Annotation

Одного ранку Джінг-хай прокинулася з усвідомленням, що вона більше ніколи не їстиме м’яса. На цьому й завершується звичний для читача класичний сюжет. Жанр роману південнокорейської письменниці Хан Канг балансує між домашнім трилером, притчею про трансформацію і деревофільною медитацією, а оповідь ведеться від імені нікчемного чоловіка героїні, який працює в офісі, одержимого свояка-художника і заклопотаної старшої сестри. Ці герої працюють, відчувають муки творчості, облаштовують власне життя, а от сама Джінг-хай припиняє робити будь-що взагалі.

Хан Канг

Вегетаріанка

Монгольська мітка[2]

Дерева у вогні

Інформація видавця

notes

1

2

3

4

5

Хан Канг
Вегетаріанка

УДК 821.111–087.5

К19

Переклала з англійської Анжела Асман

Перекладено за виданням:

The Vegetarian by Han Kang

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced or stored in a retrieval system or transmitted in any form or by any means, whether electronic, mechanical, photocopying, recording or other kind, without the prior permission in writing of the owners.

Усі права застережено. Жодну частину цієї публікації не можна відтворювати, зберігати в системі пошуку інформації чи передавати в будь-якій формі будь-яким способом — електронним, механічним, ксерокопіюванням або іншим способом — без попереднього письмового дозволу власника.

Канг X.

К19 Вегетаріанка : Роман / Пер. з англ. А. Асман. — К.: Видавнича група КМ-БУКС, 2024. — 176 с.

ISBN 978-617-7409-88-4

УДК 821.111–087.5

ISBN 978-617-7409-88-4

© Han Kang, 2007

© Асман А., переклад, 2016

© ТОВ «Видавнича група КМ-БУКС», 2024

Вегетаріанка

Свою дружину я мав за звичайнісіньку особу, допоки вона не стала вегетаріанкою. Щиро кажучи, коли ми вперше зустрілися, вона навіть не здалася мені привабливою. Про все, що мене цікавило, розповів її сором’язливий хворобливий вигляд: середній зріст, не надто коротко підстрижене волосся, якась нездорова жовтуватого відтінку шкіра, досить випуклі вилиці. А коли вона підійшла до мого столика, то не можна було не помітити її простих чорних черевичків — простіших не буває. І та її хода — ні швидка, ні повільна, ні сягниста, ні дрібна.

Хоч у ній не було нічого особливо привабливого, якихось очевидних вад теж не виявилося, то чом би його й не побратися, подумав я. Мене цілком влаштовувала така пасивна людина, як вона, — без свіжості, без шарму, без особливої витонченості. Не було потреби напружувати мозок, щоб її підкорити. Можна було не побоюватися, що вона порівнюватиме мене із глянсовими дженджиками та чепурунами, що сердитиметься, коли я запізнюсь на побачення. Можна було не надто перейматись її думкою про моє черевце, що з’явилося після 25-ти, про мої худющі ноги, про руки, які ніяк не хотіли накачуватися попри всі зусилля, про мої комплекси щодо розміру пеніса.

У житті я завжди дотримувався середини. У школі краще почувався не серед однолітків, а поміж молодших за мене на 2–3 роки: я міг бути їм за верховоду. Пізніше я обрав той коледж, де мав шанс отримувати стипендію, достатню для моїх потреб. Урешті-решт я влаштувався на таку роботу, де одержував скромну місячну зарплатню за справне виконання службових обов’язків, у невелику компанію, якраз таку, де б цінували мої не надто великі здібності. Отож цілком природно було одружитися з найпересічнішою жінкою у світі. А ті гарненькі, розумні, напрочуд чуттєві, з заможних родин — вони б лише порушили моє добре впорядковане існування.

Як я й передбачав, вона перетворилася на звичайну дружину, без неприємної фривольності. Щоранку вставала о шостій, готувала рис, суп і кусень риби. Із часів юності зароблені на приробітках кошти їй доводилося віддавати в сім’ю. На останньому місці роботи вона обіймала посаду помічника інструктора в коледжі комп’ютерної графіки, в якому раніше рік навчалась, а потім підписала контракт із видавництвом коміксів манга, де й працювала віддалено, підписуючи слова героїв коміксів.

Вона була неговіркою. Рідко щось від мене вимагала, і хоч би як пізно я повертався додому, ніколи не здіймала бучі. Коли наші вихідні збігалися, їй не спадало на думку запропонувати піти кудись разом. Коли по обіді я байдикував перед телевізором із пультом у руках, вона зачинялась у себе в кімнаті. Найпевніше, вона проводила час за читанням, — це було чи не єдине її хобі. З якоїсь незбагненної для мене причини читання було тим, у що вона могла поринути з головою, — у ті книги, які здавалися такими нудними, що я не міг змусити себе навіть зазирнути за палітурку. Вона тихенько прошмигувала з-за дверей лише тоді, коли треба було приготувати поїсти. Насправді така дружина й такий спосіб життя мене не дуже стимулювали. Та з іншого боку, якби в мене була дружина, якій постійно телефонують подруги чи колеги, або яка пиляла б чоловіка й була призвідницею сварок і скандалів, я був би радий її позбутися.

Єдине, в чому дружина була незвичайною, це те, що вона не любила носити бюстгальтери. Якось, коли ми ще молодими ходили на побачення, я було торкнувся її спини й не завважив під светром бретельки. А зміркувавши, відчув збудження. Хвилину-другу я оглядав її новим поглядом, намагаючись зрозуміти, чи не було тут якогось підступу. Врешті дійшов висновку, що ніяких сигналів вона мені не подає. А як ні, то що це було: лінощі, цілковита байдужість? Ніяк не міг уторопати. Хай би вже мала такі перса, Щоб їй личило ходити без білизни! Краще б вона носила бюстгальтер із прокладками, а то ж перед знайомими якось незручно.

Навіть улітку, коли вдавалося вмовити її вдягти бюстгальтер, заледве ми виходили з дому, я помічав, що вже все розстебнуте. Незастебнуті гачки добре проглядались крізь тонку світлу тканину, а вона нітрохи цим не переймалась. Я пробував їй докоряти й підказував, що в таку спеку можна одягти хоча б майку замість ліфчика. Вона ж виправдовувалася тим, що не терпить ліфчиків, бо ті стискають груди, а я, мовляв, ніколи сам їх не носив, то й не можу зрозуміти, як вони тиснуть. Та я напевне знав, що сила-силенна інших жінок не мають нічого проти бюстгальтерів, тож сумнівався в її надчутливості.

Що ж до всього іншого, то життя наше у шлюбі було спокійним. Наближалася п’ята річниця. Від самого початку ми не були закохані одне в одного до нестями, то й уникли стадії втоми та нудьги, і наш шлюб не перетворився на тяжку муку. От тільки народження дитини довелося відкласти на той час, коли ми будемо мати власне житло. Зрештою минулої осені вдалося й це. Інколи я гадав, чи звикну колись до втішного дитячого агукання, до звучання слова «тато». І не міг собі навіть уявити, як страшенно може змінитися наше спільне життя, допоки торік у лютому на світанку не побачив свою дружину в нічній сорочці на кухні.

— Що це ти тут робиш? — запитав у неї.

Я саме збирався увімкнути світло у ванній кімнаті, та став, мов укопаний. Була четверта ранку, після пляшки соджу за обідом мене мучила спрага, тому й прокинувся. І трохи довго до мене все доходило.

— Агов! Я запитав, що ти робиш!

І так було досить зимно, але вигляд дружини був іще більш мертвотно-холодний. Моя викликана алкоголем сонливість зникла, як і не було. А вона нерухомо стояла перед холодильником. Обличчя ховалося в напівтемряві, і я не міг бачити його виразу, але потенційні ознаки наповнили мене острахом. Густе чорне волосся було скуйовджене, поділ довгої, по кісточки сорочки, як завжди, підітканий.

Зазвичай, коли дружина виходила зі спальні вночі, вона одягала кофту й шукала домашні капці. Скільки ж вона тут простояла — боса, у благенькій літній сорочці, пряма, як лозина, байдужа до моїх розпитувань?

Відвернула вбік обличчя і видавалася настільки неприродно спокійною, що скидалася на примару.

Що коїться? Якщо не чує мене, то, може, вона сновида?

Я підійшов упритул, нахиляючись, щоб зазирнути в обличчя.

— Чому ти стоїш так? Що відбувається…

Я поклав руки їй на плечі, та, як не дивно, вона не відреагувала. Не було сумніву: я при своєму глузді, а це все насправді відбувалося. Я все чітко пам’ятав: вийшов із вітальні, розпитував її, підійшов. От тільки вона безмовно стояла, немовби поглинута власним світом. Як, бувало, не помічала мого пізнього повернення, захопившись телевізійними драмами. Але що могло привернути її увагу тут, у темній, хоч в око стрель, кухні, перед блідими дверцятами холодильника?

— Агов!

З темряви виплив її профіль. Я піймав погляд, ясний, не гарячковий, і її вуста повільно ворухнулися.

— Я бачила сон…

Голос на диво чіткий.

— Сон? Що ти, в біса, верзеш? Ти знаєш, котра година?

Усім тілом вона повернулася до мене, потім повільно попростувала до відчинених дверей вітальні. Увійшла, простягла ногу і спокійно зачинила нею двері. А я залишився в темній кухні, провівши лиш очима зникаючу постать.

Я ввімкнув світло й увійшов до ванної кімнати. Приморозок тривав уже впродовж кількох днів, сягало часом десяти градусів морозу. Лише кілька годин минуло, відколи я був у душі, пластикові капці ще й досі вогкі та холодні. Самотина суворої зимової пори вже була добре відчутна, зазирала з вентиляційного отвору, напливала з білих кахель на стінах та підлозі.

Я ввійшов до спальні; дружина лежала з підтягнутими до грудей ногами. Запала така тяжка тиша, ніби я сам-один у кімнаті. Ні, звичайно, це все моя фантазія! Якщо постояти трохи тихенько, затамувавши подих, то я напевне почую з того кутка хоч якийсь звук дихання. Та це не був звичний подих людини, яка спить. Можна було, випроставши руку, відчути її теплу шкіру. Та чомусь я не зміг її торкнутися. Не хотілося і хоча б щось говорити.

* * *

Наступного ранку я прокинувся і якийсь час лежав, замотавшись у ковдру; впускаючи у свідомість навколишній світ, бездумно споглядав, як гарно крізь білі штори проникає до кімнати зимове сонячне проміння. Ось на очі потрапив годинник на стіні. Второпавши, котра година, я підстрибнув і гайнув із кімнати. А вона знову перед холодильником.

— Ти збожеволіла? Чому мене не розбудила? Котра вже…

Щось квакнуло під ногами, і це мене спинило. Ні, я просто не йняв віри очам!

Все ще в нічній сорочці, зі сплутаним нечесаним волоссям, вона сиділа напочіпки. А навколо вся підлога була встелена пакетами та пакуночками. Усе так порозкидано, що нікуди ногою ступити. Яловичина для шабу-шабу, очеревина, два яловичих окости, запаковані кальмари, шматочки вугра, якого теща надіслала з села бозна-коли, сухі жабки, перев’язані жовтою стрічкою, непочата пачка заморожених равіолі й іще численні впакування хтозна-чого, добутого із глибин холодильника. Зашелестіла плівка: дружина пхала усе підряд до поліетиленового мішка на сміття.

— Що це ти, в дідька, надумала?

Але вона мене, здавалося, не помічала, як і вночі: складала все м’ясне до торби на сміття. Яловичина, свинина, курка, морський вугор, що коштує мабуть, вон[1] зо двісті. Врешті терпець мені урвався.

— Ти збожеволіла? Навіщо ти все викидаєш?

Розсуваючи все те добро на підлозі, швиденько підійшов до неї, вхопив за зап’ясток, спробував вирвати мішок із рук. Сила, з якою вона противилася мені, просто вражала, та я зрештою переміг. Тим само тихим спокійним тоном, як і перше, вона промовила, масуючи зап’ястя:

— Я бачила сон.

Знову ці слова! Глянула на мене з незворушним спокоєм. Тут задзвонив мій мобільний.

— Прокляття!

Я гарячково став обмацувати кишені пальта, яке кинув учора ввечері на диван у вітальні. Нарешті! Ось він, розривається в найглибшій кишені.

— Перепрошую! Дещо сталося, нагальні сімейні проблеми… Прошу вибачення. Я зараз же приїду… Так, негайно вирушаю. Ой, ні… Будь ласка, не треба. Прошу, почекайте ще… Ще раз перепрошую. Так, більше не можу говорити…

Я захлопнув стулку телефону і кинувся до ванної. Голився з таким поспіхом, що аж двічі порізався.

— Ти хоч випрасувала білу сорочку?

Не відповідає. Я обмив обличчя і почав порпатися в кошику на білизну. Знайшов учорашню сорочку, на щастя, ще не дуже брудну. А вона навіть не глянула. Я накинув, мов шарф, краватку, натягнув шкарпетки, вхопив гаманець, ноутбук. Вперше за п’ять років подружнього життя вона не збирає мені речі й не виряджає з дому.

— Ти ненормальна! Зовсім із глузду з’їхала!

Вступив у нещодавно придбані занадто вузькі й незручні черевики, розчинив двері й помчав. Поглянув на ліфт, що рушив на горішні поверхи, та й побіг сходами донизу. Забігши врешті до метро, спромігся оглянути себе у тьмяному склі дверей вагона. Пальцями пригладив чуба, пов’язав краватку, опорядив несвіжу сорочку. А самому з думки не йшло неприродне відсторонене обличчя і впертий твердий голос дружини.

«Я бачила сон», — вона повторила це вже двічі. За склом, у темному тунелі я немов побачив її обличчя, і воно було незнайомим. Та я не мав часу мізкувати над дивною поведінкою моєї дивної дружини, адже за тридцять хвилин, що мені залишалися, потрібно було вигадати обґрунтування мого запізнення для клієнта, скласти начерк і пропозиції на сьогоднішнє засідання. Отак собі надумавши, я вирішив, що сьогодні варто буде раніше поїхати з офісу (хоча відколи я обійняв нову посаду в відділі, то рідко коли повертався до опівночі). Я налаштувався на боротьбу.

* * *

Безпросвітна хаща. Безлюдно. На деревах загострене листя, ноги мої зранені. Місцевість неначе знайома, проте зараз я блукаю. Я налякана. Замерзла. Ген за улоговиною червона будівля, схожа на сарай. Солом’яна підстилка проглядає з-поза дверей. Ось її відсунуто, і я всередині. І ЦЕ всередині. Прямо тут стирчить довга тичка з бамбука, а на ній — кров’янисті шматки м’яса, з них іще скапує кров. Я намагаюся пройти далі, а виходу немає, скрізь це м’ясо. Кров уже в роті, закривавлений одяг прикипів до тіла.

Нарешті щось схоже на вихід. Я мчу серед густих заростей, врешті дерева розступилися… Ось вона — смарагдова зелень весни! Родини вибралися на пікнік, довкола гасають дітлахи… А цей запах! Який смаковитий аромат! Такий правдивий, до болю живий. Юрба гомонить, люди розстеляють тростинові мати для сидіння, влаштовуються, щоб пополуднати кимбапом. На вугіллі смажиться м’ясо, чути спів і веселий сміх.

Та я сповнена жаху. А одяг усе ще в крові. Сховатися, зникнути за деревами! Припасти до землі, щоб ніхто не побачив! Руки у крові! Рот у крові! Що ж я робила в тому сараї?! Між яснами, на піднебінні з липкою вишневою кров’ю я відчувала багряне місиво у роті.

Все це мені марилося, та я відчувала смак чогось справжнього, реального, а цього ж не могло бути, ну справді, не могло! Обличчя, погляд — такого в мене насправді не бувало! Чи, може, воно не моє? Ні, все не має сенсу… Знайоме й таке живе, чуже і страхітне відчуття…

* * *

На обідній стіл дружина поставила листя салати, соєву локшину, рідкий суп із водоростей, кімчхі, але все без звичного м’яса чи креветок.

— Якого біса? Все це через якийсь смішний сон? Пішла й викинула все м’ясо! Ти хоч уявляєш, скільки коштує…

Я підвівся й відчинив холодильник. Майже порожній, лише місо в порошку, перець чилі в порошку, заморожений перець і пачка меленого часнику.

— Просто посмаж мені яєчню. Я сьогодні втомився, навіть як слід не поснідав.

— Яйця я теж викинула.

— Що?!!

— І від молока теж відмовилась.

— Просто неймовірно. Ти й мені накажеш не їсти м’яса?

— Я не хочу, щоб воно залишалося в холодильнику. Це буде неправильно.

Як вона може бути такою егоїсткою? Я сердито дивився на опущені додолу очі, на холодний і затятий вираз її обличчя. Мене ранила навіть думка про цю її темну сторону. Як можна бути такою егоїсткою і робити те, що заманеться? Хто би міг подумати, що вона утне таку дурість?

— Отже, ти кажеш, що відтепер у домі не буде м’яса?

— Так, але ж ти, зрештою, удома їси лише перший сніданок. Можеш собі їсти м’ясо на другий сніданок, на обід, отож не помреш, коли хоч раз на день м’ясної страви не буде.

Відповідь прозвучала так обґрунтовано, ніби її смішне рішення було раціональним і правильним.

— Господи! Ну, добре, нехай я. А ти ж як? Ти заявляєш, що відсьогодні не їстимеш м’яса взагалі? — Вона кивнула. — Допоки?

