов у мертвої. 

— ...і послух подружній... 

Слухатися Поганця Річарда? Я на хвильку замислилася, чи не піти за Шеззі до захристії, аби дізнатися, чи з нею все гаразд, але що собі подумає Джуд, коли у мить найбільшої  потреби обернеться і виявить, що ми з Шеззі десь завіялися? 

— ...і що не залишиш її аж до смерті? 

Коли Саймон затарабанив Шеззі до захристії, розляглася  серія глухих ударів. 

— Так. 

Двері захристії з грюкотом зачинилися. 

— Оголошую вас... 

Двійко хлоп’ят вибігло з-за хрещальниці й рушило назад проходом між лавками. Боже, а немовля теперечки просто надривалося. 

Вікарій зупинився і прочистив горло. Обернувшись, я побачила, що хлопці копають об лавки м’яча. Перехопила погляд Марка. Нараз він відклав свій молитовник, вийшов  із лавки, узяв по хлопчикові під кожну пахву й демонстративно вийшов із ними з церкви. 

— Оголошую вас чоловіком і дружиною. 

Уся церква вибухнула оплесками, а Джуд та Річард засяяли від щастя. 

Поки ми попідписувалися в метричній книзі, серед діток до п’яти років запанував цілковито святковий настрій. 

Фактично перед вівтарем відбувалася дитяча вечірка, тож ми пішли проходом до виходу за розлюченою Маґдою, що виносила з церкви Констанс, яка пронизливо верещала.  Маґда примовляла: 

— Мамуся дасть по дупі, дасть по дупі, ой дасть. 

Коли ми вийшли під крижаний дощ і сильний вітер, я випадково почула, як мама хлопчиків-футболістів уїдливо каже ошелешеному Маркові: 

— Але ж це чудово, коли діти на весіллі поводяться невимушено. Адже у цьому вся суть весілля, хіба ні? 

— Важко сказати, — весело відповів Марк. — Я, трясця, нічогісінько не чув. 

Повернувшись у «Кларідж», ми переконалися, що батьки Джуд влаштували забаву з розмахом: банкетний зал було прикрашено побронзованими гірляндами з листя та фруктів, цілими пірамідами з фруктів і херувимами кольору міді завбільшки з віслюків. Всередині чулося лиш, як усі балакають: 

— Двісті п’ятдесят штук. 

— Ага, щоб не часом. Певно, триста тисяч мінімум. 

— Ти що, жартуєш? У «Кларідж»? Пів мільйона. 

Я побачила Ребекку, яка гарячково розглядалася навколо з натягнутою усмішкою, наче іграшка з головою на патику. 

Джайлз нервово йшов за нею, його рука нерішуче зависла поблизу її талії. Батько Джуд, сер Ральф Рассел, з виразом обличчя, який аж заголосно промовляв: «Ви всі, не хвилюйтеся, я фантастично багатий і успішний бізнесмен», — тряс руку Шерон, що стояла в черзі. 

— А, Саро, — прогорлав він. — Тобі вже краще? 

— Шерон, — сяючи від захоплення, виправила Джуд. 

— О так, дякую, — відповіла Шез, делікатно приклавши руку до горла. — То все через спеку… 

Було так холодно, що усі понатягали термобілизну, тож я мало не порснула сміхом. 

— А ти певна, що це не твій корсет занадто обтис шардоне, Шез? — запитав Марк, на що вона зі сміхом ткнула його пальцем. 

Мати Джуд холодно посміхнулася. 

Вона була худюща, як тріска, в якомусь інкрустованому жахітті від «Ескади», з незрозумілими плавцями, що стирчали навколо стегон, певне, аби створити враження, наче вони в неї є. (Але ж химерний виверт, такого потребувати.) 

— Джайлзе, коханий, не клади гаманець в кишеню штанів, бо тоді здається, наче в тебе товсті стегна, — гарикнула Ребекка. 

— Ти впадаєш у співзалежність, люба, — відповів Джайлз, простягаючи руку до її талії. 

— Неправда, — відповіла Ребекка, гнівно відкидаючи його руку і знову чіпляючи посмішку. 

— Марку, — заволала вона. 

Ребекка дивилася на нього так, наче натовп розійшовся, час зупинився, а гурт Ґлена Міллера ось-ось заграє «Це мав бути ти». 

— О, вітаю… — мимохідь кинув Марк. — Джайлзе, старий! Ніколи б не подумав, що побачу тебе в камізельці! 

— Привіт, Бріджит, — чмокнувши, привітався зі мною Джайлз. — Чарівна сукенка. 

— Якби не та дірка, — докинула Ребекка. 

Я роздратовано відвела погляд і в іншому кінці кімнати вгледіла Маґду, яка зі страдницькою міною одержимо відгортала з обличчя пасмо волосся, якого там не було. 

— О, так було задумано, — відповів Марк, гордовито усміхаючись. — Це юрдський символ родючості. 

— Перепрошую, — сказала я, а відтак дотяглася до Маркового вуха й шепнула: — З Маґдою щось не те. 

Маґда була така засмучена, що ледве могла говорити. 

— Перестань, дорогенька, перестань, — якось невиразно просила вона, поки Констанс намагалася, як поросятко, запхнути шоколадний льодяник у кишеню свого костюмчика фісташкового кольору. 

— Що трапилося? 

— Та...та... шльондра, яка торік мала інтрижку з Джеремі. Вона тут. Хай він, курча, тільки спробує з нею заговорити... 

— Здоров, Констанс! Тобі сподобався шлюб? — це був Марк, який простягав Маґді келих шампанського. 

— Що? — запитала Констанс, звівши на Марка здивований погляд. 

— Шлюб? У церкві? 

— Вецілка? 

— Так, — відповів він, сміючись, — вечірка в церкві. 

— Ну, мамуся мене вивела, — відповіла вона, дивлячись на нього, як на дурника. 

— Чортова стерва, — сказала Маґда. 

— Мала бути вецілка, — похмуро промовила Констанс. 

— Можеш її звідси забрати? — прошепотіла я Маркові. 

— Ходімо пошукаємо м’ячик, Констанс. 

На моє здивування, Констанс взяла його за руку й радісно почеберяла геть. 

— Чортова стерва. Я її приб’ю, я її... 

Я простежила за поглядом Маґди туди, де якась молода дівчина у рожевому вбранні жваво розмовляла з Джуд. То була та сама дівчина, з якою я минулоріч бачила Джеремі в ресторані у Портобелло, а потім іще раз біля ресторану «Плющ», коли вона сідала в таксі. 

— Навіщо Джуд її запрошувала? — лютувала Маґда. 

— А як Джуд мала дізнатися, що то вона? — спостерігаючи за ними, відповіла я. — Може, вони разом працюють чи щось таке. 

— Шлюби! Будь вірний тільки їй! О боже, Брідж, — Маґда розплакалася й силкувалася намацати паперову хустинку. — Вибач. 

Я зауважила, що Шез зачула кризову ситуацію й поквапилася до нас. 

— Ну ж бо, дівчата, мерщій! — Джуд, ні про що не здогадуючись, у колі зачарованих знайомих її батьків, збиралася кидати букет. Вона взялася гучно прокладати собі дорогу в наш бік, а за нею сунули її найближчі. — А ось і ми. Бріджит, готуйся. 

Як у сповільненій зйомці, я побачила, що букет летить просто на мене, майже зловила його, кинула оком на залите сльозами обличчя Маґди і шпурнула його Шеззі, а та впустила його на підлогу. 

— Леді та джентльмени, — кумедний дворецький у панталонах ударив молотком у вигляді херувима по бронзовій трибуні, прикрашеній квітами. — Будь ласка, підведіться і зберігайте тишу, а тимчасом запрошуємо весільних гостей пройти до столу наречених. 

Трясця! Стіл наречених! Куди подівся мій букет? Я нахилилася, підхопила з-під ніг Шеззі букет Джуд і, натягнувши широку безтурботну усмішку, затулила ним дірку на сукні. 