— Думаю, що назавжди.

В мене забракло слів. Перехід на вегетаріанську дієту в наш час — не таке вже рідкісне явище, як то було колись. Вегетаріанцями стають з різних причин: одні пробують змінити харчування через алергію на якісь продукти, інші вважають, що коли не їстимуть м’яса, то цим буцімто оберігатимуть навколишнє середовище. А ще ченці-буддисти приймають певні обітниці й не споживають нічого такого, щоб не нищити живе. Але настільки далеко, як вона, навіть вразливі юні дівчата не зайдуть. Щодо мене, то я би зважав на дієту й міняв звичне харчування лише для того, щоб скинути вагу, якось поправити здоров’я чи під чарами злих духів… Чи через розлади травлення, безсоння. А все решта — то явні бабські вибрики наперекір волі чоловіка, ось саме так, як у нас.

Якби ж то сказати, що дружину нудить від м’яса, це ще було б зрозуміло; але ж насправді, слово честі, мене просто вражали її страви. Кухарка з неї справна — вона це довела, відколи ми разом. Зі щипцями та кухонними ножицями в руках уміло нарізала м’ясо на реберцях і перекладала на розігріту сковорідку ласі шматочки, якраз щоб покласти до рота. А рухи майстерні, вправні. Для запашної смаженої очеревини в карамелі вона спершу маринувала її у крохмально-глютеновому сиропі з імбиром. Коронною стравою дружини були тонесенькі, мов млинчик, шматочки яловичини, поперчені та змащені кунжутною олією, щедро обсипані рисовим борошном, наче який торт чи чизкейк, і проварені в густому киплячому бульйоні шабу-шабу. Бімбап вона готувала зі спаржевою квасолею, рубленим м’ясом і тушкованим у кунжутній олії рисом. Мені подобалися й жирненька курка, і суп із качкою, в якому плавали грубі шматки картопельки; а гострої юшки з ніжними молюсками та мідіями я міг ум’яти три порції за одним присідом.

А зараз мені подали щось таке убоге, що і стравою не назвеш. Відсунувши вбік стілець, дружина копирсалася ложкою в якомусь вариві з водоростей, певне, на смак вода водою. Намостила на листок салати рису з соєвою пастою, вкладала до рота й поволі ремиґала.

Я не міг цього збагнути. Справді, коли діло дійшло до такої от жінки, я просто не можу підібрати ключа до неї — ця думка щойно стрельнула в голову.

Врешті вона відсторонено спитала: «Не їси?», зовсім наче яка літня жінка питає дорослого сина. А мені до того зовсім байдуже, і до того жалюгідного їдла теж. Так і сидів, ледве розжовуючи задубілі овочі з кімчхі.

* * *

Настала весна, а дружина стояла на своєму. Її слово було твердим, і вона сама теж. Ані шматочка м’яса не брала до вуст, та я вже давно припинив нарікати. Коли з людиною отаке коїться, такі драматичні зміни, то найліпше — облишити її в спокої. Нехай вже буде так.

День при дні вона худла, щоки зовсім запали, а вилиці випнулися. Колір не нафарбованого обличчя наводив на думку про лікарняних хворих.

Особливо запопадливою та уважною вона ніколи й не була. Не раз, бувало, повернувшись із роботи, я заставав її сплячою. Тепер, навіть коли я приходжу далеко за північ, вона, уже помившись і розстеливши постіль, йде до себе, а не лягає зі мною. Книги вже до рук не бере, не спілкується в чатах, не дивиться нічого по кабельному телебаченню. Єдине, думаю, над чим досі трудиться, — це оті підписи до манга, хоча часу та справа багато не забере. До п’ятої ранку не йде до ліжка, та й напевне не скажу, чи спить взагалі до світанку. Позирає на мене за столом гарячковими почервонілими очима, вигляд понурений, волосся розпатлане. Сама ані крихти, здається, не скуштує.

А ще мене вже стало турбувати те, що вона почала уникати сексу. Раніше справно старалася вдовольнити всі мої забаганки, бувало, й сама кілька разів робила перший крок. А зараз, хоч і без прямих іще протестів, просто виверталася, відходила убік, коли я пригортав за плечі. Одного дня я врешті не стерпів:

— Слухай, ну в чому проблема?

— Я стомлена.

— Ну, ось, значить, тобі час взятися за м’ясо. У тебе вже сил нема, правда ж? Ти ж просто не звикла до такого.

— Взагалі-то…

— Що?

— Це через запах.

— Який ще запах?

— Запах м’яса. Твоє тіло тхне м’ясом.

Ну, це вже смішно.

— Ти хіба не бачила, я ж щойно прийняв душ?! То де ж той запах візьметься?

— Та звідти, де й піт береться, — цілком серйозно просторікувала.

Поступово ці смішні вибрики почали ставати зловісними. А що як ці ознаки не минуть? Може, оці симптоми істерії, чи манії, чи нервового розладу доведуть до чогось страшнішого?

Та насправді важко було повірити, що вона збожеволіла. Залишалася мовчазною, справно клопоталася по господарству. У вихідні готувала на цілий тиждень якісь овочеві заготовки. Беручи до уваги всю ту новомодну затію з вегетаріанством, мені не дивно вже було бачити присмажені прозорі макарони із грибами замість звичного м’яса. А от зі сном біда: вона ж і поспати як слід не може, щоки он запали, вся аж зсохлася. Як би я не допитувався вранці, а вона все торочила одне: я бачила сон. Я вже більше не цікавився, що ж то за сон такий, один раз уже наслухався, годі з мене. І про сарай у темних хащах, і про морду в калюжі крові — отієї дурні мені вистачило навік.

Зовсім вимучена цим одним-єдиним маренням, вона все танула, віддалена від мене, закрита, а я не знав, чому, та й не хотів знати. Спершу її фігура стала витонченою, як у танцівниці, і хай би такою й лишалась, ба ні. Зараз від тіла лишився сам скелет, вона вже нагадувала інваліда. Мене обсідали неспокійні думки, та доводилось заспокоювати себе тим, що в її роду не було нікого із психічними хворобами. Батько працював в маленькому містечку на лісопилці, займався лісом, а мати тримала вуличну крамничку, своячка з чоловіком — звичайні добропорядні люди.

При згадці про її сімейку я відразу пригадував собі, як шкварчало м’ясце і присмажувався часник, як бряжчав посуд, а з кухні долинала жіноча балачка. Усі вони, а тесть особливо, полюбляли яловичий тартар юк хве. Пам’ятаю, як теща було патрала рибу, а сестри добре могли упоратися з сокирою і забити курку. Я просто милувався рухами дружини, вона швидко могла спіймати таргана, просто пристукнувши долонею. Та ні, колись це була найзвичайнісінька у світі жінка.

Хоча стан у дружини був незвичний, та віддавати її в лікарню на поталу лікарям я не був готовий. Нічого їй нема, це й на хворобу не схоже — так я себе заспокоював. Не хотілося заглиблюватися, займатися інтроспекцією. Ці дивні речі мене не обходять.

* * *

Уранці перед тим, як оте наснилося, я нарізала заморожене м’ясо. Ти ще тоді дуже розізлився, пам’ятаєш?

«Гей, чого це ти, в біса, так верещиш! Ти ж ніколи такою крикливою не була?»

Ох, якби ж ти знав, скільки нервів мені коштувало тримати ті ж нерви на припоні. Інші просто хвилюються, для мене ж усе змішується, прискорюється. Швидко, ще швидше… ніж у мене в руці запрацював іще прудкіше. Аж потилиця нагрілася. Ось рука, ось кухонна дошка, ось м’ясо, а ось ніж байдуже розтинає палець.

З порізу просочується краплина крові, кругла-круглісінька… Трошки заспокоїлась, засунувши пальця до рота. Ясно-рубіновий колір, а ще такий солодкий присмак заспокоїли. Це було так дивно.

Перегодя того вечора ти сидів за порцією бульгогі, зачерпнув другу ложку і зненацька виплюнув, а потім намацав у тарілці щось блискуче.

— Що це, в дідька, таке? Уламок ножа?!

Я байдуже споглядала, як ти бісишся.

— Тільки подумати, що могло статися, якби я його проковтнув! Та я мало не вмер!

Це мало б мене занепокоїти, але ж ні! Натомість я стала ще більш незворушною. Прохолодна рука на чолі. Враз здалося, що все навколо поплило, неначе захоплене прибоєм… усе — обідній стіл, ти, меблі… полишивши мене самісіньку в безмежжі простору.

Наступного дня на світанку я побачила калюжі крові в сараї… а в них вперше вгледіла відображене обличчя.

* * *

— Що це в тебе з губами? Досі не нафарбувалася?

Я знов роззувся і потягнув дружину назад у передпокій. Пальто вже, бачу, вдягла.

Дзеркало на столику відобразило нас обох.

— Оце ти так збираєшся іти? Ану ж-бо, зроби макіяж!

Вона легенько скинула мою руку з плечей, відкрила пудреницю з компактною пудрою й заходилася наносити її на обличчя. Тепер воно немов розпливлося і здавалося припорошеним. Її звична густа помада коралового відтінку хоч трохи поліпшила попелястий колір вуст і загальний хворобливий вид. Я підбадьорився.

— Спізнюємося вже. Давай-но швидше.

Прочинив двері й вийшов, підганяючи її. А вона все з черевиками валандалася, отими темно-синіми, майже кедами. Не пасують вони до пальта, а втім, хіба ж залишилося в неї пристойне взуття? Таж викинула геть усе, що виготовляли зі шкіри.

Двигун завівся, і я ввімкнув радіо. Уважно прослухав повідомлення про рух транспорту, особливо поблизу корейсько-китайського ресторану, де мій шеф замовив столики. Ні, мабуть не вдасться доїхати іншою дорогою, однаково швидше не буде. Застебнув ремінь безпеки і зняв авто з ручного гальма. А дружина все вовтузилася з пальтом, врешті після кількох спроб застебнула ремінь.

— Слухай, потрібно, щоб цей вечір пройшов добре. Ти ж розумієш, це вперше шеф нас обох запрошує.

До ресторану ледве встигли своєчасно, мчали щодуху головною магістраллю. Двоповерхова будівля із просторим паркувальним майданчиком мала дуже вишуканий вигляд.

Зимовій холоднечі не видно кінця, а дружина в тоненькому весняному пальтечку мерзла на тротуарі. По дорозі ані слова не промовила. Та пусте, проблем не буде, запевняв я себе. У мовчанці нічого нема поганого, зрештою, наші жінки за традицією мають бути мовчазними та стриманими.

Вже приїхали із дружинами шеф, директор із продажів і виконавчий директор, після нас прибув директор секції, оце й усі. Взаємні вітання, кивки та посмішки, поки ми знімали й розвішували верхній одяг. Дружина шефа з тонко вищипаними бровами і грубим нефритовим намистом на шиї провела нас до обіднього столу й сама всілася на чолі. Судячи з того, як накрили стіл, це мала бути знатна гостина. Усі почувалися невимушено і комфортно. Я зручно вмостився, намагаючись не витріщатися на примхливо оздоблену стелю із традиційними карнизами. Погляд спочив на золотій рибці, що ліниво плинула у скляній чаші, потім я повернувся до дружини й мало не підскочив.

Мене пройняв жах: тіло досить щільно облягла чорна блузка, а з-попід тканини виразно випиналися соски. Сумніви відпали, вона без бюстгальтера! Гості крадькома приглядалися, аж шиї вивертали, щоб упевнитися у своїх здогадах. Я перехопив погляд дружини виконавчого директора. Щосили намагався не помічати виразу подиву, зчудування і зневаги, які читав у її очах.

Відчув, як горять щоки. Кожен вже добре пригледівся, а вона сиділа з порожнім поглядом, не вливалася у потік люб’язностей, що лунали за столом. Я трохи заспокоївся і розсудив: краще вдавати, ніби нічого не сталося і поводитися невимушено.

Дружина шефа поцікавилася:

— Ви без проблем знайшли це місце?

— Так, так, я бував поблизу. Та й сам хотів якось сюди навідатися.

— Ага, зрозуміло. І сад уже розрісся гарно, правда ж? Вам слід прийти сюди за дня. З отого вікна добре милуватися квітником.

Та коли настав час подавати страви, напруга від спроб гідно триматися знову охопила мене і дійшла до краю.

Першою подали чудову на вигляд таріль із бобами, паростками зеленого горошку, грибами та яловичиною в желе. Досі дружина сиділа мовчки й за всім спостерігала, та лиш офіціант зібрався покласти страву на її тарілку, врешті заговорила:

— Я це не їстиму.

Промовила дуже тихо, але всі гості враз замовкли і здивовано огледіли її охлялу фігуру.

— Я не їм м’яса, — цього разу вона промовила вже голосніше.

— Боже мій, то ви що — одна з отих «вегетаріанок»? — зацікавлено вигукнув шеф. — Ой, та я знаю, звісно, що в деяких країнах є строгі вегетаріанці. Навіть у нас тут, здається, ставлення до їжі вже потроху починає змінюватися, і час від часу хто-небудь виголошує, що їсти м’ясо — це погано. То мабуть, відмовлятись від м’ясних продуктів задля того, щоб довше прожити, — досить мудро?

— Але ж насправді неможливо жити зовсім без м’яса! — посміхнулася його дружина.

Офіціант забрав тарілки після страви, полишивши лише одну, порожню й чисту до блиску. А розмова на тему вегетаріанства текла далі.

— Пам’ятаєте, недавно десь розкопали людські мумії? П’ятсот тисяч років тому й давніше люди полювали за м’ясом, це визначили зі скелетів. Поїдання м’яса є одним із основних інстинктів людини, отже, вегетаріанство протиприродне, чи не так? Це просто неприродно.

— Люди в основному стають вегетаріанцями, дотримуючись певної ідеології. Я ходила до різних лікарів, цікавилася, чи потрібно в чомусь себе обмежувати, та кожен із них говорив щось своє… Та менше з тим, думка про якусь дієту завжди мене непокоїла. Мені здається, що коли справа стосується їжі, не варто занадто обмежувати себе.

— А я називаю обмеженими тих людей, які повністю відмовляються від якоїсь їжі без важливої на те причини, коли нема ніякої алергії, — подала голос дружина шефа, вдосталь надивившись нишком на соски моєї дружини. — Збалансована дієта цілком уживається зі збалансованим розумом, чи не так? — А тепер вона вже прямо направила свої кольки їй у вічі. — У вас була якась серйозна причина, щоб стати вегетаріанкою? Либонь, через здоров’я, чи може, релігію?

— Ні, — холодно відповіла дружина, не розуміючи добре, яка делікатна ситуація виникла. Я раптом увесь аж похолов, нутром відчувши, що зараз вона збирається сказати.

— Я бачила сон…

Я швиденько втрутився:

— Знаєте, її вже давненько турбує гастроентерит, навіть спати добре заважає. А дієтолог порадив відмовитися від м’яса, і після цього стан здоров’я вже поліпшився.

От тепер, нарешті, всі розуміюче закивали.

— Мушу вам сказати, я радий, що досі не сидів за столом поряд зі справдешнім вегетаріанцем. Не можу уявити собі когось, хто вважає, що їсти м’ясо — це бридко, бо сам так почувається… Ну, правда ж?

— Ну, мабуть, сидіти за м’ясною стравою поряд із вегетаріанцем — це ніби в присутності жінки, мов звір, добивати паличками малесенького восьминога.

Усі розреготалися, і кожну окрему посмішку я сприймав на свою адресу. Ну а вона, ясна річ, навіть не всміхнулася. Нарешті всі роти зайнялися стравою і можна було не перейматися незатишною паузою в розмові. А втім, відчувалася певна незручність.

Далі на стіл подали смажене курча в часниковому соусі з перцем чилі, потім сирого тунця. Усі навколо наминали страви, тільки моя дружина сиділа нерухомо, а її соски протинали тканину блузки і скидалися на два жолуді.

Вона споглядала, як жують інші, ніби вивчала їх і вбирала кожнісіньку деталь.

Подали вже дванадцять казкових страв, а дружина покуштувала лишень листочок салати, кімчхі та кабачкової кашки. Не торкнулася навіть масного рису, адже для надання вишуканого смаку варили його за рецептом у наваристому бульйоні. Під кінець гості вже не зважали на її присутність за столом і поступово розмова відновилася. Навіть до мене зверталися з жалю, та було видно, що воліли тримати на відстані.

На десерт подали фрукти, а вона знову — лише скибку яблука та часточку апельсина подужала.

— Ви що, не голодні? Господи, та ж ви майже нічого не поїли! — у дружньому доброзичливому голосі дружини шефа, в її турботливості я відчув штучність. Тут би пасувала скромна вибачлива посмішка у відповідь, ба ні, моїй дружині не було ніяково, вона прямо й сміливо поглянула цій пані у вічі.

Цей погляд наполохав усіх присутніх. Та вона навіть не сприймає вірно ситуацію! Хіба ж не розуміє, який статус у цієї елегантної жінки в літах, що кидає їй виклик? Які ж темні закутки таїлися в її голові й досі були мені абсолютно незнайомі?!

* * *

Я не знав, що робити, але треба було діяти, це точно.

По дорозі додому мене розривали сумніви. Дружину ж, навпаки, здавалося, нічого не турбувало, вона справді не розуміла, до чого довела її негідна поведінка. Сиділа собі, притулившись до опущеного вікна машини, майже задрімала. Звісно, я сердився. Та вона що, хоче, щоб мене звільнили? Що вона собі думає?

Проте я підсвідомо відчував, що навряд чи цьому можна зарадити. Її не пройме ні гнів, ні умовляння, і я не зможу сам із цим впоратися.

Помившись і одягнувши нічну сорочку, вона сховалась у свою кімнату, не лягла разом зі мною в вітальні, як завжди. Я крокував туди-сюди кімнатою, аж тут пролунав дзвінок. Телефонувала теща.

— Як там у вас справи? Давненько вже не чула вас.

— Так, пробачте. Останнім часом я дуже був зайнятий. Як здоров’я тестя?

— О, та в нас нічого не міняється. А на роботі у вас все добре?

— В мене все добре. А от жінка…

— А що з Джінг-хай, що сталося? — голос наповнився турботою. Раніше вона, здається, не дуже цікавилася своєю другою дочкою, та, врешті-решт, діти є діти.

— Ну, справа в тому… вона перестала їсти м’ясо.

— Що ви сказали?

— Вона зовсім відмовилася від м’ясного, навіть від риби, живе лише на овочах. Ось уже кілька місяців.

— Та що ви кажете?! Ви ж можете їй наказати це припинити!

— Ой, та я говорив уже, але вона на те не зважає і править своєї. Ще й мене хоче на цю дурну дієту посадити, я вже не пам’ятаю, коли востаннє їв м’ясо в цьому домі.

Тещі, здається, відібрало мову, і я сприйняв це як поштовх, щоб іще більше нагнітити ситуацію.

— Вона геть ослабла. Я вже не знаю, наскільки це серйозно.

— Ні, я це так не полишу. Джінг-хай там? Передай їй слухавку.

— Вона вже пішла спати. Я скажу, щоб уранці зателефонувала вам.

— Ні, облиште. Я сама подзвоню. Як це вона може не слухатися? Вам за неї, певно, соромно.

Я відключився і почав шукати номер її сестри Ін-хай в ноутбуку.

В слухавці почувся крик її малого сина:

— Алло!

— Поклич маму, будь ласка.

Ін-хай підійшла. Вони з сестрою були схожі, лише очі в Ін-хай більші й гарніші, та й сама вона набагато жіночніша.

— Алло!

Голос її, віддалений і злегка змінений через зв’язок, завжди мене трохи збуджував. Так само, як щойно тещі, я розповів про вегетаріанство її сестри, вислухав ті ж подивування та перепрошення, ті ж запевнення і поклав слухавку. Думав ще зателефонувати з тим самим молодшому брату дружини Джінг-хо, та це вже було б занадто.

* * *

Марення про кровопролиття.

Вбивці чи жертви — відмінності стираються, межі все тоншають. Відоме перетікає в невідоме, а впевненість зникає; лиш насильство досить живуче й витривале. Чути звук, а час стає пластичним в момент, коли метал врізається у шкіру жертви. Скоцюрблена тінь визирає з холодної пітьми.

Ці видіння приходять раз по раз, все частіше, далі постійно. Сни змішані з мареннями, сповнені жахіттями. Нічні насильства. Оте неясне відчуття, не можу збагнути його, та пам’ятаю лише, що від нього холоне кров.

Неподоланна огида, а я її так довго, так давно тамувала. Я її маскувала під вподобанням. А зараз усі маски спадають.

Це брудне, жорстоке, брутальне відчуття стрясає мене. І нічого іншого нема. Вбивця чи жертва, це таке реальне відчуття, воно занадто чітке, а тому справжнє. Воно рішуче, позбавлене ілюзій, теплувате, мов сама кров.

Все навколо здається вже незнайомим, ніби я підійшла до чогось з іншого боку. Я замкнена там, а двері без ручки. Врешті лицем до лиця зустрінуся з чимось, що тут було завжди. Чимось темним. Все поглинає неосяжна пітьма.

* * *

Надії мої на допомогу тещі та своячки виявилися марними. А я сподівався… Ніщо не могло вплинути на її харчування. У вихідні зателефонував тесть, дружина відповіла.

— Джінг-хай, ти все ще не їси м’яса? — прогудів він. Тесть ніколи не вмів користуватися телефоном, його репетування було добре чути зі слухавки. — З чим ти там граєшся, га? Що за ігри у твоєму віці? Що може про тебе пан Ченг подумати? — Вона мовчки стояла і слухала. — Ти чого не відповідаєш, чуєш мене чи ні?

На плиті у каструльці кипів суп, тож вона поклала телефон на стіл і чкурнула до плити. Я хвильку постояв, прислухаючись до нетерплячих вигуків тестя, зрештою, пожалів його і притулив слухавку до щоки.

— Я дуже перепрошую.

— Ні, це мені шкода.

Я був шокований, почувши, що старий просить вибачення. За ті п’ять років, що ми знайомі, я ще не чув таких слів від нього. Сором і шкодування йому зовсім не личили. Він невтомно вихвалявся орденом, який отримав за В’єтнам. Голос його був не просто дуже гучним — це був голос людини з усталеними переконаннями. Я сам… у В’єтнамі… сімох в’єтконгівців… Як зять я добре знав його стару пісню. А дружина говорила, що він шмагав її аж до вісімнадцяти років.

— В будь-якому випадку наступного місяця приїжджайте сюди та будемо розбиратися.

Заплановані на другу неділю червня сімейні посиденьки мали стати значною подією. Хоча вголос про це не говорили, але вся родина явно збиралася дати моїй дружині доброї прочуханки.

Чи вона про що здогадувалась, чи ні — невідомо, однак виду не показувала. Збоку ми мали вигляд звичайного подружжя, проте проблема була ще й у тому, що вона відмовлялася тепер зі мною спати, навіть у ліжко в штанах лягала. Була ще й інша зміна: вранці я тягнувся, щоб вимкнути будильник, кидав погляд на дружину, а вона собі лежала пряма, мов струна, втупившись у стелю. Після неприємностей у ресторані на роботі до мене ставилися дуже стримано. Проте мій нещодавній проект був успішним, давав гарні прибутки, тож ту прикру незручність усі почали потроху забувати.

Іноді я собі говорив: людина поряд зі мною стала трохи дивною, але ж нічого поганого не сталося. Спробую сприймати її як зовсім незнайому жінку, ні, швидше як сестру чи служницю, яка просто подає їжу та стежить за порядком у домі. Але чоловікові мого віку, повного сил та ще й звичного до нормального плину життя, нелегко втриматися без задоволення всіх потреб так довго. Мені ще досі дошкуляла та вечеря, і приходячи поночі з роботи, я врешті взявся за дружину. Штовхав її на підлогу. Затискав руки, стягував штани, і це дивовижно збуджувало. А вона досить сильно пручалася і лаяла мене. Із третього разу я, нарешті, домігся свого. А вона тупо лежала, витріщившись у стелю, ніби яка повія, до якої чіпляється, а потім ґвалтує японський солдат. По всьому перекотилася вбік, зарилася обличчям у ковдру. Я сходив у душ, а повернувшись, побачив: лежить із заплющеними очима, наче й не було нічого. Мабуть, обмізкувала трохи все, поки я мився.

Щоразу мене охоплювали важкі передчуття. За вдачею досить товстошкірий, я не звик перейматися потойбічним безглуздям, але коли повертався з ванної, важка темрява у вітальні кидала мене у дрож.

Наставав ранок, ми сідали снідати. Я дивився на стиснуті вуста, а вона геть не слухала того, що я їй говорив. Мене охоплювало почуття відрази, яке ледве вдавалося приховати. Я вже не витримував, а з думки не йшов той її вираз приреченості та муки, нібито вона все життя так важко страждала!

За три дні до сімейного збору в Сеулі стояла спека і така висока вологість, що кондиціонери в великих торгових центрах просто ламалися. Після цілого дня на роботі мене вже трусило, тому додому я повернувся трохи раніше. Відчинив вхідні двері, заглянув досередини й бігцем заскочив до квартири, замкнув замок. У нас спільний коридор на кілька квартир, не вистачало, щоб хтось зараз зазирнув сюди! Спершись на тумбочку для телевізора, дружина сиділа й чистила картоплю. А на ній — лише білі тонкі бавовняні штани і більш нічого, до пояса зовсім гола. Так охляла, що перса схожі вже на якісь ґульки, підвішені до випуклих гострих ключиць.

Намагаючись не розсміятися, я запитав:

— Навіщо ти роздягнулася?

— Бо спека, — відповіла, не піднявши навіть голови й далі роблячи своє.

Я скреготнув зубами. Ну, давай, поглянь на мене, подумки наказував я. Та глянь-бо, засмійся, поверни все на жарт! Та вона не сміялася. Була восьма вечора, балконні двері розчинені навстіж, отже, квартира вже охолола. На шкірі он вже сироти повиступали, як зернята. Перед нею на газетах купками лежали лушпайки. А штук тридцять очищених картоплинок чекали свого часу окремо.

— Що ти хочеш приготувати з неї? — я вже потроху себе опанував.

— Зварю на парі.

— Всю?

— Ага.

Якось нерішуче я засміявся, чекав, щоб засміялася й вона. Та ні, який там сміх! Навіть голови не підвела.

— Ну, добре. То готуй. Я вже їсти хочу.

* * *

Снилося, як мої руки обхоплюють чиєсь горло й душать, хапають когось за коси та виривають їх, пальці витискають чиїсь слизькі очі. А в час пробудження вулиці оповиті голубино-сірою млою, і покручені пальці, готові вбивати, і вся жага впокоюються. Он кіт сусідський: очі світяться, а в них — страждання, я пальцями здатна той блиск придушити. Ноги тремтять, чоло вкрив холодний піт. У цю годину я стаю іншою істотою, зовсім нова людина проростає з нутра і пожирає мене.

Рот наповнюється слиною. Я в крамничці різника. З горла, з ясен, крізь зуби і губи слина сочиться так, що ледь стримую її рукою, а вона вже скрапує додолу.

* * *

Якби ж то заснути, відключитися, втратити хоч на годину свідомість. В ці ночі, в ці години — я вже втратила їм лік — вдома так зимно, а я не сплю і ходжу босоніж. Віє холодом, наче від вистиглого рису чи від супу. За вікном у пітьмі нічого не видно. Вхідні двері гримають час від часу, та, здається, ніхто не заходить, не стукає, не з’являється. Я повертаюсь до ліжка, а постіль під ковдрою вже геть вистигла.

* * *

Я сплю лиш уривками, хвилин по п’ять. А лиш тільки вдається задрімати — тут же знову мариться — цей самий сон. І важко вже назвати сном цей жах. Вигулькують дикі звірячі очі, незмінна кров, нетутешні черепи, знову очі. Це піднімається десь аж із глибин мого тіла, з живота. Прокидаюся і тремчу. Руки!.. Я маю побачити свої руки! Глибоко вдихаю. Нігті стали звичайними, зуби також.

Лише грудям можна зараз довіряти. Мені подобаються мої перса, їх ніщо не може спотворити, знищити. Рука, нога, язик, погляд — це все надто вразливе. Але не мої округлі перса, з ними, я певна, все буде гаразд. Так, все буде добре. Та чому ж вони всихають? Вже не такі округлі, чому? Чому я так міняюся? Чому все тіло загострюється, що ж далі буде?

* * *

Світла квартира на сімнадцятому поверсі виходила вікнами на схід, де краєвид затуляли інші будинки, та на південь, і тут була гарно освітлена сонцем, з вікон вдалині виднілися гори.

Тесть саме виголошував:

— Тепер ви забудете про всі свої турботи! — він взяв до рук палички для їжі та ложку. — Ловіть момент.

Моя невістка Ін-хай спромоглася ще до заміжжя придбати квартиру, а працювала менеджером у косметичній крамниці. До самої вагітності вела справи і бізнес розрісся втричі. Після пологів наполягла, що продовжуватиме заглядати в крамницю, хоча б надвечір, тільки щоб переконатися, що все гаразд. Щойно моєму племінникові Джі-ву виповнилося три роки, його віддали до ясел, а вона повернулася на роботу й знову працювала цілими днями.

Я заздрив її чоловікові. Випускник коледжу мистецтв називав себе художником, а сам ані шеляга не доклав до сімейного бюджету. Щось там він успадкував, мав якусь власність, але ж грошей, зарплатні додому не приносив — фактично вся його робота полягала в тому, щоб просто сидіти і ніякого дідька не робити. Зараз дружина знову заповзялася до праці, а він був вільний займатися собі «мистецтвом», жити в комфорті, не турбуючись ні про що більше. А ще Ін-хай гарно готувала, як і, бувало колись, моя дружина. Вигляд швиденько накритого обіднього столу викликав голодний спазм. Я споглядав її ладненьку фігуру, складочки на повіках, протяжну манеру говорити і гірко шкодував… Ох, скільки ж я втратив і до якого лиха це призвело!

Дружина сиділа мовчки. Не розхвалювала помешкання, не дякувала господині за частування, за наїдки. Рис із кімчхі — ото було й усе, до чого вона торкнулася. Під заборону потрапляв і майонез, бо ж містив яйця, тому не брала салатик, від якого текла слина.

Через тривале безсоння обличчя дружини втратило всі барви. Хтось сторонній, зустрівши таку жінку на вулиці, скаже, що вона хронічно хвора. Коли ми тільки ввійшли, ще раніше, вона зачинилась у ванній кімнаті й потому вже вийшла до столу. Та першою ввійшла моя своячка, а з її невдоволеного виразу обличчя я здогадався, що дружина знову без ліфчика. Ну, звичайно ж, варто придивитись уважніше, і кожен побачить брунатні соски крізь бавовняну тканину.

— …Так яка там була депозитна ставка?

— …Справді? Ми їздили сьогодні поглянути на той маєток, вартість апартаментів зросла аж до п’яти мільйонів. Це тому, бачте, що наступного року поблизу запустять нову станцію метро.

— …О, та у вас гарне чуття для таких справ.

— …Що я зробив? То дружина все витратила…

Ґречна приязна розмова текла поволі й не вщухала, малим же було важко всидіти на місці. Дітлахи штовхалися, будували ракету і спинялись лише на мить біля столу, набиваючи рот.

Я запитав у своячки:

— Скажіть, ви самі це готували?

У відповідь легенький усміх:

— Так, ще за два дні почала готуватися. А по ці пікантні устриці сама ходила на базар, знала, як їх любить Джінг-хай… а вона навіть не покуштувала.

Ну, ось, думаю, починається. Я затамував подих.

Тесть вигукнув:

— Досить! Гей, ти, Джінг-хай! Та я ж тобі наказав! Я, твій батько!

Ін-хай і собі стала нарікати:

— Ти дійсно зібралася це продовжувати? Людському організму потрібні певні поживні речовини, і якщо ти обираєш вегетаріанську дієту, то варто сісти і підібрати гарно збалансоване харчування. Лиш поглянь на своє обличчя!

Поки свояк збирався на думці, бесіду підтримала його дружина.

— Я ж як побачила її, то вирішила, що це хтось зовсім чужий. Чоловік розповідав щось таке, та я ніколи б не подумала, що вегетаріанці так не дбають про своє тіло!

Теща внесла миски зі смаженою яловичиною, солодко-кислою свининою, паровою куркою, локшиною з восьминогом. Все це розставляла на столі ближче до дочки.

— А тепер припиняємо всю оту вегетаріанську затію… Ось це, і це, ще це. Давай-бо, скуштуй! Як це ти до такого докотилася, що вже нічогісінько не їси?

— Давай же, їж, чого чекаєш! — прогудів тесть.

— Ти повинна їсти, Джінг-хай, — вмовляла Ін-хай. — Тоді в тебе буде більше сил. Усім потрібна енергія, поки ми живемо. Навіть ченці, коли приймають постриг, не заходять так далеко, як ти, у них хоч і целібат, та все ж вони ведуть активне життя.

Дітлахи й собі повитріщалися на мою дружину. А вона дивилася порожнім поглядом на свою родину, наче не розуміла, до чого вся ця мова.

Напружена тиша аж бриніла. Я поглядав на темні щоки тестя; на обличчя тещі, на якому стільки зморщок, що її важко навіть уявити собі молодою, а очі стривожені; нервово підняті брови Ін-хай; її чоловіка, який вдавав, ніби він тут просто глядач; пасивний та явно незадоволений вираз на обличчях Джінг-хо і його дружини. Я очікував, що жінка щось там скаже на свій захист, але вона обрала єдину відповідь на всі ці звертання: палички для їжі поклала на стіл.

Сімейку наче сколихнуло. Цього разу вже теща обхопила паличками кусень свинини, піднесла до вуст дружини і заходилася вмовляти:

— Ось. Давай же, візьми, поїж — А та вперто стулила рота і дивилася на матір, не зважала, забувши всі правила пристойності. — Тобі не подобається? Ну, то скуштуй ось цього. Ти ж змалку так любила! Завжди хотіла…

— Так, я теж пам’ятаю! А як бачу устриці, то завжди згадую про тебе, Джінг-хай.

— Їж швиденько! В мене рука вже болить тримати!

Справді, рука в неї вже тремтіла. Зрештою дружина встала.

— Я це не їстиму.

Промовила це чітким твердим голосом.

— Що?!! — в один голос зарепетували тесть і його син, такі схожі за темпераментом. Дружина шуряка заспокійливо притримала його за руку. А тесть далі горлав до Джінг-хай:

— В мене зараз серце розірветься, якщо ти й далі продовжуватимеш! Ти не розумієш? Тобі батько наказує! Сказав: їж, значить, їж!

Я чекав, що ж вона відповість, може: «Вибач, тату, та я не можу цього з’їсти». Куди там, знову своє торочить. «Я не їм м’яса», — промовила чітко й незворушно, аж ніяк не вибачливо.