— Коли ми переїхали в Ґрейт-Міссенден, неймовірний талант Джуд до плавання вільним стилем і батерфляєм... 

Станом на п’яту годину сер Ральф проговорив уже двадцять п’ять хвилин… 

— …став вельми очевидним не лише для нас, треба сказати, її необ’єктивних батьків... — він підняв очі, і серед гостей слухняною ледь чутною хвилькою прокотився вдава- ний смішок, — а й для всього регіону Саут-Бакс у Бакінгемширі. То був рік, коли Джудіт не лише здобула перше місце в запливах вільним стилем і батерфляєм на трьох змаганнях поспіль Ліги Дельфінів до дванадцяти років у Саут-Бакс, а й отримала золоту медаль в індивідуальній першості за якихось три тижні до іспитів наприкінці першого року! 

— Що діється між тобою та Саймоном? — прошипіла я до Шез. 

— Нічого, — просичала вона у відповідь, дивлячись просто перед себе на присутніх. 

— ...того самого вкрай напруженого року Джудіт одержала відзнаку на іспитах з кларнета, які складала паралельно з державними екзаменами за одинадцятий клас, — ось провісник того, якою всебічно розвинутою «Famma Universale»[121] вона мала стати. 

— Однак у церкві він мусив не спускати тебе з очей, інакше не підбіг би саме вчасно, аби спіймати. 

— Та ясно, але в захристії я виблювала йому на долоню. 

— …завзята й успішна плавчиня, заступниця старости класу — і, чесно кажучи, як зізналася мені по секрету директриса, вони помилилися у виборі, адже Карен Дженкінс у ролі старости продемонструвала... ну, гаразд. Цей день для святкування, а не для жалíв, та ще й, як мені відомо, е-е-е, батько Карен сьогодні серед нас... 

Я піймала Марків погляд і подумала, що з хвилини на хвилину вибухну. Джуд була зразком відстороненості: променисто всім усміхалася, гладила Поганця Річарда по коліну й раз у раз його цьомала, наче й не було цієї кошмарної какофонії, а вона сама стільки разів не падала п’яною на підлогу в моїй квартирі, проказуючи мантри: «Вилупок зі страхом серйозних стосунків. Поганець на ім’я і «поганець» по натурі. Альо, шо, вина фже нема?» 

— ...друга кларнетистка у шкільному оркестрі, харизматична гімнастка, Джудіт була та й залишається знахідкою, коштовнішою від рубінів… 

Я здогадувалася, куди він хилить. На жаль, аби туди дістатися, знадобилося ще тридцять п’ять хвилин переказування подробиць життя Джуд між школою та університетом, її кембриджського тріумфу та блискавичного злету у світі фінансів. 

— …і насамкінець, мені тільки залишається сподіватися, що, е-е-е... 

Усі затамували подих, а сер Ральф опустив погляд на свої нотатки і вже направду, всупереч будь-якому розумінню, здоровому глузду, етикету та хорошим англійським манерам, вдивлявся туди надто довго. 

— Річард, — сказав він нарешті, — як і належить, вдячний за цей безцінний подарунок, цей скарб, яким його сьогодні так милостиво обдарували. 

Річард доволі дотепно закотив очі, а зала вибухнула оплесками полегшення, виглядало на те, що сер Ральф був налаштований перейти до наступних сорока сторінок промови, але, коли аплодисменти не вщухли, змилосердився. 

Далі Поганець Річард виголосив коротку й цілком симпатичну промову та зачитав добірку телеграм, прісних, як сухий горох, крім тієї одної — від Тома з Сан-Франциско, що, як на гріх, звучала ось так: «МОЇ ВІТАННЯ! НЕХАЙ ЦЕ БУДЕ НЕ ВОСТАННЄ». 

Тоді підвелася Джуд. Вона сказала декілька дуже приємних слів подяки, а після цього — ура! — почала читати вголос той уривочок, який ми з нею та Шез підготували вчора увечері. Ось що вона сказала. Зацитую нижче. Ура! 

— Сьогодні я прощаюся зі своїм статусом Вільної Пташки. Та хоч я тепер Заміжня, обіцяю не бути Самовдоволеною Заміжньою дамочкою. Присягаюся не дошкуляти жодному Переконаному Одинакові у світі, запитуючи, чому він / вона досі не одружені чи бодай коли-небудь промовляючи: «Що у тебе на любовному фронті?». Натомість завжди визнаватиму, що це так само їхня особиста справа, як і те, чи я ще кохаюся зі своїм чоловіком. 

— Запевняю, що вона й далі кохатиметься зі своїм чоловіком, — зауважив Поганець Річард, і всі засміялися. 

— Обіцяю ніколи не висловлювати думки, начебто життя без пари — це помилка або чиєсь Одинакування свідчить про те, що з ним чи нею щось не так. Адже, як усім нам відомо, Одинакування — це в сучасному світі нормальний стан, усі ми в різні періоди свого життя буваємо самотніми, і стан цей гідний поваги не менш, як благочестиве подружнє життя. 

Прокотилася хвиля визнання. (Принаймні сподіваюся, що так воно й було.) 

— Я також обіцяю підтримувати постійний зв’язок зі своїми найкращими подругами, Бріджит і Шерон, які є живим свідченням того, що Міська Родина Одинаків така ж міцна й завжди готова допомогти, як і чиясь кровна рідня... 

Щойно Шеззі під столом копнула своїм носиком туфельки мій, мої губи розтяглися у ніяковій усмішці. Джуд озирнулася на нас і підняла свій келих. 

— А зараз я хотіла би виголосити тост за Бріджит і Шерон, найліпших коліжанок, яких лиш може побажати собі будь-яка дівчина на світі. (Ось цей фрагментик писала я.) 

— Леді та джентльмени, — дружки. 

Розляглися бурхливі овації. «Люблю Джуд, люблю Шез», — подумала я, коли всі встали. 

— Подружки нареченої, — повторили всі присутні. 

Привернути загальну увагу — це було щось надзвичайне. Побачила, як Саймон привітно усміхається Шез, а глянувши через стіл на Марка, виявила, що він так само привітно усміхається до мене. 

Далі все було трішки як у тумані, але пригадую, що бачила, як Джеремі й Маґда удвох сміялися в якомусь закутку і як я потім її зловила. 

— Що відбувається? 

Як виявилось, та лахудра працює в компанії Джуд. Джуд розповіла Маґді, що знала лише, начебто в тої дівчини був нещасний шалений роман із чоловіком, який досі кохає свою дружину. Вона ледь не померла, коли Маґда сказала, що то був Джеремі, та всі погодилися, що нам не варто тій дівчині допікати, бо насправді довбодятлом був сам Джеремі. 

— Підстаркуватий довбаний гівнюк. У всякому разі, він дістав научку. Ніхто не ідеальний, і я справді люблю цього старого пердуна. 

— Що ж, поглянь на Джекі Онассіс, — підбадьорливо сказала я. 

— От власне, — підхопила Маґда. 

— Чи на Гілларі Клінтон. 

Ми невпевнено перезирнулися — і почали сміятися. Найцікавіше було, коли я пішла в «одне місце». Саймон цілував Шеззі взасос, а його рука мандрувала під її сукенкою дружки! Часом бувають такі стосунки, що досить тобі побачити, як вони починаються, відразу розумієш — клац — ось воно, ідеал, у них вийде, це надовго, знаєш, зазвичай це стосунки, які складаються у твого останнього колишнього, з яким ти сама ще сподівалася знову зійтися, з якоюсь іншою дівчиною. 

Я прослизнула звідти назад на банкет, перш ніж Шерон зі Саймоном мене побачили, і усміхнулася. Моя мила Шез. 