У відчаї теща забрала палички. От-от розплачеться, зморшкуватими щоками тихо потечуть сльози. Тесть узяв палички, захопив ними кусень кисло-солодкої свинини й підійшов до дочки, яка відверталася.

Пряма військова постава ще відчувалася в постарілому тілі, та перед дочкою він аж зігнувся.

— Поїж. Послухайся свого тата. Все ж це заради тебе. Нащо так робити, тобі ж гірше від цього.

Батьківська турбота, така незвична як для цього старого, зворушила просто до сліз. Усі присутні, мабуть, теж це відчули. Моя дружина легенько відвела від обличчя палички, які підносив батько до її рота.

— Я не їм м’яса, тату.

В ту ж мить рука тестя розітнула повітря. Джінг-хай вхопилася за щоку.

— Тату, — Ін-хай повисла на його руці. В того губи досі кривилися, гнів усе не вщухав. Я чув про його жорстокий норов, та оце вперше став його свідком.

— Пане Ченг, Джінг-хо, до мене обоє!

Я нерішуче підійшов до дружини. Ляпас був такий сильний, що на щоці виступила кров. Дихання збилося. Ну, бачу, хоч щось похитне її затятість.

— Тримайте їй руки міцно!

— Га?

— Якщо хоча б раз з’їсть, тоді їстиме знову. Це ж абсурдно — не їсти м’яса!

З виразом огиди на обличчі Джінг-хо піднявся з місця.

— Сестричко, та просто поїж, прошу тебе. Чи хоч вдай, що їси. Не треба так поводитися з батьком.

— Що за вмовляння! — волав тесть. — Та давай-бо, тримай її за руки! Ви теж, пане Ченг!

— Тату, нащо ви це робите?

— Сестро, просто послухайся, добре? Ну, з’їж те, що дає, і все.

— Тату, благаю, припиніть! — вмовляла Ін-хай. Тесть струсив з себе її руку і спробував засунути шматок свинини доньці до рота. А вона стулила зуби і лиш мугикала, пручаючись. Ані слова не могла вимовити, бо тоді ж рот розтулиться.

— Тату! — крикнув Джінг-хо, нібито відмовляючи його, а забув, що сам тримає за руки.

— М-м-м…мм!

Тесть вже запихав розчавлену масу поміж губи, а дружина пручалася, як навіжена. Губи пальцями роздер, а зуби стиснуті міцно!

Врешті ще раз розлючено ляснув по обличчю.

— Тату! — знову кинулася Ін-хай до батька, обхопила за пояс. Та в нього вже вийшло: від несподіваного удару рот відкрився і тесть врешті заштовхав туди м’ясо.

Джінг-хо трохи послабив хватку, дружина загарчала і виплюнула м’ясо. З вуст злетів тваринний крик страждання.

— Геть від мене!

Спершу, здавалося, вона намірилася кинутися до дверей, але потім повернулася до столу і вхопила ніж для фруктів.

З ножем у руці й перекошеним обличчям вона оглядала по черзі кожного з нас.

— Спиніть її!

— Відійдіть!

З зап’ястя ринула кров. Ми були шоковані, побачивши бризки на порцеляні. Коліна жінки підігнулися, й вона впала додолу. Поранену руку перехопив чоловік Ін-хай, який дотепер відсторонено дивився на все це.

— Що ти коїш?! Хто-небудь, дайте хоча б рушника! — Він уміло спинив кровотечу — де й навчився. Підхопив мою дружину на руки, гукнув до мене:

— Швидко донизу, заводь авто!

Я кинувся взуватися. Ось черевики, ой, не ці, а де ж пара, скинув… Нарешті відчинив двері надвір.

* * *

Пса, який вкусив мене за ногу, прикували ланцюгом до батькового мотоцикла. На рану мама наклала пов’язку з паленими ворсинами з собачого хвоста — такий нібито народний засіб. Я вийшла до воріт і спинилася. Літня спекота в розпалі. Мені дев’ять років. Сонце сідає, а парко так, що аж піт котиться. І пес страждає, висолопив язика, важко дихає. Білий славний пес, більший за мене, здається. Допоки не покусав дитини, в селі ніхто й помислити не міг, що він на таке здатний.

Батько припинає пса до дерева, бере до рук лампу, та не для того, щоб обсмалити, а щоб залякати. Каже, що десь чув, що найкраще покарання для провинного пса — це заганяти його до півсмерті. Заводить мотоцикл і починає їздити кружала навколо дерева: одне коло, два, іще, іще. Собака теж несеться, очі вирячив, вже захекався, вже задихається. Я стою непорушно в воротах. Ловлю погляд Вайті, та все ж твердо слідкую за ним далі.

Собацюра ти паскудний, чого кусаєшся?

По п’ятому колі на морді вже піна. На шкірі під нашийником проступає кров. По шостому колі кривавиця й чорна піна вже стікають і з пащі, і з шиї. Піна й кров змішалися, а я все стою незворушно, дивлячись в його блискучі очі. По сьомому батько оглядається на пса, та той лиш волочиться за мотоциклом, простягши тремкі лапи, закотивши очі, а в них — кров і волога.

Того вечора у нас вдома була гостина. З ярмарку тато накликав старших чоловіків, таких, кому вважав за потрібне про все розповісти. Старі люди кажуть, щоб загоїлися рани від укусу собаки, її саму треба з’їсти. І мені шматок теж дістався. Та ні, здається, я з’їла з рисом повну миску. У ніс бив трохи неприємний запах собачатини, трішки приправленої зернами періли. Я пригадала очі, що блимали під час гонитви за мотоциклом, а тепер визирали з миски супу, та байдуже. Тоді мені було байдуже.

* * *

Жінки лишилися вдома, заспокоювали дітей, що дружно ревіли. Джін-хо клопотався коло тещі, вона втратила свідомість. А ми зі свояком повезли Джінг-хай до відділення швидкої допомоги найближчої лікарні. Коли стан уже був не критичний, її перевели до загальної двомісної палати. Аж тепер ми обидва розгледіли, що забризкані кров’ю, яка почала вже підсихати.

Я мовчки дивився, як тихенько спала Джінг-хай під крапельницею, а в її руці стирчала голка. Дивився так, наче саме тут хотів знайти відповіді на всі запитання. Ніби, вивчивши її обличчя, міг знайти відгадку. Зрештою мовив до свояка:

— Давай вийдемо ненадовго.

Здавалося, що йому хотілося скинути якийсь тягар із грудей, та з уст пролунало лиш стримане «гаразд». Я нашкріб у кишені 20 000 вон і простягнув йому.

— Будь ласка, ти міг би купити мені десь поблизу хоч якийсь одяг? Візьми ось.

— Я? A-а, та жінка перегодя щось чисте мас привезти, вона сюди збирається.

Надвечір під’їхали Джінг-хо із дружиною та Ін-хай. Сказали, тесть досі не заспокоївся. А теща буцімто дуже наполягала, щоб їхати з ними, і Джінг-хо заледве вдалося її відмовити.

— Що ж це було таке, люди! — бідкалася дружина Джінг-хо. — Та ще прямо перед дітьми! Ну, знаєш, твій тато зайшов занадто далеко. Як він міг вдарити дочку на очах у її чоловіка! Він що, завжди такий?

— Так, він завжди був займистим, — підтвердила Ін-хай. — А ти не помічала, що Джінг-хо вдався в батька? Це ще тато постарів і вже не такий злий.

— Чого це ти мене звинувачуєш? — зиркнув здивовано Джінг-хо.

— Та все ж, — Ін-хай проігнорувала брата і продовжувала: — Джінг-хай відмовлялася слухатися. Природно, що він розлютився, — ну, ви ж розумієте, вона, його донька…

— Годувати силоміць м’ясом — це вже було занадто, згодна. Але чому вона взагалі затялася? І для чого ж ножем себе… Я такого в житті не бачила. Як вона тепер чоловіку в очі гляне? — дружина Джінг-хо була досі шокована.

Поки Ін-хай була в палаті, я перевдягнув сорочку і пішов до сауни нагорі. Змив присохлу кров теплою водою. Хмурячись, оглянув себе у дзеркалі. Від усього цього моє тіло аж поморщилося. Здавалось, що все це не насправді. І тепер, по всьому, від думки про дружину я відчував не шок чи збентеження, а якусь огиду.

Ін-хай поїхала додому. В палаті, окрім нас двох, лишалася лише школярка з батьками, у неї щось ніби заворот кишок. Вони все скоса поглядали, як я стояв біля ліжка. Чув, як перешіптувалися. Ну, коли вже скінчиться ця довжелезна неділя, почнеться понеділок, і мені не треба буде більше дивитися на цю жінку? Я чекав, що мене тут підмінить Джінг-хо, а післязавтра її вже випишуть. Еге, випишуть — інакше кажучи, знову доведеться мені жити поряд із чудною страшнуватою жінкою під одним дахом.

Наступного вечора о дев’ятій я увійшов до палати. Джінг-хо привітав мене посмішкою.

— Ти, мабуть, стомився вже?

— Як там діти?

— Сьогодні з ними лишався батько Джі-ву.

Якби ж то я міг після роботи зайти кудись із колегами, щоб випити! Була б гарна причина ще годинки зо дві не заходити до палати. Та сьогодні понеділок, і такого приводу не буде.

— Як там вона?

— Та щойно спала. Сам побачиш, нічого питати. Тут давали щось, то вона попоїла… Здається, тепер із нею все буде гаразд.

Джінг-хо старався говорити розважливо, і мій настрій дещо поліпшився. Через деякий час я вже хотів послабити краватку й освіжитися, та хтось постукав У двері.

Зі здивуванням побачив тещу. Вона ввійшла й пролопотіла:

— Так соромно дивитись вам у вічі.

— Та облиште. Як ся маєте?

Вона глибоко вдихнула й почала:

— Ох, у моєму віці такі стреси! — і тицьнула мені торбину, з якою прийшла.

— Що це?

— Перш ніж їхати до Сеула, я дещо приготувала. Ви тут марнієте без м’яса місяцями, то поїжте, обоє поїжте. Це чорна коза. Я все боялася, що Ін-хай з чоловіком відмовлятимуть мене, коли дізнаються. Спробуй погодувати Джінг-хай, скажи тільки, що це настоянка на травах. Я туди й ліки якісь влила, щоб запах замаскувати. Вона ж так змарніла, самі кістки, та ще й крові стільки втратила…

Ох, ця материнська турбота вже обридла.

— Тут ніде немає плитки, щоб підігріти? Піду загляну до сестринської, — вийнявши із сумки пакунки, вона вийшла. Я стягнув краватку й зібгав у клубок. Мене знову охопило роздратування, що його було заспокоїв Джінг-хо. На щастя, незабаром прокинулася дружина. Мабуть, це краще, що я не сам, що мати зараз теж тут.

Ввійшла теща, саме її першою побачила сьогодні дружина. Стара вже від порогу широко посміхалася, а вираз обличчя Джінг-хай важко було розпізнати. Через втрату крові чи набряк лице зовсім безкровне, майже як молоко.

Теща взяла доньку за руку. Вона тримала склянку, в якій парував напій.

— Ось, — в очах блищали сльози. — Візьми-но. Яке ж у тебе личко! — Дружина слухняно взяла склянку. — Це трав’яна настоянка. Кажуть, що має цілющу дію. Ти пам’ятаєш, як колись ще до заміжжя тобі її давали?

Дружина понюхала напій і заперечно похитала головою.

— Це не трав’яна настоянка.

Безрадісно і байдуже вона повернула склянку матері, хоча в очах я помітив і вираз якогось жалю.

— Це справді трав’яна настоянка. Просто затисни ніс і випий швиденько.

— Я не питиму це.

— Випий. Це ж бажання твоєї мами. Навіть бажання мертвих виконуються, а ти матері слухатись не хочеш.

— Вона справді на травах?

— Звичайно, я ж кажу тобі.

Дружина затиснула носа й сьорбнула чорної рідини. Просвітліла теща припрошувала: іще, іще! Очі за поморщеними повіками сяяли.

— Нехай тут постоїть, я вип’ю пізніше.

І знову лягла.

— Що б тобі хотілося з’їсти? Купити чогось солоденького, щоб присмак перебити?

— Нічого, все гаразд.

Однак стара наполягла на тому, що треба сходити до крамниці. Тут дружина відкинула ковдру й піднялася.

— Ти куди?

— До вбиральні.

Я підхопив систему крапельниці й пішов слідом. Забравши пакет із собою, вона зачинилася в туалеті. А потім, чую, стала блювати.

Нарешті вийшла. Від неї тхнуло кислятиною шлункових соків і залишків їжі. У лівій перев’язаній руці — пакет від системи, а трубка вже стала наповнюватися кров’ю, бо не тримала її так високо, як це потрібно. Вона подріботіла до ліжка, взяла склянку з напоєм, потім підняла материну сумку з козячим м’ясом, а в руці ще досі голка від системи встромлена. І вийшла. Що вона собі надумала — не хотілося ні знати, ні гадати.

Згодом двері розчинилися зі стуком, аж хвора дівчинка з матір’ю насупилися. Ввійшла теща, в одній руці несла пачку печива, в другій знайомий пакет, а відвару, видно, вже нема.

— Пане Ченг, що ж ви тут ось так сидите, ви що, не здогадалися, що вона затіяла?

Понад усе хотілося піти геть.

— А ти, Джінг-хай, хоч знаєш, скільки це коштувало? Взяла й усе викинула! Це ж гроші, кров’ю й потом зароблені! Оце така ти дочка!

Дружина стояла, зігнувшись, а кров по трубці вже потихеньку переливалася назад до пакета крапельниці.

— Поглянь на себе! Тебе люди будуть лякатися, якщо за м’ясо знову не візьмешся. Он подивися в люстерко, на кого ти стала схожа!

Зрештою верескливі заклики перейшли у схлипування. Дружина дивилася на матір байдуже, мов чужа, потім лягла знову в ліжко. Ніби це й не до неї. Накрилася ковдрою і стулила повіки. Я підняв пакет крапельниці, де прозора рідина вже змішалася із кров’ю.

Я не знаю, чому плаче та жінка. Не знаю, чому на мене так витріщається, наче хоче проковтнути. Чому вона торкає тремтячими руками пов’язку в мене на руці?

З моєю рукою все гаразд, вона не болить. Мене турбує, болить лише в грудях. Щось тисне у сонячне сплетіння. Не знаю, що це, але тисне вже ось кілька днів. Хоч я вже й не вдягаю ліфчик, однаково тисне. Цей тягар не зникає, хоч і дихаю глибоко.

Тягар з виття і голосіння, що пластами покрили груди. Це все через м’ясо, я його їла надто багато. Невинні життя забитих тварин тепер тиснуть на мене. Їхні трупи і кров завжди тут, хоч рештки вже давно зогнили, та їх страчені життя заполоняють мої груди.

Хоч раз, один-єдиний раз! Хочеться кричати, хочеться пірнути в оте мертвотно-чорне вікно. Хоч це зніме тягар, може, хоч це зарадить.

Ніхто мені не допоможе. Ніхто не порятує, ніхто не вдихне в мене життя.

Я випровадив тещу, посадив у таксі. Коли повернувся, у палаті вже було темно. Трохи завчасно, та, мабуть, через ту нашу колотнечу мати іншої пацієнтки вимкнула телевізор і світло, запнула шторку. Джінг-хай спала, я й собі приліг на додаткове ліжко, спробував заснути. Як же мені тепер всьому дати раду? Ясно одне, це ще не кінець.

Коли зрештою заснув, то побачив сон. Уві сні я когось убивав. Щосили всаджував ніж у животи, потім витягував довгі липкі кишки. А тоді, ніби з риби, обдирав із кісток м’ясо. Раптом прокинувшись, я вмить забув, хто були ті жертви.

Ще рано, зовсім темно. Коли це щось штовхнуло мене у груди, я з острахом відхилив ковдру із дружини, заглянув. В пітьмі мало що побачив, але ні, не булькає кров, не випинаються кишки. З сусідніх ліжок долинає звичне сопіння людей уві сні, та моя дружина лежала неприродно тихо. Я похолов весь, простягнув руку, намацав жилку. Та ні, жива.

Коли я знову прокинувся, уже був ранок.

— Боже, ви так міцно спали! — почала мати дівчинки. — Не прокинулися навіть, коли принесли сніданок.

В її тоні я відчув жалість до себе. На ліжку для нас залишили тацю зі стравами. Дружина, видно, не торкалась їжі, миска з рисом навіть не відкрита. А сама вже десь поділася. Крапельницю врешті відчепила, он закривавлена голка теліпається.

— Куди вона пішла? — запитав я, стираючи залишки слини з вуст.

— Коли ми прокинулися, її вже не було.

— Що? Та треба ж було мене розбудити.

— Ви так міцно спали… Якби щось погане сталося, то вас би, звісно, розбудили, — чи то через ніяковість, чи від гніву її обличчя почервоніло.

Я опорядив на собі одяг і вийшов, занепокоєно роздивляючись навколо. Дружини не було видно, а я не мав часу шукати. Засідання в офісі вже розпочалося, я мусив там бути ще дві години тому, а її ж мали до цього часу виписати. Я вже вирішив: привезу дружину додому, ми поговоримо, я скажу їй, що треба про все забути, як про страшний сон.

Спустився ліфтом донизу. У холі її не було, тож чимдуж поспішив до лікарняного садка, я обов’язково мав її знайти. Там прогулювалися після сніданку пацієнти. Ранкова прохолода ще не розтанула, та незабаром від неї не лишиться і сліду. З вигляду хворих можна було розпізнати новачків і тих, хто вже змирився зі своїм станом: одні були похмурі, стривожені, а інші умиротворені. Коли підходив до несправного фонтану, зауважив, як купка людей згуртувалася і щось розглядає. Я проштовхався і побачив таку картину.

На лавці коло водограю сиділа моя дружина. Вона скинула лікарняний халат, спустила його на коліна, виставила всім на огляд гострі ключиці й зморщені перса з коричневими сосками. Пов’язку з руки теж зняла, і крізь шви повільно сочилася кров. Сонячне проміння ласкаво пестило обличчя і оголене тіло.

— Скільки це вже вона отак сидить отут?

— От бідолаха. Мабуть, ця дівка із психіатричного відділення.

— Що це в неї в руках?

— Когось задушила, схоже.

— Ось, нарешті, вже по неї йдуть.

Я оглянувся і побачив, як із суворим виразом на обличчях до нас поспішали санітар і охоронець. Потім придивився до виснаженого обличчя Джінг-хай: на губах розмазана не помада, а так ніби кров. Блискучими вологими очима вона розглядала людей навколо. Ми зустрілися поглядами.

Я подумав: цієї жінки я не знаю. Так і є. Це правда. Та обов’язків не уникнути: хоч і проти волі, та однаково ноги понесли до неї.

— Люба, що ти робиш? — тихим голосом заворкотів я, підняв її халат і обгорнув голе тіло.

— Ну, така спека… тому, — вона злегка усміхнулася своєю такою знайомою мені усмішкою, звичною, тією, яку я добре знав. — Спека, то я й роздяглася. — Вона підняла до чола ліву руку зі шрамами, затулилася від сонця. — Я що, зробила щось неправильно?

Я врешті розтиснув стулений кулак її правої руки. Розчавлена білоока пташина впала на лавку. Пір’я неначе обскубане, і кривавилося місце укусу від зубів хижака.

Монгольська мітка[2]

Бордова театральна завіса опустилася на сцені. Танцівниці так швидко замахали руками, що окремих порухів уже не розрізниш, цілий їх ряд просто колихався. Їм гучно аплодували і викрикували «Браво!», та все ж на біс не викликали. Оплески якось раптово втихли, і глядачі стали підводитися з місць, збирали речі, поспішали проходами зали. Він опустив схрещені було ноги й підвівся. Упродовж п’яти хвилин оплесків руки тримав складеними на грудях, лише придивлявся до облич танцівниць, які жадібно всотували увагу публіки. Їхнє мистецтво надихало, викликало в нього почуття розуміння і поваги, а от хореограф на його аплодисменти не заслужив.

Вийшовши із зали, він походжав у фойє, розглядав застарілі афіші. Ще в книгарні у центрі міста йому впав у око рекламний постер про сьогоднішню виставу, а від нього кинуло у дрож. Побоюючись, що не встигне на останній виступ, він замовив квиток телефоном. На афішці виднілися оголені спини чоловіка й жінки, від шиї до самого низу вкриті мальованими квітами, стеблами та пелюстками, усе в червоно-синій гамі. Він вдивлявся в них і відчував страх, збудження й навіть пригнічення. Це ж неймовірно — як міг якийсь нікому не відомий хореограф вловити і втілити в танці той образ, що вже ось майже рік тривожить його самого? Може, хоч зараз те вимріяне видиво нарешті розкриє свою таємницю? Він був такий схвильований, що не зміг навіть випити води перед початком.

Але ні, не знайшов того, що шукав. Він обминув натовп театралів у фойє, вони всі такі задоволені й відкриті. Поспішив до входу на станцію метро. Ні, це все не для нього, ота гучна електронна музика, крикливі костюми, голизна напоказ, відверті еротичні жести. Він шукав щось набагато глибше, спокійніше, інтимніше.

Був недільний вечір, тож поїзда довелося почекати. У руках ще й досі програмка з тим самим фото, що й на постері. Удома чекають дружина та п’ятирічний син. Хотіли провести неділю разом, як сім’я, та все ж він пішов до театру. І що, що ж він там дізнався? Можна було й раніше здогадатися, яким буде результат: ілюзії знову розвіються. Так і сталося. Хіба ж можливо, щоб його внутрішню логіку, пориви, те, про що мріялося, міг зрозуміти і втілити абсолютно незнайомий митець? Груди враз наповнила гіркота, як то було колись, коли він бачив одне відео, поставлене за незавершеною книгою японського письменника Й (Y). Стрічка була наповнена безладними сексуальними сценами. Розмальовані фарбами голі тіла десятка чоловіків і жінок ненаситно зливалися у пристрасних позах на тлі психоделічної музики. Їхні рухи були безупинними, поштовхи й вихиляння нагадували рибок у воді. Він бажав створити щось таке ж сильне. Але зовсім не так!

Врешті поїзд доїхав до кварталу, де він жив. Аж ніяк не хотілося сходити. Сховав театральну програмку збоку в наплічник, засунув до кишень реглана руки, розглядав своє відображення у склі дверей. Ось це він і є, чоловік середніх літ у бейсболці, що ховає поріділого чуба, і мішкуватому реглані, який прикриває черевце. І з цим треба змиритися.

Все ж хоч тут пощастило: двері до студії замкнені, отже, вона в його розпорядженні. Лише в недільні вечори він міг попрацювати наодинці. Це була восьмипйонова[3] студія на другому поверсі житлового комплексу, завдяки спонсорській допомозі її винаймали одну на чотирьох, і всі могли по черзі користуватися єдиним комп’ютером. Разом із ним тут бували кінооператори чи то художники з відео. Він тішився можливістю користуватися апаратурою безкоштовно, та був занадто чутливим до чужої присутності. А тому для творчості існувала вагома перепона, адже лише наодинці міг повністю поринути в роботу.

З легеньким клацанням відчинилися двері. Пройшов уздовж стіни, намацуючи вимикач. Впевнившись, що двері замкнені, врешті зняв бейсболку і реглан, наплічник поставив додолу. Рушив довгою кімнатою просто до комп’ютера. Нарешті вмостився перед ним і похилив голову на руку.

Дістав із кишеньки програмку, альбом для ескізів і плівку. На ній були записані усі його авторські роботи минулих років, зверху надруковано повне ім’я, адреса, телефон. Та остання робота була знята ще понад два роки тому; зараз був невдалий період, і це починало його непокоїти.

Став переглядати свій альбом з ескізами. Його заповнили рисунки зі схожим сюжетом, проте атмосферою й якимось артистичним чуттям вони дуже відрізнялися від того, що оце побачив на афішах. Чудово розписані, розмальовані квітами оголені тіла коханців просто і природно зливалися в любощах. Не було тієї непристойності, якою віяло від тугих стегон, опуклих сідниць і підтягнутих торсів танцівників, тут весняні квіти приховували все. Тіла в стилі боді-арт, які дихали спокоєм і впевненістю, урівноважували пікантність ситуації.

Той образ явився йому спалахом натхнення. Минулої зими він нарешті повірив, що період застою в творчості скінчився; десь із нутра, потроху, п’ядь за п’яддю зароджувалася нова енергія. Якби ж то знаття, що вона об’єднається з отим немислимим образом! Всі його роботи, ось до сьогодні, були в стилі реалізму. А теперішні сповнені хіті й голої чуттєвості ескізи здавалися дикими у порівнянні з попередньою об’ємною графікою, де він зображував несталість пізнього капіталістичного суспільства, знімаючи документальне кіно.

Якби не випадкова розмова, той образ ніколи й не примарився б йому. Якось дружина попросила повезти їх із сином до публічних лазень. ЯКБИ НЕ ТЕ! Він би не став свідком того, як дружина, витерши після купання сина, натягувала йому трусики, і не вигукнув би, поглянувши на малюка: «Дивись, ця монгольська мітка в нього й досі велика! Коли ж вона зійде?» Якби ж вона безтурботно не відповіла: «Я не пам’ятаю, коли моя зникла, а в Джінг-хай і в двадцять років іще не зійшла». А коли він перепитав: «Двадцять?», вона б не продовжила: «Мм-м… завбільшки як великий палець… синюватого кольору. Як та пляма у двадцять ще була, то, може, й досі не зійшла». Саме в ту мить його, мов блискавка, обпалив образ синьої квітки з розгорнутими пелюстками на жіночій сідниці. В голові виникла картина, як оголені розмальовані квітами чоловіки й жінки займаються сексом, і її викликало знання про те, що у своячки на тілі досі є та родима пляма. Такою зрозумілою і явною була причинність зв’язку між цими фактами! Це і вкоренилося в його голові.

На малюнках не видно облич, та це, безсумнівно, його своячка. Ну, це б мала бути саме вона. Він собі уявляв, яке в неї тіло, починав зображувати його на папері, домальовував манюсіньку цяточку на сідничці, що мала б зобразити пелюстку… і вже відчував ерекцію. Ще ніколи після одруження, тим більше коли вже йому добре перевалило за тридцять, він не відчував такого повносилого плотського потягу до когось настільки реального. А ким же був отой безликий чоловік, що огортав руками її шию, ніби хотів придушити, а сам вже ввійшов у неї? Так, це, без сумніву, він сам, а хто ж іще? Дійшовши такого висновку, він скривився.

* * *

Він довго вже шукав виходу, хотів звільнитися від впливу цього образу, шукав йому заміни. Та не було ради, не існувало нічого й близько настільки сильного і заманливого. І ні над чим іншим не було бажання працювати. Просто без причини, все було не те, все в’яле та нудне — і виставки, й кіно, і спектаклі.

Годинами він знемагав, заглиблений у мрії, придумував, як же ці образи зробити реальністю. Можна буде зайняти студію товариша-художника, встановити необхідне освітлення, принести фарби для боді-арту, розстелити білі простирадла на підлозі, але далі фантазія не сягала, адже головне залишалося невідомим: як вмовити сестру дружини, щоб вона на таке погодилася? З відчаєм подумав було, що доведеться знайти якусь іншу жінку на цю роль, але потім майнув запізнілий здогад, що таку стрічку можуть взагалі класифікувати як порнографію. Не лише своячка, ніхто на таке може не згодитися. То, може, десь нашкребти грошей і найняти професійну акторку? А якщо всі ці перепони вдасться подолати й він зніме все на плівку, чи зможе потім її демонструвати? Він часто був готовий до того, що через свої роботи, пов’язані з соціальними проблемами, матиме неприємності, але важко уявити собі, що його коли-небудь матимуть за пропагандиста дешевої хтивості. Коли справа стосувалася мистецтва, він себе не обмежував, та ось і на думку не спадало, що коли-небудь не стане тієї свободи.

Якби не той образ, то ніколи б не довелося переживати цю тривогу, дискомфорт, непевність, болючі сумніви та самоаналіз. Не довелося б лише через свій вибір боятися втратити за одним разом все, чого досягнув, хоч, можливо, не так багато, як би хотілося, ба навіть сім’ю. Його вже й такі сумніви гризли. Він хоч розумна людина? Ні, він хоч моральна людина? Чи він сильна людина, здатна контролювати власні імпульси? Раніше впевнений в усьому, зрештою, сам перед собою визнав, що на ці питання не може відповісти.

Почув, як у замку повернувся ключ. Він прикрив рисунки й повернувся до дверей. Не треба, щоб хтось побачив ці ескізи. Це теж було незвичним і новим. Зазвичай він готовий був ділитися з іншими своїми малюнками та ідеями.

— Привіт! — це був Ч., з довгим волоссям, зібраним у хвіст. — Я й не знав, що тут є хтось, — навмисне повільно потягнувся і засміявся. — Кави хочеш?

Він витягнув кілька монет і попрямував до автомата з напоями.

Ні, кави не хотілося. Оглянув студію, де вже був не сам. Все, це вже не його приватний простір. Не хотілося, щоб хтось бачив його лисіючу маківку. Він одягнув бейсболку. Із грудей ніби піднімався довго стримуваний крик, заважав і рвався з горла. Він змів речі зі столу в наплічник й кинувся до ліфта. Тьмяні дзеркальні стулки відобразили почервонілі очі, що наповнилися сльозами. Він напружив пам’ять — ні, такого ще з ним не бувало. Захотілося враз плюнути в оті хтиві червоні очиці. Вхопити черевика й до крові лупцювати по щоках, прихованих за чорною борідкою, і по припухлих від бажання бридких губах.

* * *

— Ти так пізно, — дружина намагалася приховати роздратування. Син уже повернувся до пластмасового екскаватора, з яким грався до його приходу. Не зрозуміло було, чи й радий бачити батька.

Дружина мала косметичну крамничку в районі університету. Як народила дитину, то заглядала туди лише вечорами, а коли минулого року син пішов у садочок, знову звалила на себе весь бізнес. Звісно, це забирало багато сил, та на те не зважала й завжди була старанною і педантичною у справах. Просила його фактично лише про одне: щоб неділю проводив із сім’єю. Говорила: «Я хоч трішки маю відпочити… і сину потрібно хоч яку часину проводити з татом, правда?» Так, він знав, що лише в ці години вона дозволяє собі зробити перерву. Навіть вдячна була чоловікові за відсутність нарікань на те, що в неї стільки клопотів із бізнесом і по господарству. Та у такі дні лиш погляд на дружину викликав спогад про її сестру, й від домашніх турбот він був тепер дуже далеко.

— Ти обідав?

— Так, перехопив щось на ходу.

— Тобі потрібно добре харчуватися, чому ти завжди їси на ходу? — її тон здавався байдужим, так наче вона вважала будь-які розмови на цю тему марними.

Немов чужу, він оглядав жінку, її змарніле обличчя. Глибокі ясні очі, складочки на повіках, м’який овал обличчя, округле жіночне підборіддя. Косметичний бізнес завдячував успіхом саме їй, її привітності, приємним рисам. На початку крамничка займала лише два пйони, а вона була ще зовсім молодою. Проте зараз щось у ній стало його відвертати.

Насправді лише коли він познайомився з її сестрою, то саме тоді зрозумів, чого бракувало його молодій дружині.

В тій йому подобалося все — повіки без складок, те, як вона розмовляла, так різко, навіть грубувато, без легких носових модуляцій, як у дружини, її неяскравий одяг, її випнуті вилиці, схожі на чоловічі. Якщо порівняти двох сестер, то його своячка могла б здатися комусь негарною, та для нього саме вона випромінювала енергію, мов оголене одиноке дерево, що росте у глухомані.

— То тобі приготувати щось чи ні? — запитала дружина вже вимогливо.

— Я ж сказав тобі: уже поїв.

Змучений своїми почуттями, попрямував до ванної кімнати, відчинив двері. Та голос дружини наздогнав його й там.

— До того ж мене турбує Джінг-хай. Від тебе не чути нічого весь день, Джі-ву трішки застудився, то я з ним постійно була, — нарікання раптово перейшли у крик, очевидно, на сина: — Що ти робиш? Я ж сказала підійти і випити ліки! — Знаючи, що дитина капризуватиме, вона в ложечці змішала порошок із полуничним сиропом.

Він вигулькнув із ванної кімнати, причинив за собою двері.

— А що з сестрою, що вже сталося? — запитав дружину.

— Вона все ніяк не розбереться із паперами про розлучення. Не скажу, що не розумію позиції пана Ченга, та все ж він міг би виявити хоч трішки співчуття. Ось так просто розірвати такий шлюб…

— Я, — він затнувся. — Може, сходити й навідати її?

Дружина враз пожвавішала.

— Справді? Вона так давно не приходила, то було б добре її навідати, хоча трохи й незручно… Та я думаю, вона нас добре розуміє після всього.

Він розглядав дружину, справжнє уособлення відповідальності та розуміння; ось вона підійшла з ліками до сина. Хороша жінка. А її доброта аж пригнічувала.

— Я зателефоную їй завтра.

— Номер тобі дати?

— Ні, в мене є.

Відчуваючи, що серце от-от вискочить із грудей, він зачинився у ванній кімнаті. Роздягався й дослухався, як хлюпоче вода, наповнюючи ванну. Ось уже два місяці вони не займалися коханням. Та зараз потужна ерекція не мала жодного стосунку до дружини.

Уявляв її сестру на знімній квартирі, тій самій, яку вони із дружиною колись винаймали. Ось вона лежить у ліжку, скрутившись калачиком. А потім згадав, що відчував, коли ніс її на руках, притискав до себе тіло, груди й стегна, а її кров залишала плями на їхньому одязі… Уявив, як стягує з неї білизну і знаходить лілово-синю плямочку, монгольську мітку.

Він мастурбував стоячи. З уст зірвався стогін, схожий і на сміх, і на схлип. Неначе зимною водою облився.

* * *

Вже два роки минуло відтоді, як у них вдома своячка порізала собі руку. Його сім’я лиш недавно переїхала в нове помешкання, бо шукали щось просторіше. Тоді ще всі родичі дружини приїхали до них на вхідчини. Він чув уже розмови про вегетаріанство своячки, яке важко було пов’язати з цією сімейкою м’ясоїдів-гурманів, і особливо це стосувалося тестя. Вона стала худюсінька, аж жаль проймав, то й зрозуміло, чому їй стали дорікати. Але те, що батько, герой війни у В’єтнамі, дав їй ляпас і силоміць засунув м’ясо до рота, — це вже зовсім інше. Ту подію він часто згадував і щоразу важко було повірити, що це сталося насправді. Та сцена була ніби з химерної п’єси.