«Вона на це заслуговує», — подумала я, а тоді стала як уко- 

пана. Ребекка вчепилася у Марків лацкан і щось йому палко 

втовкмачувала. Я сховалася за колону й прислухалася. 

— Тобі не здається, — запитувала вона, — тобі не здається цілком імовірним те, що двоє людей, які мають бути  разом, ідеальна пара в усіх планах — інтелектуально, зовнішньо, за освітою та статусом, — розлучені через намагання захиститися, гордість, через... — вона замовкла, а відтак похмуро проскрипіла, — втручання інших і врешті-решт обрали не ту пару. Не здається? 

— Нехай так, — пробурмотів Марк. — Хоч я не був би такий упевнений щодо твого переліку... 

— Правда? Правда? — судячи з голосу, вона була п’яна. 

— Так мало не трапилося зі мною та Бріджит. 

— Я знаю! Знаю. Любий, вона тобі не пара, як і мені Джайлз… Ох, Марку. Я закрутила з Джайлзом тільки для того, щоб ти зрозумів, що до мене відчуваєш. Мабуть, це було неправильно, та… вони нам не рівня! 

— Гм, — зронив Марк. 

— Розумію, розумію. Усвідомлюю, що ти почуваєшся наче в пастці. Але це твоє життя! Ти не можеш прожити його з кимось, хто вважає, що Рембó — це той, кого зіграв Сильвестр Сталлоне, тобі потрібен імпульс, тобі потрібен... 

— Ребекко, — тихо урвав її Марк, — мені потрібна Бріджит. 

Цієї миті в Ребекки вирвався якийсь жахливий звук, щось середнє між розлюченим зойком і розгніваним ревом. 

Я делікатно вирішила не віддаватися ні дрібному відчуттю тріумфу, ані зловтісі, невимовній земній радості з нагоди того, що ця дволика, чванлива стерва на ніжках-паличках з країни Одну-купи-друга-безкоштовно нарешті дістала по заслузі, тож непомітно відійшла, самовдоволено сяючи кожнісінькою клітинкою обличчя. 

Зрештою я притулилася до колони біля танцмайданчика, спостерігаючи за Маґдою й Джеремі: вони пригорнулися одне до одного, їхні тіла рухалися в унісон у відшліфованому за десять років танці, голова Маґди лежала на плечі Джеремі, її очі заплющені, вона оповита спокоєм, рука Джеремі ліниво блукала її задком. Він їй щось прошепотів, і вона засміялася, не розплющуючи очей. 

Я відчула на талії доторк чиєїсь руки. Це був Марк, який також дивився на Маґду з Джеремі. 

— Хочеш потанцювати? — запитав він. 

ПЕРЕБІР РІЗДВЯНОГО НАСТРОЮ 

15 грудня, понеділок 

58,5 кг (як не прикро, виглядає, що й справді зайва вага має облюбовані місця), 

надіслані листівки — 0, 

придбані подарунки — 0, 

зміни на краще щодо діри в стіні від миті її виникнення — одна гілочка падуба. 

18:30. Усе чудово. Зазвичай за тиждень до Різдва я страждаю від похмілля й западаю в істерику, злюся сама на себе за те, що не втекла в хатинку лісника десь глибоко в лісі, щоб спокійно посидіти біля вогню замість прокидатися у величезному місті, що пульсує й робиться дедалі більш навіженим, а його жителі кусають собі лікті на думку про робочі / листівкові / подарункові реченці. Тлумляться, як оселедці в бочці, щоб засісти на забитих корками вулицях, і, наче ведмеді, ревуть на таксистів-початківців, бо ті силку- ються знайти площу Сохо за допомогою карти центральної частини Аддис-Абеби, а потім приїжджають на вечірки, де їх зустрічають ті самі групи людей, яких вони бачили упродовж трьох попередніх вечорів, тільки втричі п’яніших і вимучених похміллям, тож воліють вигукнути: «Та йдіть ви всі!» — й повернутися додому. 

Таке ставлення негативне й неправильне водночас. Нарешті я знайшла спосіб провадити спокійне, чисте та доброчесне життя, майже зовсім не курю й тільки раз трошки випила на весіллі Джуд. Навіть п’янющий чоловік на забаві у п’ятницю не вивів мене по-справжньому з рівноваги, назвавши нас із Шерон «слизькими медійними шльондрами». 

Крім того, отримала нині розкішну пошту, зокрема листівку з Кенії від мами й тата, в якій ішлося про те, що тато чудово проводить час на водному мотоциклі Веллінґтона, на вечорі зі «шведським столом» він станцював лімбо[122] з дівчиною-масайкою, а ще вони сподіваються, що мені з Марком на Різдво не буде без них надто самотньо. Далі в постскриптумі від тата писало: «Ми тут без спарених ліжок, а те, яке є, — десь під два метри, і в плані шпілі-вілі воно нас більш ніж влаштовує! Гакуна матата!». 

Ура! Всі щасливі і спокійні. Скажімо, сьогодні ввечері я збираюся підписати різдвяні листівки не з нехіттю, а із задоволенням! — адже, як сказано в книжці «Буддизм: Драма заможного монаха», таємниця духовного щастя полягає в тому, аби мити посуд не задля того, щоб він був помитий, а заради самого миття. Точнісінько так само з різдвяними листівками. 

18:40. Хоч у святковий час нуднувато просто так сидіти, підписуючи різдвяні листівки. 

18:45. Може, з’їм собі одну з шоколадних ялинкових прикрас. 

18:46. А ще, мабуть, щоб відзначити Різдво Христове, перехилю святковий келишок вина. 

18:50. М-м-м. Вино смачнюще. Певне, викурю ще й цигарку. Одну-однісіньку. 

18:51. М-м-м. Чудова цигарка. Я до того, що самодисципліна — це ще не все. Взяти, наприклад, Пол Пота[123]. 

18:55. За хвильку візьмуся до листівок, тільки доп’ю вино. Може, хіба ще раз перечитаю листа. 

«Цинамон продакшнс» 

«Не спи, Британіє» «Файв елайв» 

«Залицяння наосліп» 

Від імені виконавчого директора Ґранта Д. Пайка 

Вельмишановна Бріджит, 

Як ви вже, напевно, знаєте, торік у «Цинамон продакшнс» було застосовано програму «Стафф трек» для контролю й аналізу ефективності роботи персоналу та рівня його креативності. 

Вам буде приємно довідатися, що саме ви авторка 68-ми відсотків ідей для розважального додатку «І насамкінець» до програми «Не спи, Британіє». Мої вітання! 

Наскільки нам відомо, ваше звільнення за власним бажанням у вересні було спричинене непорозуміннями з виконавчим продюсером «Не спи, Британіє» Річардом Фінчем. До вас, вочевидь, дійшла звістка про те, що в жовтні Річарда відсторонено від його посади через «особисті труднощі». 

Наразі ми реорганізовуємо кадровий склад працівників передачі й хотіли б запросити вас знову приєднатися до команди або обійнявши вищу посаду помічника продюсера, або в ролі консультантки, яка генерувала б ідеї як позаштатний фахівець. Період від моменту вашого звільнення вважатиметься оплачуваною відпусткою. 

Ми віримо в те, що, підживившись свіжою позитивною енергією та ентузіазмом, «Не спи, Британіє» як флагманський проєкт «Цинамон продакшнс» має велике майбутнє у ХХІ столітті. Сподіваємося, що ви станете основною творчою силою нашої оновленої команди. Якщо ви зателефонуєте моїй секретарці, щоб домовитися про зустріч, я охоче обговорю з вами нові умови контракту. 

З повагою, Ґрант Д. Пайк, 

виконавчий директор «Цинамон продакшнс» 

Ага! Ага! Крім того, Майкл з «Індепендент» каже, що я можу спробувати ще раз узяти інтерв’ю в якоїсь знаменитості, адже після інтерв’ю з містером Дарсі вони отримали чимало листів. За його словами, годиться все, що спонукає читачів надсилати листи, хай яке воно кепське. Отож можу бути фрілансеркою. Ура! А відтак мені більше не доведеться за- пізнюватись. Доллю-но собі до повного, щоб відсвяткувати. 