А найживішим і найжахливішим був спогад про той зойк, той крик, що вирвався з її горла, коли шматок заштовхали до рота. Вона виплюнула його, вхопила ножа й несамовито зиркала на всіх, витріщалася нажаханим поглядом, мов у загнаного звіра.

Коли з відкритої рани полилася кров, він відірвав клапоть із якогось шмаття в кухні, наклав пов’язку на зранене зап’ястя, підняв її на руки, а вона була легенька, неначе безтілесна. Біг до парковки і сам собі дивувався, як і звідки в нього взялися така швидкість і рішучість до дії.

Поглядав, коли їй, непритомній, надавали першу допомогу, а з глибини, із грудей просився назовні звук і щось іще там народжувалось. Те відчуття ще й зараз важко було розпізнати. У нього на очах людина завдала собі шкоди, прорізала власну плоть, ніби шматок м’яса, і кров всоталася в його білу сорочку та змішалась із його власним потом, стала потроху сохнути, утворювала бурі плями.

Пам’ятав, як він сподівався, що вона житиме, але не міг із певністю сказати, що ж той порятунок їй принесе. Момент, коли вона захотіла позбавити себе життя, став вирішальним. Їй же тепер нікому буде помогти. Усі, хто її оточував, — батьки, що змушували їсти, чоловік і всі родичі стояли осторонь і не перешкодили тому, що сталося, — вони були їй як чужі, як вороги. Ось вона прокинеться, а мало що зміниться. Спроба самогубства була невдалою, та це ще не означало, що вона її не повторить. Наступного разу може краще підготуватися і вже не буде поблизу нікого, хто стане на заваді. Раптом він виразно оцінив власні висновки: краще б вона не прокидалася зовсім, ось взяти б і викинути її з вікна, поки ще спить.

Коли небезпека для життя минула, він взяв запропоновані її чоловіком гроші, пішов до крамниці і купив нову сорочку, щоб було у що перевдягтися. Поплямовану і смердючу сорочку не викинув, а зібгав жмутом і забрав із собою в таксі, повіз додому. По дорозі обмірковував свою останню зйомку. Він був здивований, що події спричиняють біль, і його важко потамувати. Робота спиралася на ті образи, які він ненавидів, якими гидував, сприймав як брехню, він їх єднав у імпресіоністський мотив, поєднував з музикою та графічними субтитрами; усе те — уривки реклами, новин, телефільмів, фото політиків, зруйновані мости, торговельні центри, бомжі та сльози невиліковно хворих дітей.

Раптово відчув нудоту. Тепер він сприймав лише насилля, він зрозумів урешті, які емоції у нього викликали ті образи: вони доводили до агонії, він ненавидів їх, окремі кадри зі своєї операторської роботи, вони його мучили ночами. А тепер здавалося, що він дійшов межі, його тягнуло відчинити на повному ходу двері таксі й випасти просто на дорогу. Думка про ті образи та реальність, якою вони викликані, була нестерпною. Тоді, раніше, він ще міг із ними впоратися, мабуть, через те, що ненависть ще не досягла свого апогею, не так іще мордувала. Та ось тепер у таксі, коли ніздрі дражнив запах від закривавленої сорочки, задушлива пообідня спека теж зіграла свою роль, і десь з глибин піднялася гіркота, заполонила груди, досягла горла, перехопила подих… Він відчув страх. Зрозумів, що тепер уже довго не зможе взятися до якоїсь іншої теми. Він виснажений, і життя не приносить задоволення. Не було ради з тим, що раптом зіпсувалося.

Все, чого досягнув за десять чи близько того років, тепер відверталося, ставало чужим. Ці досягнення вже належали не йому, а комусь, кого він знав чи думав, що знає, раніше.

* * *

Джінг-хай мовчки взяла слухавку. Вона там, тільки мовчить чомусь. Було чути якісь звуки, крім знайомого потріскування через поганий зв’язок, щось ніби дихання чи зітхання.

— Алло! — важко було вимучувати з себе слова. — Своячко, це я. Ваша сестра непокоїться, — він ненавидів себе за лицемірство і обман, але говорив це.

Досі не відповідає. Він зітхнув. Стоїть, певно, як завжди, боса. Тоді у психіатричному відділенні лікарні вона пролежала кілька місяців, а потім жила у них вдома, поки вся родина намагалася переконати її чоловіка, щоб забрав дружину назад. Вона провела з його сім’єю місяць, і за той час не було жодних проблем. А потім їй винайняли помешкання. Тоді ще не було думок про ту пляму на тілі, й він жалів її, як людину, що потрапила в біду. Вона була неговіркою, майже весь час проводила на веранді[4], грілася біля вікна на осінньому сонечку. Сиділа було, оббирала з вазонів засохлі листочки, розтирала їх на порох або гралася з тінню на підлозі. Допомагала іноді Ін-хай поратися по дому, часто разом купали Джі-ву. Ходила боса, і ніжки цілували холодні кахлі підлоги.

Важко було повірити, що колись ця жінка зробила спробу себе вбити, а потім у якомусь постсуїцидальному нападі сиділа оголена перед людьми. І хіба це її, закривавлену, він ніс на руках, і цей досвід потім спричинив на нього такий сильний ефект?.. Ні, це була зовсім інша жінка, чи то пак був інший який час.

Єдине зараз, що в ній лишалося незвичним, це те, що вона не їла м’яса. Саме з цього почалися сварки між нею і родиною, а згодом поведінка стала зовсім дивною, і зрештою її на людях бачили топлес, а тоді її чоловік вирішив, що до цього довело вегетаріанство і нормальною вона вже не стане ніколи.

Вона здавалася дуже покірною. Видно було, що їй вже час починати лікування, що вона була не при собі.

Допомагати його підштовхнуло те, що свояк вважав за можливе позбутися дружини, ніби якого зламаного годинника чи кухонного приладдя. І ще казав: «Не треба робити з мене якогось покидька. Ви ж бачите, насправді тут жертвою став я».

Важко заперечувати — крапля істини в цьому була, та, на відміну від дружини, він займав нейтральну позицію. А вона, зі свого боку, благала Ченга спинити процес розлучення, зачекати, може, лікування допоможе. Та вмовити його було неможливо.

Треба було вже викинути з голови того Ченга, йому завжди здавалися неприємними його гостре підборіддя і загалом упертий вигляд. Він знову заговорив до Джінг-хай.

— Своячко, та відповідайте ж. Скажіть хоч що-не-будь, — подумав було вже повісити слухавку, як вона врешті відповіла.

— Вода кипить, — а голосок невагомий, мов пір’їнка. Не похмурий, не відсторонений, як можна було очікувати від хворої, але й не ясний, не безтурботний. Спокійний тон людини, яка перебуває не тут, не там, а десь у нейтральній зоні між світами.

— Треба піти вимкнути.

— Своячко, я… — він швидко заговорив, панічно боячись, що зараз вона припинить розмову. — Можна зараз до вас прийти? Ви нікуди сьогодні не підете?

Відповіді не було, і ось він почув, як зв’язок обірвався. Вогкою від поту рукою він поклав слухавку.

* * *

Насправді він побачив своячку в зовсім новому світлі лише після розмови про монгольську мітку. До того в їхніх стосунках не було ніякого прихованого мотиву. Зараз він намагався пригадати, який вигляд вона мала і що робила тоді, коли жила у них, і розумів, що сексуальне бажання у нього викликало не те, що він у той час відчував, воно стало результатом спогадів і гри розуму. В нього шкіра теплішала щоразу, коли викликав у пам’яті її фігуру, згадував, як вона відсторонено сиділа і бавилася тінями, які відкидали її ж долоні, як з-під бахматих штанів спортивного костюма виглядала світла шкіра ніг, коли допомагала купати дитину, безтурботно сиділа перед телевізором, а ноги відкриті, волосся скуйовджене. А всі ці спогади припечатувала монгольська мітка, синьо-лілова плямочка, яка буває в малих дітей і сходить нанівець у дорослих.

Тепер і той факт, що вона не їсть м’яса, а лиш овочі та крупи, теж гармоніював із образом синьої мітки, схожої на пелюстку; це все дивно перепліталося з тим, як її кров проникла у тканину його одягу, лишила на білій сорочці цятки кольору вина, а згодом, підсохнувши, — овочевої юшки: усе переливалося й було шокуючим невиразним передчуттям того, що коїться з його власним життям тепер.

Вона наймала квартиру в тихому куточку поблизу одного з корпусів жіночого університету. Зараз він стояв перед будинком із двома повними пакунками, які йому зібрала дружина. Він ніс мандарини, яблука й джеджуйські[5] груші, навіть знайшлися десь полуниці, хоч і не сезон. М’язи рук вже починали боліти від тягаря, а він усе стояв, хвилювався, розумів, що трохи побоюється підніматися до її квартири, щоб зустрітися зараз з нею віч-на-віч.

Врешті опустив додолу пакунки, витяг мобільник і став набирати її номер. Десять гудків, а відповіді немає. Підняв пакети й пішов сходами. Її квартира була на третьому поверсі в кутку. Натиснув на дзвінок, почув мелодійне дзеленькання. Як він і думав, ніхто не відповів. А коли поторсав ручку дверей, то з подивом зрозумів, що вони не замкнені. Поправив бейсболку, зауваживши при цьому, що дуже спітнів, глибоко вдихнув і відчинив двері.

* * *

Квартира виходила вікнами на південь, і весь простір купався зараз у сонячному промінні. На підлозі розкиданий одяг, він навіть впізнав дещо з того, що подарувала сестрі Ін-хай. Та неохайною студія чомусь не видавалась, мабуть, через відсутність меблів.

Він поставив гостинці коло дверей, зняв черевики, пройшов далі. Її ніде не було. Може, кудись пішла? Зумисне, дізнавшись, що він має прийти? В кімнаті-студії не було телевізора, і дві розетки та ніша для антени на порожній стіні були якимись непристойно голими. Лише в дальньому кінці помешкання біля телефону лежав матрац, а на ньому горбилася зібгана ковдра. Видно, з постелі щойно встали.

Повітря було спертим, і він рушив було до балконних дверей, коли почув шум. Озирнувся і отетерів.

Вона вийшла з ванної кімнати. Була голісінька, а на тілі ні краплини вологи. Вона теж якусь мить постояла, вражена, потім стала підбирати розкиданий одяг і одягати речі одну по одній. Аніскільки не переймалася і не соромилася, одягалася з таким виглядом, ніби не сама відчувала в цьому потребу, а робила це лише тому, що того вимагала ситуація.

Спокійно й послідовно одягалася перед ним, навіть не відвернувшись, а він відчував, що треба хоча б відвести погляд, та все ж залишався на місці, мов прикипів. Вона була вже не така кістлява, як тоді, коли тільки стала вегетаріанкою. У лікарні їла вже краще, і коли жила в них дома, теж, тож трішки набрала вагу, он і груди знову округлилися, і риси пом’якшали. Талія була тоненькою, волосся на лобку ледве помітним, лінії стегон бракувало округлості, й він зі здивуванням зауважив, що її голе тіло позбавлене привабливості. Вона вже одягнулася й підійшла, коли до нього дійшло, що плями на сідниці він так і не побачив.

— Вибачте, — вичавив він врешті з себе. — Двері були відчинені, то я зайшов, думав, що ви десь пішли чи що.

— Все добре. Я просто, коли сама вдома, завжди так ходжу, — вона відповідала так, неначе говорила просто для годиться.

Ну, треба зібратися з думками, а то в голові туманиться. Каже, що гола завжди ходить по квартирі. З ним іще хвилину тому було все добре, а тепер, коли второпав, що вона сказала, його член збуджено піднявся. Довелося скинути бейсболку, він зібгав її і тримав внизу, щоб приховати від неї ерекцію.

— Я не маю чим вас пригостити.

Пішла до кухні, а він оглядав її сідниці, пригадуючи, що під штанами в неї не було білизни. Стегна зовсім не привабливі, нема від чого втрачати контроль, стояти тут із пересохлим ротом.

— Насправді я не голодний, — йому вдалося хоч трохи приховати збудження в голосі. — Може, поїмо ось фруктів?

— Якщо хочете, давайте.

Вона пішла до входу, підняла пакунки і понесла до раковини. Він слухав дзюрчання води, брязкіт посуду, роздивлявся потворні розетки на стіні, випнуті клавіші на телефоні, а перед очима були її живіт і лобок. В голові роїлися образи її сідниць, укритих кольоровими пелюстками, вони перепліталися з зображеннями розмальованих тіл з його альбому, що злилися в любощах.

Коли Джінг-хай прийшла і принесла таріль із почищеними й нарізаними фруктами, він опустив очі додолу, силкувався приховати почуття.

— Я не знав, чи яблука вам сподобаються.

— А знаєте, вам не обов’язково відвідувати мене.

— Що?

— Лікар сказав, що мені не підходить така робота, де я маю залишатися наодинці зі своїми думками, — продовжувала низьким голосом Джінг-хай. — То я шукаю роботу десь у торговельному центрі. Минулого тижня в мене уже була співбесіда.

— Справді?

Це було несподівано. Той Ченг сказав нещодавно по телефону: «А як би ти сам справлявся із дружиною, якби їй постійно потрібна була допомога психіатра і яка повністю на твоєму утриманні?» Затинався, мов п’яний. А тепер виявляється, що всі ті побоювання марні, не така вона і пропаща! Він врешті повернувся до неї і, дивлячись усе ж додолу, запитав:

— А може, станеш працювати в крамниці Ін-хай? Вона платить непогану зарплату, ти ж знаєш, яка вона добра. А ще вона на тебе більше покладатиметься, ніж на кого чужого. Ви ж сестри і можете одна одній довіряти, та й більше часу будете проводити разом. І робота там легша, ніж у торговельному центрі.

Вона дивилася на нього безхмарним поглядом, як у монаха-буддиста. Ця безтурботна і навіть моторошна ясність погляду його дещо стривожила. Можливо, це лише зовнішнє враження, і він приховує незліченні пережиті нею лиха. Як же можна використовувати її як якусь ментальну порнографію, коли вона просто відчуває невинне бажання оголити тіло! Та водночас неможливо заперечити: образ її оголеного тіла тепер вкарбувався йому в мозок і пече, як тавро.

— Поїжте груш, — вона простягла йому тарілку.

— Ти теж бери.

Не виделкою, а пальцями вона взяла скибку груші й поклала до рота. Він одвернувся: раптово виникло і самого налякало поривання зараз, тут же кинутися і обійняти її, таку спокійну, заглиблену в думки, посмоктати її палець, липкий і солодкий від соковитої груші, злизати решту соку з її уст, з язика, стягнути її мішкуваті штани.

* * *

— Зараз, зачекай хвильку, — сказав він, взуваючи черевики. — Ти пройдешся зі мною?

— Куди?

— Просто давай погуляємо, погомонимо.

— Ну, я спробую щось пригадати, що вам буде цікавим.

— Ні, ні, не потрібно… Справа в тому, що я хочу про дещо попросити.

Вона, здавалося, вагалася, та він уже вирішив.

— Ми можемо й тут поговорити.

— Ні, я хочу пройтися. Та й тобі теж, мабуть, душно сидіти тут цілий день.

Зрештою вона погодилася, взула сандалі й вийшла разом із ним. Вони мовчки простували алеєю і далі головною дорогою. Побачивши вивіску дорожньої кав’ярні, він запитав:

— Ти любиш морозиво-стружку?

У відповідь — напівусмішка; в цю мить вона стала подібною до юного дівчати на побаченні, яке нізащо не зізнається, що його так тішить.

Сіли коло вікна. Поглядав, як вона змішувала арахіс із купкою льодяної стружки і злизувала суміш із дерев’яної ложечки. Зараз між ними немов натягнувся невидимий провід, і він ніби аж здригався щоразу, коли бачив червоний кінчик її язичка. Ну, мабуть, тут може бути лише один вихід. Потрібно його намріяні образи перетворити на реальність.

— Отже, прохання…

Вона спинила на ньому погляд. На язичку виднівся арахіс. За пласкими повіками, що робили її схожою на монголку, іскринками ледь сяяли зіниці.

— Я хочу, щоб ти для мене позувала.

Не засміялася, не зніяковіла. Продовжувала уважно дивитися, мовби заглиблюючись у нього.

— Ти була колись на моїй виставці?

— Так.

— Це буде відеоробота, схожа на інші. Багато часу не займе. Тобі… доведеться роздягатися, — тепер, коли головне було сказано, він набрався сміливості, вже взяв себе у спітнілі руки. Чоло остигло теж. — Ти роздягнешся, а я буду розписувати твоє тіло. — Вона й далі спокійно дивилася йому в очі.

— Ти будеш розмальовувати мене?

— Правда. І буду все знімати на плівку.

— Малювати щось у мене на тілі?

— Я хочу розписати тебе квітами, — здавалося, що її очі засяяли. Чи він помилився? — Це не буде важко. Мені знадобиться година, може, дві, як тобі буде зручно.

Нарешті сказав усе, що мусив, тепер опустив голову, втупився в морозиво. Посипка з рубленого арахісу й мигдалю вже вгрузла, а навколо горбика утворилася калюжка з морозива.

— Де?

Коли отримав відповідь, увага все ще була поглинута морозивом, яке вже скидалося на рідку кашу. Підвів погляд: вона доїдала останню ложку, на безкровних губах іще біліли краплини.

— Я планую орендувати студію мого приятеля, — на її обличчі не зауважив ніякого виразу. Продовжив поволі, іншого виходу не бачив, ситуація насправді болюче прояснялася, і він затинався. — А, іще. Твоя сестра… давай тримати це в секреті.