Ух, клас, дзвінок у двері! Класно-прекласно. Доставка ялинки. Ти ба! Справжнісіньке Різдво. Завтра приходить Марк, а тут різдвяне любовне гніздечко! 

20:00. Поки кур’єри, які привезли ялинку, крекчучи й хекаючи, непевним кроком піднімалися нагору, у мене виникли побоювання, що, мабуть, недооцінила розмір дерева, особливо, коли воно грізно заполонило весь отвір вхідних дверей, а далі прорвалося всередину, хльоскаючи гілками, наче військо Макдуффа[124], що здійснює набіг, у лісах Дунсінана. Вслід за грудками землі, що розлетілися навсібіч, з’явилися двійко молодиків і сказанули: 

— Воно достобіса велике, де поставити? 

— Біля каміна, — відповіла я. 

Однак, на жаль, ялинка ніяк не хотіла там поміститися, одні гілки лізли у вогонь, інші задирав догори диван, а решта розкидалися посеред кімнати, тимчасом як чубчик під стелею зігнувся під якимось дивним кутом. 

— А можете спробувати он туди? — запитала я. — І, до речі, що це за запах? — Наполягаючи, що це якийсь фінський засіб, який має запобігати обсипанню хвої, замість визнати очевидний факт, що ця ялинка вже не першої свіжості, хлопці щосили старалися увіпхнути її поміж двері спальні та ванної, проте гілки так розпростерлися, що повністю заблокували прохід до обох кімнат. — Може, посеред вітальні? — запропонувала я з неабияким відчуттям власної гідності. 

Хлопці захихотіли одне до одного й перетягли ялинкове чудовисько у центр кімнати. Так вони обидва зникли мені з-перед очей. 

— Прекрасно, дякую, — сказала я високим здушеним голосом, і вони пішли, гигикаючи всю дорогу донизу. 

20:05. Гм. 

20:10. Що ж, не біда. Просто дистанціююся від проблеми з ялинкою й попідписую листівки. 

20:20. М-м-м. Як мені подобається це чудове вино. Питання в тому, що зміниться, як не надіслати різдвяних листівок? 

Звісно ж, є такі люди, від яких я ще ніколи в житті не отримувала на Різдво листівки. Це невиховано? Мені завжди здавалося, що трохи безглуздо надсилати вітальні листівки, скажімо, Джуд чи Шеззі, позаяк бачу їх що другий день. 

Однак тоді як можна самому очікувати на листівки? Однак, звісно, надсилання листівок приносить плоди аж наступного року, хіба що відправити їх першого тижня грудня, та це була б Знуджено-Заміжня поведенція, яку годі собі уявити. 

Гм. Певно, варто скласти список плюсів і мінусів надсилання листівок. 

20:25. Гадаю, спочатку зазирну тільки одним оком у святковий номер «Vogue». 

20:40. Світ Різдва із «Vogue» не лише захопив мене, а й істотно мені зашкодив, бо я зрозуміла, що мої погляди на моду та на ідеї подарунків безжально застаріли, тож маю їздити на велосипеді у слизькій комбінації від «Доса» і ватній ковдрі поверх неї та з цуциком, перекинутим у переносці через плече, позувати на вечірках зі своєю донькою-моделлю передпубертатного віку та планувати купувати друзям кашемірові чохли для грілок, пахучі штучки, які вкладається між білизну після прання, щоб уникнути звичайного нудотного запаху після того, як користуєшся послугами пральні, та срібні ліхтарики від «Аспрей», а тимчасом вогники ялинкових гірлянд іскорками виблискують на зубах. 

Не збираюся цим перейматися. Воно вкрай бездуховне. Лиш уявіть собі, якби на південь від Слау відбулося виверження такого вулкана, як у Помпеях, і всі були б увіковічнені в камені на велосипедах, обвішані цуценятами, ковдрами й доньками, майбутні покоління приходили б посміятися над усією цією духовною порожнечею. Відмовляюся я й від безглуздих розкішних подарунків, які засвідчують радше позерство дарувальника, аніж його піклування про отримувача. 

21:00. Хоч мене саму потішив би кашеміровий чохол для грілки. 

21:15. Перелік різдвяних подарунків: 

мамі — кашеміровий чохол для грілки; 

татові — кашеміровий чохол для грілки. 

О боже. Більше не в змозі ігнорувати цей ялинковий сморід. Він їдкий і гидотно нагадує устілку для взуття із запахом хвої, яку використовували декілька місяців, проникає крізь стіни й надійні двері з твердої деревини. Довбана ялинка. 

Тепер єдиним способом перетнути кімнату було б заритися носом під ялинку на кшталт дикого кабана. Мабуть, перечитаю різдвяну листівку від Гарі. Вона виявилася суперова. 

Скручена у вигляді набою, і зверху написано: «Вибач». Усередині мовилося: 

«Дорога Бріджит, 

Вибач за той патрон. Не знаю, що на мене найшло, але останнім часом було сутужно з грішми, та ще й трапився той рибальський інцидент. Бріджит, нас поєднувало щось особливе. Воно справді багато важило. Отримавши гроші, я збирався завершити добудову. Коли надійшов лист від того адвоката, він був таким претензійним, що вразив мене до глибини душі, і я втратив над собою контроль». 

Далі було додано примірник «Бюлетень спортивного рибальства», розгорнутий на десятій сторінці. Навпроти сторінки під рубрикою «Світ коропів», на якій було вміщено статтю «Найкращі гранульовані корми», видніли світлини шістьох рибалок, кожен із великою слизькою сірою рибиною в руках, серед них і світлина Гарі, поперек якої стояла переконлива печатка «Дискваліфікований», а нижче колонка: 

«ЗЛІСНИЙ ОБМАН 

Триразового чемпіона Іст-Гендона Гарі Вілшоу було виключено з Асоціації рибальського спорту Іст-Гендону після інциденту з підміною риби. Тридцятисемирічний Вілшоу, який мешкає на Вест-Елм-драйв, посів перше місце за цього коропа звичайного вагою 14 кг 855 г, якого начебто зловив на гачок 4-го розміру, волосінь із максимальним навантажен- ням розриву 6,8 кг марки «Снейк-байт»[125] і чотирнадцятиміліметрову наживку-бойл. 

Пізніше завдяки конфіденційній інформації з’ясувалося, що цього коропа було штучно вирощено в Іст-Шині і, найімовірніше, насаджено на гачок напередодні ввечері або вночі. Речник Асоціації спортивного рибальства Іст-Гендона зазначив: «Такі дії ганьблять усе любительське прісноводне рибальство, тож Асоціація спортивного рибальства Іст-Гендона не може із ними миритися»». 

21:25. Ну ось, він, як і Деніел, почувався безсилим. Бідолашний Гарі з його рибою. Принижений. Він любить рибу. Бідолашний Деніел. Чоловіки під загрозою. 

21:30. М-м-м. Неймовірно смачні вина. Сама собі влаштувала свято. Думаю про всіх тих чудових людей, які були цьогоріч у моєму житті, а навіть про тих, хто вчинив щось погане. Відчуваю лиш любов і милосердя. Коли плекаєш у собі образу, прсто легш спсіб. 

21:45. Сдаю псти листки. Тки склду спсок. 

23:20. Зрблено. Йду до пштової скрньки. 

23:30. Поврнуласьддому. Двбана ялнка. Ага. Трба ножці. 

Північ. Егге. Крщ. У-ух. Вжжеснна. Спіткнлс ібркицьнлася. 

16 грудня, вівторок 

62,5 кг, 

алкоголь — 6 одиниць, 

цигарки — 45, 

кількість калорій — 5732, 

кількість шоколадних ялинкових прикрас — 132, 

надіслано листівок — знають Бог і пекло з Вельзевулом і всіма його підлеглими. 

8:30. Трохи розгублена. Я вдягаюся вже годину і сім хвилин, а досі не готова, бо спохопилася, що спереду на спідниці велика пляма. 

8:45. Ту спідницю вже зняла. Замість неї вберу сіру, але де вона, качка б її копнула? Ух, болить голова. Так, більше й краплі до рота не візьму... О, може, спідниця у вітальні. 

9:00. Я у вітальні, але тут такий безлад. Певне, з’їм кілька тостів. Цигарки — це страшна отрута. 

9:15. Ну й гидота! Щойно побачила ялинку. 

9:30. Отакої! Отакої! Знайшла листівку, яку не встигла надіслати. Ось що у ній написано: 

«З Різдвом Тебе, мій рідний, найдорожчий Кене! Я так ціную всю ту увагу, яку Ти виявив до мене цього року. Ти неймовірна, неймовірна людина, така сильна, прониклива, ще й знаєшся на математиці. Хоч у нас були свої злети і падіння, та якщо людина хоче розвиватися, ой як важливо не плекати образи. Ти мені зараз дуже близький і як фахівець, і як чоловік. 

Сердечно, Бріджит». 

Хто такий Кен? Трясця! Кен — це бухгалтер. Я зустрілась із ним лишень раз, і ми поскандалили через те, що я запізно надіслала свою податкову декларацію. Боже мій. Треба знайти список. 

Овва! Крім Джуд, Шеззі, Маґди, Тома тощо, до списку потрапили: 

помічник консула Великої Британії в Бангкоку 

британський посол у Таїланді 

високоповажний сер Г’юґо Бойтон 

адмірал Дарсі 

інспектор Кірбі 

Колін Ферт 

Річард Фінч 

міністр закордонних справ 

Джед 

Майкл з «Індепендент» 

Ґрант Д. Пайк 

Тоні Блер 

Листівки розлетілися у всі кутки світу, а я не маю поняття, що там понаписувала. 

17 грудня, середа 

На листівки жодної реакції. Можливо, ті інші все-таки були нормальні, а Кенова — то такий мій ностальгійний вибрик? 

18 грудня, четвер 

9:30. Я саме виходила з дому, коли задзвонив телефон. 

— Бріджит, це Гарі! 

— О, привітик! — істерично зацокотала я. — Ти де? 

— У «трюмі», нє? Дякую за листівку. Це було класно. Сентиментально. Вона справді багато для мене означає. 

— О, ха-ха-ха-ха, — нервово засміялася я. 

— То ти до мене сьогодні навідаєшся? 

— Що? 

— Ну, знаєш… у тій листівці... 

— Е-е-е-е, — високим здушеним голосом протягнула я. — Я до пуття не можу згадати, що написала. Ти б не... 

— Я тобі зачитаю, добре? — сором’язливо запитав він і взявся читати, перечіпаючись за слова. 

«Дорогий Гарі, 

Я знаю, що твоя робота на всі руки майстра істотно відрізняється від моєї. Але ставлюся до неї з усією можливою повагою, бо це справжнє мистецтво. Ти власноруч робиш різні речі, щодня прокидаєшся спозаранку, і (хоч ту прибудову ще не закінчено) ми разом, як команда, звели щось велике і прекрасне. Двійко зовсім різних людей, а, хоч та діра в стіні й досі нікуди не ділася — вона там уже майже вісім місяців! — завдяки їй я бачу розвиток нашого проєкту. І це дивовижно. Я знаю, що ти сидиш у в’язниці, відбуваючи свої покарання, та їхній термін скоро спливе. Дякую за лист, у якому йшлося про набій і про риболовлю, і я без жартів, від усього серця тебе пробачаю. 

Ти мені дуже близький як фахівець і як людина. І якщо хтось заслуговує на радість і справжню творчу наснагу у прийдешньому році, — хай навіть у в’язниці, — то це ти. 

Сердечно, Бріджит». 

— Творчої наснаги, — гортанним голосом повторив він. Я зуміла його спекатись, пояснивши, що запізнююся на роботу, однак… О боже. Кому я понадсилала ті листівки? 

19:00. Повернулася додому. Я потрапила в офіс якраз на першу консультаційну нараду, яка відбувалася дійсно досить незле, таки-так, — тим паче, що Паршивого Гарольда за його занудство понизили на посаді, відправивши перевіряти факти, — доки Пачулі не заверещала, що телефонує Річард Фінч із «Пріорі»[126], увімкнула гучний зв’язок, і всі були змушені його вислухати. 

— Привіт, командо! — промовив він. — Зателефонував, щоб поділитися святковим настроєм, бо це єдине, що мені дозволено. Хотів би вам дещо прочитати. Річард Фінч відкашлявся. 

— «Веселого-превеселого Різдва, дорогенький Річарде». Хіба це не мило? — він пирснув сміхом. — «Я знаю, що в на- ших взаєминах бували вершини й низини, проте зараз Різдво Христове, і я зрозуміла, що вони надзвичайно міцні — нетривіальні, темпераментні, чесні та справжні. Ти цікавезний, незрівнянний чоловік, сповнений енергії та внутрішніх протиріч. Тепер, під час свят, відчуваю, що ти мені дуже близький — не лише як продюсер, а й як людина. 

З любов’ю, Бріджит». 

Ой-ой, це було просто… 

А-а-а! Дзвонять у двері. 

23:00. То був Марк. Із дуже дивним виразом обличчя. Він зайшов до помешкання і збентежено роззирнувся. 

— Що за дивний запах? Що то, трясця, таке? 

Я простежила за його поглядом. Правду кажучи, різдвяна ялинка вже не була така гарна, якою мені запам’яталася. Я обрізала вершок і спробувала надати їй стандартної трикутної форми, але зараз посеред кімнати стояла якась висока напівлиса обчімхана штукенція з тупими кінцями, що нагадувала препаскудну дешеву штучну ялинку вкрай поганої якості з комісійного магазину. 

— Вона була трохи... — взялася пояснювати я. 

— Трохи що? — запитав він весело, але з недовірливими нотками в голосі. 

— Завелика, — непереконливо відповіла я. 

— Завелика, он як? Зрозуміло. Ну, наразі менше з тим. Можна, я тобі щось прочитаю? — запитав він, виймаючи зі своєї кишені листівку. 

— Гаразд, — смиренно погодилась я, падаючи на канапу. 

Марк прочистив горло. 

— «Мій дорогий, найдорожчий Найджеле», — розпочав він. — Ти пригадуєш мого колегу Найджела, правда, Бріджит? Старший партнер у моїй компанії. Той грубас, який не Джайлз? — він ще раз прокашлявся. — «Мій дорогий, найдорожчий Найджеле. Знаю, що ми бачилися тільки раз у Ребекки, коли ти витягнув її з озера. Але зараз Різдво, і я зрозуміла, що як найближчий колега Марка ти якимось дивним чином і зі мною був поруч упродовж цілого року. Ти мені зараз», — тут Марк зробив паузу і кинув погляд на ме- не, — «дуже близький. Ти прекрасний чоловік: підтягнутий, ефектний», — нагадаю, йдеться про Товстуна Найджела, — «енергійний», — він примовк й підняв брови, — «неперевер- шено творчий, бо робота адвоката — справді дуже творче заняття, я завжди тепло згадуватиму про те, як ти виблискував», — тут він уже сміявся, — «виблискував… виблискував по-молодецьки у воді під сонячним промінням. З Різдвом Христовим, мій дорогий, найдорожчий Найджеле. Бріджит». 

Я важко опустилася на канапу. 

— Ну годі, — вишкірився Марк. — Усі здогадаються, що ти була п’яна. Це кумедно. 

— Мені доведеться виїхати, — гірко промовила я. — Буду змушена покинути цю країну. 