Вона не дала згоди, але й не відмовилася. Затамувавши подих, він невідривно роздивлявся нечіткий вираз її обличчя, у відчаї гадав, що ж та мовчанка означала: згоду чи відмову.

У студії М. було приємне літепло, через широке вікно струменіли сонячні промені. Розмірами студія нагадувала якусь мистецьку галерею, займала близько ста пйонів. На стінах вибагливо розвішані роботи М., все, що потрібно для роботи, дбайливо складене, аж йому самому заманулося, покінчивши зі своїми справами, помалювати чужими фарбами.

Передаючи йому ключі після чашки чаю, М. промовив:

— Я здивувався, коли ти мені зателефонував.

Лише в 32 роки М. врешті обійняв постійну посаду в Сеульському університеті, а закінчували навчання вони разом. Тепер його обличчя, одяг, увесь вигляд аж світилися гідністю професора.

— Якщо коли-небудь тобі ще знадобиться студія, то тільки скажи. Весь ранок і день я проводжу в коледжі, тоді тут вільно.

Він зняв кілька робіт М., які виступали за край вікна і заважали. Подумав, що під такими він би не підписався, занадто вже вони претензійні. Вибрав найкращий ракурс щодо освітлення і на дерев’яній підлозі розстелив прямокутник білого простирадла. Полежав на ньому сам, перевіряючи, чи зручно буде їй лежати і що потраплятиме їй в поле зору. Он дерев’яні балки на високій стелі, небо за вікном, а між спиною та твердою долівкою, трохи прохолодною, тільки легеньке простирадло. Повернувся на живіт, а тут вже інше перед очима: картини М., сонячна латка на незатіненій підлозі, затверділа сажа видніється в давно не розпалюваному каміні.

Розклав увесь набір для малювання, перевірив батареї у PD100 камері, виставив освітлення, розраховуючи на тривалу зйомку. Розгорнув і знову згорнув альбом з ескізами, поклав його до сумки, зняв джемпер, закасав рукави. Сидів, чекав. Підходила третя пополудні, час, на який вони домовлялися. Знову одягнув джемпер, взув черевики. Швидко пішов до станції метро, насолоджуючись свіжим повітрям передмістя.

Задзвонив мобільник, він на ходу відповів.

— Це я, — говорила дружина. — Сьогодні, напевно, я закінчу роботу пізніше, а у няньки планове щеплення. Забери Джі-ву з дитсадка о восьмій.

— Я не можу, — коротко відповів. — Зможу лише після дев’ятої.

Почув, як вона зітхнула.

— Ну, добре, я попрошу зробити це і придивитися за ним жінку із 709-ої квартири.

Без зайвих слів вони роз’єдналися. Ось такими в ці дні були їхні стосунки — як у ділових партнерів, що справно виконували належні обов’язки, і єдиним, що обох об’єднувало, була дитина.

Кілька днів тому після домовленості зі своячкою він вночі поривчасто пригорнув дружину, навіть не думаючи, що робить. Вона здивувалася і зніяковіла від цього прояву бажання, та не мала часу на розпитування. Було темно, тож вона не змогла побачити в його очах того, що було схоже на острах.

— Що з тобою?

Він затулив їй рота рукою, не міг зараз чути цього голосу, трохи в ніс. Зараз він повністю віддавався ЇЇ образу, вишукуючи в напівтемряві схожі обриси вигину шиї, носа, губ. Цілував затверділий сосок і стягував із неї трусики. Викликав у пам’яті образ синьої мітки, і заплющив очі, щоб не бачити обличчя.

Коли все скінчилося, дружина заплакала. Що означали ті сльози — біль, чи задоволення, чи відразу, чи незборну самотність — вона не змогла б пояснити, а він не зміг би зрозуміти. Він не знав.

Пробурмотіла: «Мені лячно», відвернулася. Ні, здається, то було «Ти мене лякаєш». В той момент він уже провалювався в сон, то був не впевнений, що вона вимовила саме ці слова. Може, вона потому годинами лежала і схлипувала в пітьмі. Він не знав.

Та на ранок вона поводилася звично. І зараз по телефону в голосі не відчувалося ніякої ворожості, нічого особливого. Говорила у своїй звичній манері — з якоюсь надлюдською терплячістю, цією своєю фішкою, і зараз від цього було надзвичайно незатишно. Відганяючи від себе ці відчуття, прискорив ходу.

Дивно, своячка уже чекала біля виходу метро, мабуть, уже довгенько сиділа на сходинках. Неначе з іншого сезону з’явилася у своєму трохи поношеному светрі та мішкуватих джинсах. Вкарбовуючи в пам’ять її образ, він постояв якусь часину, не озиваючись. Перехожі оглядалися, а він стояв, мов хворий на голову.

* * *

— Знімай одяг, — промовив до неї низьким голосом.

Вона стояла й байдужо розглядала білі тополі за вікном. Пообіднє сонце осявало білу тканину на підлозі. Не оглянулася. Може, не почула? Хотів було повторити прохання, та ось вона підняла руки і стягла светр. Потім білу футболку. Оголилася спина, бюстгальтера не було. Скинула старі джинси, оголивши сідниці.

Йому перехопило подих. З’явилися дві ямочки, які називають усмішкою ангела. Он вона, на лівій сідниці, родима плямка завбільшки з палець. Як же вона за стільки років не зникла? Блідим бірюзовим відтінком нагадувала швидше синець, та все ж це була вона, монгольська мітка. З пам’яті викликала щось античне, прадавнє, а може, це був знак фотосинтезу; з подивом він збагнув, що в ній більше рослинного, аніж сексуального.

Нарешті відірвав погляд від сідниць і оглянув голу постать повністю. Його вразило самовладання жінки, вона ж не професійна модель, та ще коли згадати її стосунки з колишнім чоловіком… Враз пригадав, як йому розповідали, що в лікарні після того, як розрізала собі руку, вона прилюдно оголилася по пояс, потім її забрали до психіатричного відділення, а вона й там намагалася знімати одяг у сонячні дні.

— Мені сісти?

— Ні, лягай на живіт, — витиснув із себе ледь чутно низьким голосом. Вона послухалася. А він все стояв. Треба, щоб вщухло збурення, яке викликало її розпростерте тіло. — Ось так і лежи. Зараз я все підготую за хвилину.

Зафіксував відеокамеру на підставці, дібрав висоту, сфокусував зображення, потім узяв фарби, палітру та пензлі. Вирішив, що буде знімати себе самого теж за розписом тіла.

Відгорнув волосся з плечей і від шиї й почав малювати. На плечах і спині розкішно розквітли жовті й червоні напіврозкриті бутони, по боках перепліталися тонкі стеблини. Коли дійшов до горбка правої сідниці, намалював пишну оранжеву квітку, з середини визирала товста яскраво-жовта маточка. Ліву сідницю не розписував. Широким пензлем покрив зеленуватими напівтінями, світлішими за мітку, а вона сама мала такий вигляд, як глибша тінь від самої квітки.

Він бачив, як щоразу, коли пензель торкався шкіри, вона здригалася, мов від лоскоту. Та не відчував збудження, це було швидше чуття чогось глибинного, що пронизувало його самого електричними імпульсами.

Коли скінчив розписувати стеблами та листям праве стегно, всю ногу, аж до ступні, весь був уже мокрим від поту.

— Ну, все. Полежи так іще кілька хвилин, — промовив.

Взяв до рук камеру і став знімати зблизька. Наближував і вбирав кожну деталь квітів, камера пропливала здовж вигинів шиї, захопила розстелене волосся, руки, що покоїлися на простирадлі й здавалися напруженими, родиму пляму. Зрештою показав повний ракурс її тіла і вимкнув камеру.

— Ну, тепер можеш вставати.

Майже повністю виснажений, він сидів коло каміна на канапі. Вона повільно піднімалася, спочатку спершись на лікті. Здавалося, що їй все тіло боліло.

— Не замерзла? — він устав, витер із чола піт й накинув свій светр їй на плечі. — Тобі не було важко?

Вона поглянула на нього і засміялася. Сміх легенький і живий, вона ні від чого не відмовлялася і нічому не дивувалася.

Зараз він, нарешті, зрозумів, що ж його вразило, коли оце побачив, як вона розкинулася на простирадлі. Тіло гарної молодої жінки, звичного об’єкта жадання. Але зараз воно позбавлене будь-якої пристрасті. Грубе плотське жадання — це не для неї, чи так було, чи лише здавалося, — вона, її тіло уособлювали саме життя. Як сонячне світло проникало крізь широке вікно і розпорошувалося пилинками, так краса її тіла, хоч і не помітна для ока, теж поступово розчинялася… Немов хвиля накотилася на скелі, його захопила поглинаюча експресивність цієї сцени, підняла навіть ті страхітливі непізнані імпульси, які гнітили його в останні роки.

* * *

Вона одягла джинси і його светр, обгорнула руками чашку із паруючим напоєм. Сандалі лишилися коло дверей, м’яко попростувала босоніж.

— Не було тобі холодно? — знову запитав у неї. Вона похитала головою. — Не важко?

— Я лише лежала там, ото й усе. А підлога тепла.

Ніде правди діти, ситуація дивовижна, а в неї ані краплини цікавості, та ще здається, що вона погодиться на геть усе, навіть не знаючи, що ж то може бути. Їй зовсім не хотілося оглянути незнайоме помешкання, не було жодної емоції, що їх можна було очікувати. Здавалося, що натурі цієї жінки притаманно жити як живеться, звідати і йти далі, спокійно, не переймаючись. А може, причина була в тому, що саме у глибині вона переживала якісь бурі, щось страшне, а ніхто сторонній ні про що не здогадувався, і їй було важко водночас ще й зважати на буденні справи. І якщо це справді так, то у неї вже не залишалося сил ні для цікавості, ні для того, щоб серйозно займатися тими щоденними дріб’язковими справами, які її оточували. Можливо, то йому все здалося, але в її очах він помітив якісь залишки насилля, їх не можна було списати на пасивність, дурість чи байдужість, і вона ж їх явно намагалася приборкати. Ось зараз сидить, обхопивши руками чашку, очі опустила додолу, плечі підняті, як у курчатка, яке намагається зігрітися. Проте її вигляд не викликає жалю, вона здається навдивовижу твердою і замкнутою, якби хто зараз поглянув на неї, то почувався б незручно і відвів би погляд убік.

Пригадав її чоловіка, який йому ніколи не подобався і якого тепер вже не було потреби називати свояком. Банальне обличчя, здавалося, що для нього немає нічого ціннішого за спокійне буденне життя, все те, що можна помацати власними руками. Він уявив, як його вульгарні губи жадібно цілують її тіло, і губи ті звикли до всього усталеного і звичного; його охопив сором. Чи той товстошкірий телепень хоч знає про монгольську мітку? Ні, неможливо собі уявити їхні сплетені тіла без відчуття осквернення, приниження й насилля.

Вона встала, простягла чашку. Він теж підвівся, забрав її й поставив на стіл. Потім встановив нову плівку в камері, налаштував підставку.

— Ну що, продовжимо? — вона кивнула й попрямувала до простирадла. Сонячне світло вже не було таким яскравим, як раніше, тож він увімкнув додаткову вольфрамову лампу прямо над простирадлом.

Вона скинула одяг і знову лягла, цього разу на спину. Від яскравого світла примружила очі, мов засліплена, хоча верхня частина тулуба залишалася в тіні. Він, звісно, вже випадково бачив її оголеною, коли приходив до неї на квартиру, та зараз вид беззахисного тіла, озброєного лише силою самозречення, був таким зворушливим, що у нього виступили сльози. Тонкі випуклі ключиці, перса, які через те, що вона лежала, стали пласкими і видовженими, як у юної дівчини, випнуті ребра, зімкнуті стегна насправді мали зовсім не сексуальний вигляд, чисте й ніби порожнє обличчя, очі розплющені й усе ж неначе сплять; із цього тіла відлетіла вся чуттєвість. Ще ніколи він не бачив такого тіла, яке б так багато і так мало говорило.

Цього разу він малював великі кетяги білих і жовтих квітів вище грудей. Ті, що розквітали на спині, були квітами ночі, а ці — яскравими квітами дня. Оранжеві ясні лілії покрили живіт, а їхні золотаві пелюстки розсипалися по стегнах.

Із глибин його власного тіла народжувалася дражлива енергія і передавалася кінчику пензля. Хотілося якнайдовше нею скористатися. Світло яскравої лампи осявало її тіло лише до підборіддя, обличчя залишалося в тіні. Здавалося, що вона спить, та легесенький трепіт шкіри під пензлем художника виказував, що це не так. Вона спокійно погоджувалася з тим, що він робив, і це в його очах перетворювало її на когось священного, ні, зараз вона не була людиною, а істотою, твариною, а то й рослиною. Вона була й не небесним створінням, кимось таємничим, а гібридом, в якому сплелися риси їх усіх.

Перегодя він нарешті відклав пензлі й оглянув її тіло, обсипане квітами, і в голові не трималися навіть думки про зйомку. Але сонячне світло потроху тануло, обличчя вже зовсім заховалося в легких вечорових тінях; вже час, він зібрався на думці й устав.

— Ляж іще на бік.

Вона повільно, ніби під нечутну музику, зігнула ноги, руки, стан і перекотилася на бік. А він наблизив камеру і поволі зблизька став знімати її бік, вигин стегна. Потім фільмував квіти ночі ззаду і квіти сонця спереду. Повернувся до монгольської мітки, яка в бляклому світлі все бліднішала, пропадала, мов який релікт. Трохи завагався, пообіцяв же сам собі не робити цього, та все ж навів камеру на її обличчя, а вона вдивлялася в пітьму за вікном. У фокусі об’єктива виринули бліді уста, тьмяне підборіддя, чоло з відгорнутим набік волоссям, порожні очі.

* * *

Поки він збирав обладнання після зйомки і складав у багажник, вона стояла коло дверей, сплівши руки на грудях. Як і просив М., ключ від апартаментів вони залишили в чоботі на сходовому майданчику.

— Ну, ось і все. Ходімо, — сказав до неї. Хоч і була у двох светрах, своєму і його, та, здавалося, тремтіла. — А може, зайдемо до тебе й перекусимо? А якщо ти голодна, можна піти кудись поїсти.

— Я не голодна. А це, — вказала на груди, — змиється водою? — Ну от, ніби єдине, що її цікавило, це така дрібничка.

— Я не впевнений, що відразу змиється. Доведеться, мабуть, спробувати кілька разів…

Та вона перебила:

— Я не хочу, щоб малюнки змивалися.

Він враз розгубився, в півтемряві вулиці намагався побачити вираз її обличчя, та марно.

Спинившись у більш забудованому районі, вони довго шукали, де б це поїсти. Оскільки вона не їла м’яса, то обрали буддистську кухню, як було вказано на вивісці. Замовили стандартний обід. Їм подали близько двадцяти вишуканих закусок, горщик рису з каштанами й женьшенем. Він поглядав, як вона їла, а з думки не йшло інше: останні чотири години вона була з ним, гола-голісінька, а ніяк виразно не реагувала. Звичайно, він не планував, що вона збудиться, мав її лише фільмувати, але все ж дивно, що весь процес не викликав у неї ані краплини фізичного бажання.

Тепер сиділа напроти в завеликому светрі з ложкою в роті, й він нарешті відчув, що цей дивовижний вечір закінчився і притамував агонію-бажання останнього року. Картина, коли він на очах у шокованих відвідувачів кав’ярні й під їхній вереск хапає її і кидає додолу, виникла в уяві, така пекельно жива і жадана, й розтанула, мов серпанок, залишивши по собі постать жінки, яка зараз сиділа навпроти і жувала. Він опустив очі й проковтнув за раз ложку рису.

— А як сталося, що ти перестала їсти м’ясо? Завжди було цікаво, тільки якось не випадало спитати. — Вона опустила палички, поглянула на нього. — Ні, якщо тобі важко про це говорити, то не потрібно відповідати, — додав він, а сам намагався викинути з голови сексуальні сцени. Вона відповіла.

— Ні. Не важко. Та я гадаю, що тобі буде складно зрозуміти, — знову взялася за палички, набрала тушкованої спаржі. — Це через сон.

— Сон?

— Я бачила сон, тому перестала їсти м’ясо.

— А… що ж то був за сон?

— Мені примарилося обличчя.

— Обличчя?

Побачивши, який він ошелешений, вона легенько засміялася. Такий меланхолійний сміх.

— Я ж говорила, що ти не зрозумієш.

Він не розпитував. Чому ж тоді ти виставляла до сонця оголені груди, немов яка вироджена тварина, просто для фотосинтезу, — то теж через сон?

Під’їхали до її будинку, і обоє вийшли.

— Дуже тобі дякую за сьогоднішній день.

У відповідь вона усміхнулася. Усмішка спокійна та задумлива, у дружини схожа. Та на бога, вона ж звичайнісінька жінка. Він подумав: правда, на вигляд вона дійсно звичайна. Щось божевільне у неї всередині.

Вона ввійшла до будинку через головний вхід, зникла, не попрощалася. А він стояв, чекав, поки загориться світло в її вікнах, потім сів у машину, завів двигун. В уяві виникла та квартира, ось її оголене тіло все в квітах вмощується між матрацом і ковдрою. Він стільки годин провів поряд з нею, а торкався лише пензлем.

Було боляче.