— Що ж, назагал, — сказав він, стаючи переді мною на коліна й беручи мене за руки, — цікаво, що ти завела про це мову. Мені запропонували на п’ять місяців поїхати до Лос-Анджелеса. Попрацювати над справою мексиканця Калабрераса. 

— Що? 

Усе ставало дедалі гірше. 

— Не корч такої приголомшеної гримаси. Я хотів тебе запитати... Поїдеш зі мною? 

Я поринула в роздуми. Подумала про Джуд і Шеззі, і про крамницю «Аґнес Б» у районі Вестборн-Ґроув, і про капучи- но у «Coins Café», і про Оксфорд-стріт. 

— Бріджит? — лагідно озвався він. — Там теплесенько й сонячно, а ще в них є басейни. 

— Ох, — зітхнула, зацікавлено забігавши очима туди-сюди. 

— Я митиму посуд, — пообіцяв він. 

Мені на гадку спали набої та риби, а також контрабандисти наркотиків, Річард Фінч, мама, отвір у стіні та різдвяні листівки. 

— Тобі можна буде курити в будинку. 

Я глянула на нього, такого щирого, урочистого й симпатичного, і подумала, що, куди б він не подався, мені не хочеться з ним розлучатися. 

— Так, — радісно відповіла я, — залюбки. 

19 грудня, п’ятниця 

11:00. Ура! Я їду в Америку, щоб, як першопрохідці, почати все спочатку. Вільна країна. Учора ввечері було направду весело. Ми з Марком знову витягли ножиці і взялися до святкового підстригання дерев, перетворюючи ялинку на малесеньку різдвяну хлопавку. Крім того, ми склали список і завтра збираємося на закупи. Обожнюю Різдво. Торжество безтурботного веселого життя, а не бездоганності. Урра! 

У Каліфорнії буде фантастично: сонячна погода та мільйони порадників (однак уникатиму будь-яких книжок про побачення), а також дзен, суші й уся ця здорова їжа, як-от зелені… Овва, телефон! 

— Е-е-е, Бріджит, це Марк, — його тон не обіцяв нічого доброго. — Плани дещо змінилися. Справу Калабрераса перенесено на червень. Але є інша робота, за яку я вже мрію взятися, і, е-е-е, я тут роздумував... 

— Так? — підозріливо запитала я. 

— Як ти дивишся на... 

— На що? 

— На Таїланд. Вип’ю-но я келишок вина й закурю цигарку. 

КІНЕЦЬ

[1]Джемайма Ґолдсміт — донька багатого британського бізнесмена, яка 1995 року вийшла заміж за значно старшого популярного пакистанського гравця в крикет Імрана Хана (згодом політика, від 2018 року — прем’єр-міністра Пакистану) і прийняла іслам . — Тут і далі примітки перекладачки.

[2]Сканк (англ. Skunk, «скунс») — сорти марихуани з міцним специфічним запахом і посиленим наркотичним ефектом.

[3]Джарвіс Кокер — Британський музикант, засновник і вокаліст групи «Палп» («Pulp»).

[4]Барбара Фоллетт, Марґарет Беккет і Тесса Джовелл балотувалися в депутати на виборах 1997 року у Великій Британії від Лейбористської партії.

[5]Тесса Джовелл — членкиня Лейбористської партії, яка 1997 року обійняла посаду міністерки соціального захисту в першому складі уряду Тоні Блера.

[6]Джеремі Паксман — популярний британський журналіст.

[7]Цей вираз збігається з назвою книжки Артура Констанса «Незбагненне море» («The Impenetrable Sea», 1952).

[8]1993 року вийшли і здобули шалену популярність кілька реміксів пісні Фредді Меркюрі «Living On My Own» (1984).

[9]«192» — лондонський ресторан.

[10]Кворн, або Кворнське полювання (англ. the Quorn Hunt) — чи не найвідоміше полювання Великої Британії, започатковане 1696 року, з яким пов’язана історія однієї з найдавніших у світі зграй гончаків для полювання на лисиць. Батьківщиною цього полювання є здебільшого Лестершир, а також деякі менші регіони Ноттінгемширу та Дербіширу.

[11]Джеррі Голл — колишня дружина Міка Джаґґера і мати чотирьох його дітей.

[12]Марта Гелен Костира — авторка низки кулінарних книжок 1980-х років, головна редакторка кулінарного журналу «Марта Стюарт Лівінґ» («Martha Stewart Living»), а відтак ведуча його вельми популярної відеоверсії.

[13]Корма — м’ясна або вегетаріанська тушкована страва індійської кухні з приправою карі, особливо популярна в індійських ресторанах Великої Британії.

[14]1997 року вийшла книжка американського сімейного психотерапевта Джона Ґрея «Марс і Венера на побаченні».

[15]Кріс Серл упродовж 1991–1998 був постійним ведучим програми «Вибір тижня» («Pick of the Week») на радіо Бі-Бі-Сі; колишній телеведучий, репортер і актор.

[16]Джеррі Спрінґер — американський телеведучий і політик, який прославився завдяки популярному «Шоу Джеррі Спрінґера».

[17]Аннека Райс — британська акторка та ведуча, яка працювала в розважальній програмі «Пошук скарбів», вела телемарафон «Діти в біді», ігрове шоу «Випробування Аннеки».

[18]Зої Болл — популярна британська ведуча багатьох радіо- й телешоу.

[19]Майк Сміт — англійський теле- та радіоведучий, гонщик і бізнесмен, окрім згаданого («The Late, Late Breakfast Show»), періодично вів музичне телешоу «Вершина популярності» («Top of the Pops»).

[20]З цієї книжки С’юзен Фалуді («Backlash», 1991) із підзаголовком «Неоголошена війна проти жінок Америки» почався фемінізм третьої хвилі. У ній висвітлено «відкат» від досягнень фемінізму 1960–70-х років і повернення до традиційних цінностей у ЗМІ та популярній культурі 1980-х.

[21]Роберт Максвелл — британський медіамагнат, видавець і власник газет.

[22]Четверту статтю «Конституції Лейбористської партії», що передбачала націоналізацію основних галузей промисловості, написано 1917-го й ухвалено 1918 року. Вона засвідчувала соціалістичну, а не ліберальну природу лейбористів.

[23]Фрітата — італійський омлет із начинками.

[24]Десмонд Бернар О’Коннор — англійський комік, співак і телеведучий (зокрема, ігрового шоу «Канал зворотного відліку» («Channel Countdown»)).

[25]Аніта Гарріс — англійська акторка, співачка та конферансьє, яка, співаючи з гуртом «Кліфф Адамс Сінґерс», виконувала низку хітів, що потрапляли в чарти у 1960-х роках.

[26]Теренс Конран — знаковий британський дизайнер, засновник торгових мереж «Габітат» («Habitat») і «Конран Шоп» («The Conran Shop»), власник низки модних лондонських ресторанів і співзасновник лондонського Музею дизайну.

[27]В’єтконг — одна зі сторін під час В’єтнамської війни, інша назва цієї військово-політичної організації 1966–1977 років — Національний фронт визволення Південного В’єтнаму.

[28]«Жінки, які кохають до нестями» — порадник сімейного психотерапевта Робіна Норвуда.

[29]Ймовірно, йдеться про книжку американського психіатра Морґана Скотта Пека, опубліковану 1997 року, «Невторований шлях й навіть гірше: Духовний розвиток у добу неспокою» («The Road Less Traveled and Beyond: Spiritual Growth in an Age of Anxiety»), а не про давнішу «Невторований шлях: Нова психологія любові. Традиційні цінності та духовний розвиток» («The Road Less Traveled: A New Psychology of Love, Traditional Values and Spiritual Growth», 1978).

[30]Авторка обігрує перегук слів «Daniel» / «Denial», де «Denial» — заперечення.

[31]Найімовірніше, це алюзія на п’єсу для дітей Джона Ґардінера, Фіца Коулмана та Фіц Марк «Викрадення Паршивого Гарольда» (1985).

[32]До речі, вираз «гакуна матата», що буквально означає «без турбот», здобув популярність після однойменної пісні з мультфільму «Король Лев» (1994), яку номінували на «Оскар» у категорії «Найкраща пісня».

[33]Алюзія на фантастичний роман Айри Левіна «Степфордські дружини» (1972), де єдині заняття жінок — підтримувати лад у будинках, доглядати дітей і догоджати своїм чоловікам.

[34]Цитата з пісні «Три леви (Футбол приходить додому)» («Three Lions (Football’s Coming Home)») — офіційний гімн чемпіонату Європи з футболу 1996 року в Англії — вийшла як синґл британського гурту «Lightning Seeds», її автори — учасник гурту Ієн Броуді та коміки Девід Бедділ і Френк Скіннер.

[35]Снукер — найпопулярніший у Великій Британії різновид гри в більярд.

[36]Оксфам (Oxfam) — міжнародне об’єднання з 15-ти організацій, започатковане як Оксфордський комітет допомоги голодуючим (Oxford Committee for Famine relief). Одним із джерел його фінансування є магазини вживаних речей.

[37]Ім’я Джонні (англ. Johnny) відсилає до уявлення про гомосексуала похилого віку, який утримує молодого коханця.

[38]Тут ім’я Святий Джон (англ. St. John) перегукується зі сленговою назвою чоловічих геніталій.

[39]Кеджері — британська страва з вареної нарізаної риби, вареного рису, петрушки, яєць на круто, карі, олії, вершків і родзинок.

[40]Роль Ґледіс П’ю в телевізійному ситкомі «Привіт-привіт!» («Hi-de-Hi!», 1980–1988), який показували по телеканалу «Бі-Бі-Сі Ван», чи не найбільше прославила британську актрису та співачку Рут Мадок.

[41]Роджер Мур — англійський актор, найвідоміший завдяки ролі Джеймса Бонда.

[42]Йдеться про героя «Бондіани» Ернста Ставро Блофельда, який переважно з’являється з білим ангорським котом.

[43]Пол Деніелс — відомий британський фокусник і телеведучий.

[44]Естер Рантцен — популярна британська журналістка й телеведуча (вела багатосерійну передачу на «Бі-Бі-Сі» «Це життя!»), засновниця благодійного фонду захисту дітей «Чайлдлайн» («Childline»).

[45]Пенні Юнор — журналістка, авторка книг про членів королівської родини Великої Британії.

[46]У Великій Британії, набравши цей номер, можна довідатися номер телефону, з якого було здійснено останній дзвінок на ваш номер.

[47]Маяк Беліші — куляста жовта лампа на високому стовпі в чорно-білу смужку, такими в Об’єднаному Королівстві, Ірландії, а під впливом Великої Британії й у інших країнах (скажімо, Гонконґу, Мальті й Сингапурі) маркують пішохідні переходи. Названо його на честь Леслі Ноге-Беліші, міністра транспорту Великої Британії протягом 1934–1937 років.

[48]Ґґґ — гарячий гарний ґей, за аналогією до англійської абревіатури hgg (hot gay guy).

[49]Лінда Фіорентіно — героїня фільму, фатальна жінка Бріджит Ґреґорі, що позбувається чоловіків без жодних докорів сумління.

[50]«Печена Аляска» — десерт із морозива, бісквіта та безе, що недовго запікається в духовці.

[51]«Кошички» — почастунок із солодкою начинкою.

[52]1950-ті роки означені повстанням Мау-Мау, тобто революційним рухом народів Кенії, переважно кікую, хоч до них приєдналися й ембу та меру, «за землю і свободу». Рух був спрямований проти британської практики забирання землі в африканців.

[53]Можливо, алюзія на однойменну пісню «Теревені-вені» («Yakety yak», 1958) американської групи «Коустерс» («The Coasters»), адже 1999-го, коли вперше з’явився друком другий роман Гелен Філдінґ, оригінальний синґл гурту з цією піснею було прийнято до залу слави премії «Ґреммі».

[54]«Корабель Її Величності «Пінафор»» — комічна опера, або оперета 1878 року на музику композитора Артура Саллівана, автор лібрето — Вільям Ґілберт.

[55]Майже дослівно — прикінцеві рядки пісні Ідена Абеза «Змужнілий парубок» («Nature Boy»), яку вперше записав 1948 року американський джазовий співак Нет Кінґ Коул («The greatest thing you’ll ever learn // Is just to love and be loved in return»).

[56]Ґордон Браун — на час виходу цього роману обіймав посаду міністра фінансів Великої Британії.

[57]Джон Гамфріс — ведучий передачі «Сніданок сьогодні» на радіо «Бі-Бі-Сі фор».

[58]Леслі Кроутер — англійськийнглійський комік, актор і телеведучий.

[59]Загадкова Меґ — британська ясновидиця, яка колись з’являлася в телепередачі «Національна лотерея».

[60]Річард Роджерс — британський архітектор, один зі співтворців стилю хай-тек, маніфестом якого став проєкт Роджерса й Ренцо П’яно «Центру Помпіду» в Парижі.

[61]Фердинанд Маркос (1917–1989) — упродовж 1966–1986 рр. був президентом і диктатором Філіппін.

[62]Ендрю Девіс — валлійський автор сценаріїв та романіст.

[63]«Червоний клин» («Red Wedge») — музичний гурт, створений у Великій Британії 1985 року. Він намагався залучати молодь до політики, зокрема до діяльності Лейбористської партії, на підтримку якій і давав концерти.

[64]«Самаритяни» («Samaritans») — організація, учасники якої безкоштовно й цілодобово надають людям емоційну підтримку.

[65]Ґазза — прізвисько англійського футболіста Пола Ґаскойна.

[66]Вочевидь, це натяк на те, що британський комік, актор, ведучий і письмен- 

ник Джуліан Клері — відкритий ґей.

[67]Міс Гевішем — героїня роману Чарльза Діккенса «Великі сподівання» (1860), наречений якої не з’явився на весілля. Надалі стара діва в пожовклій од старості весільній сукні бажатиме відплати всім чоловікам.

[68]Майкл Гезелтайн — британський політик і бізнесмен. Член Консервативної партії, протягом 1995–1997 років — заступник прем’єр-міністра.

[69]Гаррієт Гарман — британська політикиня, членкиня Лейбористської партії, міністерка соціального захисту у складі першого кабінету міністрів Тоні Блера.

[70]Роберт Фінлейсон Кук — британський політик, лейборист, протягом 1997–2001 років міністр закордонних справ Великої Британії.

[71]Йдеться про пісню «Радий бути ґєєм» («Glad To Be Gay»), яку виконували: 1978 року — британський музичний гурт «Том Робінсон бенд» («Tom Robinson Band»), що працював у стилі панк-року / нової хвилі, у фіналі концерту на честь «Руху прав ґеїв Північної Ірландії», а 1979 року — сам Робінсон під час маршу ґеїв у Вашингтоні.

[72]Карен Патрісія Бак — членкиня Британської лейбористської партії, а від 1997 року — депутатка Парламенту Великої Британії.

[73]Еммелін Панкгерст — англійська політична діячка, лідерка британського суфражистського руху.

[74]Журналіст радіо «Бі-Бі-Сі» Пітер Сноу 1997 року висвітлював поточні результати виборів за допомогою програми «Свінґометр ».

[75]Джеймс-Ґордон Браун упродовж 1997–2007 років був міністром фінансів Великої Британії, він довголітній соратник і суперник Тоні Блера.

[76]Волован (фр. vol-au-vent) — традиційна страва французької кухні, маленькі стаканчики з листкового тіста з різними начинками, зазвичай несолодкими.

[77]Обидві — британські акторки театру і кіно.

[78]Панчета — жирна свиняча грудинка зі свині беконної породи, в’ялена в солі, спеціях і травах.

[79]Делія Сміт — британська кулінарка і телеведуча, авторка кулінарних книг, які стали бестселерами.

[80] У глибинах ставка, а не власних плавок.

[81]DKNY — нью-йоркський будинок моди, що його 1984 року заснувала Донна Каран.

[82]Френк Джозеф Боф — англійський телеведучий у відставці, який вів шоу на актуальні теми, зокрема «Трибуна» («Grandstand»), «Вся країна» («Nationwide») та «Час снідати» («Breakfast Time»).

[83]Авторка пісні «Я завжди тебе любитиму» («I Will Always Love You», 1973) — американська кантрі-співачка Доллі Партон, проте чи не найпопулярнішою ця пісня стала завдяки виконанню Вітні Г’юстон.

[84]«Loaded» — чоловічий журнал про моду та стиль.

[85]Сілла Блек — британська співачка, актриса й телеведуча, зокрема була господинею шоу «Побачення наосліп».

[86]Мартін Аміс — сучасний британський романіст, есеїст, мемуарист та сценарист. Найвідоміші його романи — «Гроші» (1984) та «Лондонські поля» (1989).

[87]Ґор Відал — американський письменник і громадський діяч, роман якого «Сотворіння світу» (1981) перекладено українською мовою.

[88]Британські серійні вбивці.

[89]Бджілка Баззі є популярною іграшкою. Крім цього, відома ціла серія дитячих книжечок про бджілку Баззі.

[90]«Knight Frank LLP» — агентство нерухомості й консалтингу з питань житлової та комерційної власності, яке 1896 року в Лондоні заснували Джон Найт, Говард Френк та Вільям Рутлі; разом зі своєю нью-йоркською філією становить одну з найбільших у світі консалтингових компаній.

[91]«П’єр в тер» — назва взуттєвого бренду (фр. «Pied A Terre», або «Pied a’Terre»).

[92]«Темазепам» — седативний препарат, що його використовують як снодійне.

[93]Цей роман нігерійського письменника 1991 року здобув Букерівську премію.

[94]«No quarto no de parto» у перекладі з португальської — «Нема спальні, нема пологів», а, перефразовуючи нашу приказку «Зробив діло — гуляй сміло», — «Не зробив діла, не гульнеш сміло» (або: «Під лежачий камінь вода не тече»).

[95]«Kellogg Company» (часто «Kellogg’s») — американська компанія, що є відомим виробником сухих сніданків і продуктів харчування швидкого приготування.

[96]«Вуличний боєць» («Urban Warrior») — програма підготовки Корпусу морської піхоти США, призначена для планування й перевірки військових операцій на урбанізованому рельєфі та бойових дій у містах загалом.

[97]«Non, Je Ne Regrette Rien» (фр. «Ні, я не шкодую ні про що…») — французька пісня, яка здобула найбільшу популярність у виконанні Едіт Піаф.

[98]Тут і далі вірш Редьярда Кіплінґа «Якщо» («If») цитуємо в перекладі Максима Стріхи.

[99]Наприкінці 1980-х років Ясмін Ле Бон була однією з найбільш високооплачуваних британських моделей.

[100] Голосом дитячої радіопередачі «Слухай разом із мамою» («Listen with Mother»), що її транслювали по «Бі-Бі-Сі» протягом 1950–1982 років, упродовж майже двох декад була акторка Дафна Оксенфорд.

[101]Британська акторка Пеґґі Ашкрофт знялася, зокрема, у фільмах «Перлина Корони» («The Jewel in the Crown», 1984) та «Поїздка в Індію» («A Passage to India», 1984), у яких ідеться про період панування Великої Британії в Індії.

[102]Дуґлас Герд — британський письменник та політик-консерватор, який, зокрема, обіймав посади міністра внутрішніх справ (1985–1989 рр.) і міністра закордонних справ (1989–1995 рр.).

[103]M I5, або Військова розвідка, Секція № 5 — відомство контррозвідки Великої 

Британії, що захищає національну безпеку держави від шпигунства, терориз- 

му та поширення зброї масового знищення.

[104]Сент-Анна — велике поселення на Олдерні, третьому за величиною з-поміж 

Нормандських островів у протоці Ла-Манш.

[105]Принцеса Діана започаткувала кампанію проти виробництва наземних мін, від яких тоді найдужче страждало населення Анголи.

[106]Цитата з вірша у прозі американського письменника Макса Ерманна «Desiderata» (1927), перекладачі — А. Масюк, А. Родіонов.

[107]Ергардівський семінар-тренінг (або ЕСТ-тренінг, від англ. Erhard Seminars Training) — організація, яку 1971 року заснував Вернер Ергард і яка пропонує двотижневий (чи 60-годинний) курс (його англомовна назва — «The est Standard Training»). Учасники мали самореалізуватися, навчившись контролювати засадничі функції організму.

[108]«The Famous Grouse», у перекладі з англ. «Знаменита куріпка».

[109]Жермен Ґрір — визначна австралійська феміністка кінця ХХ століття.

[110]«Пурпурові сердечка» — наркотичні таблетки, що складаються з чистого барбітурату (зокрема нембуталу) або його суміші з морфієм.

[111]Поперси — сленгова назва популярних наркотиків, алкілнітритів, які, вдихаючи, переважно застосовують для підсилення сексуального задоволення.

[112]Пародія на соціальний танець «The Hokey Cokey», або «The Hokey Pokey» добре відомий в англомовних країнах, до якого приспівували пісеньку.

[113]Найімовірніше, йдеться про ініціативу піших прогулянок із волонтерами «Bums off Seats» або алюзію на неї.

[114]Зандра Роудс — «принцеса панку», легендарна британська модельєрка, відома рожевим волоссям, шаленим макіяжем, пістрявими аксесуарами й дивними кольоровими поєднаннями в одязі.

[115]Су Поллард — англійська комедійна актриса та співачка, популярна, зокрема, завдяки ролі в ситкомі «Привіт-привіт!» («Hi-de-Hi!»).

[116]Торквес (торк) — кельтський варіант гривни на шию; культове намисто (найчастіше бронзове, золоте), яке одягали на шию, талію, упоперек грудей та як браслети.

[117]Тут мама Бріджит, вочевидь, через незнання, з’єднала докупи назви двох міст — Саффрон-Волден та Водгерст.

[118]Вельветовий Кролик — персонаж книжки для дітей британської письменниці Марджері Вільямс «Вельветовий Кролик, або Як оживають іграшки» (уперше її було надруковано 1922 року).

[119]Йдеться про божевільну Берту, дружину містера Едварда Рочестера, персонажа роману англійської письменниці Шарлотти Бронте «Джен Ейр» (1847 р.).

[120]«Горлікс» — розчинний солодкий напій із молоком, який розробили Джеймс та Вільямс Горліки.

[121]Вочевидь, персонаж перекрутив іспанський вираз «fama universal» (у перекладі — «світова слава», «зірка світової слави»).

[122]Лімбо — танець-змагання, у якому, нахиляючись назад, треба, не зачепивши її, пройти під дерев’яною планкою.

[123]Пол Пот (справжнє ім’я — Салот Сар) — камбоджийський революціонер, диктатор, лідер Червоних кхмерів, унаслідок геноциду, влаштованого упродовж 1975–1979 років під його керівництвом, загинуло близько чверті населення Камбоджі.

[124]Макдуфф — персонаж трагедії В. Шекспіра «Макбет»; Бріджит дещо плутає назви: за одним із пророцтв, для перемоги над тираном Макбетом Бірнамський ліс мусив напасти на Дунсінанський замок.

[125]«Snake-bite» у перекладі з англ. — «зміїний укус».

[126]Лікарня в Рогемптоні, найвідоміша з-поміж лікувальних закладів психічного здоров’я групи «Пріорі» як лікувальний заклад для відомих людей, насамперед від наркоманії.