* * *

Коли він натиснув кнопку дзвінка квартири 709, було вже двадцять хвилин на десяту. Вийшла жінка і притишеним голосом сказала: «Джі-ву все питав про маму. Нещодавно заснув». Маленька дівчинка із заплетеними кісками, мабуть, у початкову школу вже ходить, простягла йому синів пластмасовий екскаватор. Він подякував сусідам, поклав іграшку до наплічника, відчинив двері й узяв сплячу дитину на руки. Обережно ніс сина до дитячої кімнати, і шлях здавався таким довгим. Спав той, мабуть, ще не дуже міцно, бо лиш торкнувся постелі, почулося прицмокування: смоктав пальчик, у темній кімнаті тишу порушував лиш цей звук.

Він пройшов до вітальні, ввімкнув світло, замкнув передні двері й сів на канапу. Посидів ось так, замислившись, зрештою пішов знову до дверей. Спустився ліфтом униз, сів у припарковану машину. Став ритися в сумці, перебирати плівки й альбом з малюнками, аж тут задзвонив телефон. Дружина притишеним голосом запитала:

— Як дитина?

— Він спить.

— А вечеряв?

— Мабуть, що так. Коли я прийшов, то він вже спав.

— To добре. Я приїду близько одинадцятої.

— Він так міцно спить, що я…

— Що?

— Я ще хочу до студії заглянути. Не все ще доробив. — Вона не відповідала. — Джі-ву точно не прокинеться. Він справді заснув міцно. Ти ж знаєш, він так спатиме до ранку.

Не відповідає.

— Ти слухаєш мене?

Мовчанка.

— Любий.

Дивно, здається, що вона плаче. А якщо там в магазині є ще хто-небудь? На неї це не схоже — отак на людях виставляти емоції, а як хто побачить?

Та вона вже заспокоїлась і відповіла йому з серцем:

— Якщо хочеш, то їдь. Я зачиняю крамницю і їду вже додому.

Повісила слухавку. А зазвичай яка б не була зайнята — першою розмову ніколи не закінчить. Йому стало ніяково, відчув укол провини і якийсь час сидів, клацаючи покришкою телефону. Думав було повернутися в дім і почекати дружину, та все ж передумав і завів двигун. В таку годину машин на вулицях небагато, то Ін-хай за двадцять хвилин приїде. Найпевніше, дитина міцно спатиме до самого ранку, нічого не трапиться. А може, він просто гнав від себе геть думку про те, що коли не поїде, то сидітиме в освітленій квартирі, чекатиме на дружину і побачить її похмурене обличчя.

Коли приїхав до студії, застав там Ч.

— О, ти так пізно! Я вже зібрався виходити.

Він сподівався, що Ч. тут не довго не крутитиметься. Дуже рідко траплялася можливість попрацювати на самоті, а бувало ж, вони тут і вчотирьох сиділи, та ще й усі сови.

Молодик збирав речі й надягав плащ, а він увімкнув комп’ютер. Побачивши дві плівки в руках, Ч. здивувався.

— Та ти щось записав!

— Еге ж.

У відповідь на цю небагатослівну відповідь Ч. посміхнувся.

— Хотілось би поглянути, коли ти завершиш роботу.

— Звісно.

Ч. жартома зобразив уклін, відчинив двері, різко замахав руками і промаршував геть, вочевидь, вдаючи ображеного на те, що ним знехтували. А він засміявся. Спіймав себе на думці, що дуже давно так не сміявся.

* * *

На ранок сонце вже височенько піднялося, коли він узяв до рук готову авторську плівку й вимкнув комп’ютер.

Записи виявилися навіть кращими, ніж сам собі уявляв. Зачаровували, захоплювали світло, її рухи, вся атмосфера. Спало на думку підібрати якусь музику, та потім вирішив: нехай так, краще буде, якщо те дійство відбуватиметься у вакуумі. Її м’які рухи, обдароване розкішними квітами оголене тіло з родимою плямкою на фоні тиші — це була беззвучна гармонія, яка перекликалася з чимось первісним і вічним.

Він поринув у монотонну роботу, і здавалося, що вона тривала вічно; не відходив, допоки не зробив до кінця, викурив уже пачку цигарок. А готовий ролик зайняв 4 хвилини 55 секунд. Стрічка починалася з зображення його руки, що розписувала оголену модель долі, потім камера доходила до затуманеної мітки, ледь охоплювала обличчя, риси якого так затінені, що годі впізнати, і зрештою зображення тануло.

Як же давно він не відчував цього виснаження від роботи й нічного неспання! Здавалося, що під повіки сипонули піску, а предмети навколо набули нових форм. Чорною ручкою підписав авторську плівку: «Монгольська мітка 1 — Квіти Ночі і Квіти Дня»

Коли робота була завершена, затулив руками очі. Його полонив образ, який, мабуть, ніколи не зможе втілити, але знав напевне, що на ньому стоятиме підпис «Монгольська мітка 2».

Картина, в якій сяючі розмальовані квітами голі чоловік і жінка займаються коханням, оповиті небувалою тишею. У тому вакуумі прозаїчні рухи переростають у сцени, що ввібрали й насилля, і ніжність, пізнання всього. Єдиний розкритий, оголений момент беззвучної чистоти, що сублімується з миром.

В голові снували думки, він тарабанив пальцями по готовій плівці. Якщо доведеться обрати для зйомки чоловіка, який буде займатися сексом з його своячкою, то це буде точно не він сам. Надто правильно оцінював своє кругле черевце, сальце на боках, відвислі сідниці та стегна.

Завів нарешті машину й поїхав до найближчої сауни, а не додому. Біля стійки отримав білу футболку й шорти та переодягнувся. Оглядав себе в дзеркалі. Ні, нічого думкою багатіти, це має бути хтось інший. Але хто ж тоді? Кого ж знайти для любощів із Джінг-хай? Він зніматиме не порнофільм, але якщо вони лише вдаватимуть рухи, це буде не те. Він прагне повної правдивості, а це означає злиття тіл. То хто ж тоді? Хто на таке погодиться? А як відреагує сама Джінг-хай?

Він знав, що дійшов до краю. Але тепер уже не міг спинитися. Ні, не хотів спинятися.

У сауні, розпарений і притомлений від пари, спробував заснути. Плин часу подвоювався, здавалося, що він сам утрапив до осереддя літньої ночі. Всі сили покинули виснажене тим єдиним забороненим образом тіло, і той же образ огорнув його враз теплим промінням.

* * *

Все ж заснув, а коли пробудився, першою побачив її. Вона лежала долі, мов опалий листок, що не встиг ще зів’янути, а шкіра блідо-зелена. Родима пляма зникла, натомість вся плоть покрита ясною зеленню.

Перевернув її лицем до себе. Від сліпучого сяйва, яке огортало тіло, аж примружився — воно линуло від обличчя. Він розвів їй ноги, і це було так легко, видно, що вона не спала. Коли увійшов у лоно, воно наповнилося і потекло зеленим соком, тим, який виділяють зібгані листочки. Через різкі кисло-солодкі пахощі скошеної трави стало важко дихати. Коли він кінчив, то побачив на пенісі зелені плями. Весь низ, і живіт, і стегна покрилися густим темним соком, який виділяла вона, а може, й він сам.

* * *

Знову телефонував їй, дослухався до тиші на тому боці лінії.

— Своячко…

О, цього разу, на щастя, барилася не довго. Голос звучав так, неначе зраділа його дзвінку. Чи йому то лише здалося?

— Ти вчора відпочила?

— Так.

— Я хотів тебе дещо попросити.

— Ну, добре.

— Ти уже змила з себе квіти?

— Ні.

Він зітхнув із полегшенням.

— Тоді можеш іще трошки почекати й не змивати? Лише до завтра. Вони ще триматимуться. Я… розумієш, я хочу ще раз тебе зняти.

Чи то вона засміялася? Якби ж побачити вираз обличчя! Може, усміхається?

— Я не хотіла, щоб вони змивалися, то не милася ще. Тепер мої сни припинилися. Якщо фарба згодом зійде, я сподіваюся, ти знову їх намалюєш.

Ох, як важко було зараз дослухатися до її слів! Він стиснув слухавку і пробурмотів: «Добре». Може, вона дійсно погодиться? Може, все ж дасть згоду на те, що він задумав?

— Якщо маєш час, ти не могла би завтра приїхати до студії в Сонбаї?

— Гаразд.

— І ще буде одна людина. Чоловік. Я хочу, щоб він роздягнувся, і я теж буду розписувати його тіло квітами. Ти не проти, правда? — вона й далі мовчала. Та ця довга тиша його вже не турбувала: напевне вона означала згоду.

— Добре.

Він поклав слухавку і став ходити по кімнаті, потираючи руки.

Зателефонував дружині. Мало приємного, та все ж треба.

— Де ти? — в її тоні було більше байдужості, ніж холоду.

— Вдома.

— Як там з роботою?

— Все ще працюю. Буду зайнятий аж до завтрашнього вечора.

— Зрозуміло. Ну… гляди, не перетрудися.

Він поклав слухавку. Краще б вона кричала і розлютилася на нього, докоряла і обзивала, як інші жінки. Вона так швидко здалася, його гнітила ця її звичка тримати всі образи в собі. Не знав, добре це чи погано, що вона завжди намагається бути такою розуміючою та розважливою. Ну що ж, він винен, це він сам безвідповідальний егоїст. Але зараз її терплячість і бажання робити все якнайкраще його гнітили, і він вважав їх швидше вадами характеру.

Та ось дивна суміш провини, жалкування та непевності минула. Настав час здійснити наступний етап плану.

— Ч., ти увечері приїдеш?

— Ні, я вчора там був. Сьогодні зроблю собі перерву…

— Справді? У мене є до тебе прохання.

— Яке ще прохання?

— Ти завтра вільний? Я збираюся завтра провести зйомку, — він пояснив, де знайти будинок М., хотів було додати, що було б дуже добре, якби у Ч. знайшовся вільний вечір, хоча це не й займе багато часу тощо, але потім передумав і просто запитав: — Ти ніби говорив, що хотів подивитися, що я зняв учора, так?

— Еге ж.

— То я зараз їду до студії, — і перервав зв’язок.

* * *

Ч. приїхав рано. Зазвичай він здавався лінькуватим, але сьогодні вперше виявив нетерпіння.

— Я просто тремчу.

Він приготував для Ч. чашку кави. В уяві роздягнув його. Добре, вони пасуватимуть одне одному.

Учора по обіді він показав Ч. готову плівку, і той аж нестямився.

— Я не можу повірити… це якісь чари! Як же тобі на думку таке могло спасти? Ти знаєш, я завжди про тебе думав як про пересічну людину, за це вже вибач, — і голос, і погляд — все говорило про доброзичливість, аж підозріло стало: невже він зараз щирий? — Це так відрізняється від твоїх попередніх робіт. Схоже, ніби ти піднявся на зовсім новий рівень. Які барви!

Він розумів, що Ч. перебільшував, як притаманно усім молодим, та загалом був із ним згоден. Раніше він теж гарно розумів красу барв, та все ж… А зараз кожною клітиною відчував інтенсивні відтінки, і це було так, ніби життя набуло нової потужності.

«Я звик бути темним» — колись його самовираження було саме таким. Я звик до темноти, я був у пітьмі. Колись він переживав монохромний світ, позбавлений кольорів, в його спокої таїлася своя краса, та вже туди не буде вороття. Проте не думалося про те як про втрату. Всією енергією заволоділо тепер нове захоплення, піднесення через переживання сьогоденного.

Слова Ч. його підбадьорили, та все ж, коли почав добирати слова, щоб висловити прохання, щоки запаленіли. Показав свої малюнки і театральну програмку, наважився просити Ч. позувати. Той збентежився.

— Ну, чому ж ти просиш мене? Та ж повно професійних натурників, можна найняти актора з театру чи ще кого!

— Твоє тіло якраз підходить. Якщо буде хтось накачаний — це буде не те. Ось саме ти — те, що потрібно.

— Ні, отак позувати, як ця жінка, — така робота не для мене. Ні.

— Ніхто не дізнається. Я не показуватиму обличчя. Та поглянь на неї — хіба ти не хочеш із нею зустрітися? Не бажаєш стати частиною, натхненням для такої роботи?

Ч. мав цілу ніч, щоб обдумати пропозицію, на ранок зателефонував і згодився. Насправді він ще й гадки не мав про те, яким був задум, про справжній статевий акт.

Зараз Ч. раз по раз виглядав у вікно й нервував.

— Вона трохи спізнюється, так?

Їм обом не терпілося. Вона запевняла, що сама знайде дорогу, тому й чекали у студії, а не пішли назустріч до метро.

— Я, мабуть, піду зустрічати, — сказав він, узяв джемпер і встав було, щоб іти, та в цей час почувся легенький стукіт у скляні двері. — А, ось і вона.

Ч. відставив чашку кави.

Цього разу на ній був пухнастий чорний светр і ті ж самі джинси. Розпущене чорне від природи волосся вологе, схоже, вона щойно мила голову. Вона поглянула на нього, на Ч. і засміялася.

— Я була дуже обережною, вода на квіти не потрапила, — пояснила, доторкнувшись до волосся.

Ч. посміхнувся, здавалося, він трохи заспокоївся, коли побачив, що вона така звичайна.

— Знімай одяг.

— Я? — Ч. вирячив очі.

— Її тіло вже розписане, тепер візьмемося за тебе. — Той нервово пирснув сміхом, відвернувся і зняв одяг. — Труси теж знімай.

Трохи завагався, але послухав. Тіло молодика було делікатним більше, ніж він сподівався. Плоть на диво світла і гладенька, обрамлена темним волоссям, що спускалося від пупа до стегон.

Він попросив його лягти долілиць, як і Джінг-хай, і почав від шиї вимальовувати квіти. Працював досить швидко. Великим пензлем зобразив світло-лілові гідрангії, неначе від сильного пориву вітру, вони заколихалися на спині.

— Перевернися.

А тепер центром обрав його пеніс, це була ніби маточка квітки, а чубчик навколо — то чашолистки, і розросталася звідси єдина темно-малинова квітка.

Поки він працював, Джінг-хай стежила за його рухами, попиваючи чай. Закінчивши малювати, помітив, як пеніс у центрі розпису злегка напружився.

Перевів трохи подих, потім устав і вправив нову плівку в камеру, розрахувавши так, щоб її вистачило надовго. Повернувся до жінки і попросив роздягатися.

Вона зняла одяг. Такого яскравого освітлення, як минулого разу, не було, але ясні розсипи розквітлих бутонів на персах променилися й сяяли. Вона чудово трималася, адже для неї бути оголеною — це природно. А Ч. був ніби в трансі.

Джінг-хай присунулася на колінах до чоловіка без жодних вказівок, а він теж підвівся назустріч. Між її спокійним тихим обличчям і сяючим тілом був якийсь дивний контраст.

— Що нам зараз робити? — обличчя Ч. паленіло. Було видно, що він нервував, бо доведеться виявляти активність, а член знову затвердів.

— Посадови її собі на коліна, — вирішив для себе, що казатиме просто «вона». — Притягни до себе. Та, блін, ти що, раніше ніколи цього не робив? Ви ж маєте бути акторами. Погладь їй груди, чи що.

Ч. витер чоло рукою. Поки він вагався, вона легенько повернулася обличчям і осідлала його. Однією рукою пригорнула його за спину, а другою почала пестити пурпуровий цвіт на його грудях. Тут їх було троє, чулося лиш легке дихання, а час полинув далі. В Ч. затверділи соски і з’явилась ерекція. А вона лащилася шиєю до його шиї, вони перепліталися в ніжності, мов пташата, це було так, неначе вона якимось чином побачила його ескізи, вгадала, робила саме те, що він хотів.

— Гарно. Справді, гарно. — Він зафіксував цю сцену під різними кутами, підбираючи найкращі ракурси. — Добре, продовжуйте. А тепер ось так обоє і приляжте.

Вона приклала руку до торса Ч. і легенько штовхнула на простирадло. Потяглася, стала гладити квіти, що розцвіли на грудях і животі, ніби визбирувала їх по одній, і поступово добиралася до його промежини. Камера рухалася услід, захоплювала темно-лілові квіти на спині, монгольську мітку, яка реагувала на її рухи. Він стиснув зуби. Ось воно, саме так він задумав, якби ж зараз іще…

У Ч. член уже встав, на обличчі читався вираз, неначе йому важко вже далі себе стримувати. Вона лягла тепер на живіт, грудьми торкаючись його, задок підняла вище. І все фіксувалося на плівку. Так, була тут непристойність — у тому, як вона по-кошачому вигинала спину, у білій шкірі живота Ч., у напруженому прутні. Зараз вони якось абстрактно скидалися на дві гігантські рослини. Коли вона повільно сіла знову, він наважився:

— А може… Я от думаю, — поглянув на неї, потім на Ч. — А ви б могли зробити це по-справжньому?

На її виду не завважив ані краплини шоку чи збентеження, а от Ч. раптово відштовхнув її, неначе від дотику все запалало. Намагаючись приховати пеніс, незграбно почав підводитися.

— Що? Ти що, хочеш знімати порнографію?

— Якщо ти не хочеш, то не треба. Та це було б так природно для вас обох…

— Ну, все, з мене досить, — Ч. уже підвівся.

— Та зачекай іще хвилину. Я нічого вже не буду просити вас робити. Все те ж саме, що й досі. — Поклав на плече молодика руку, та, видно, занадто притис, бо той вивернувся. — Ну, перестань. То й не потрібно було.

Пауза. Ч. ніби пом’якшав.

— Я розумію. Зрештою, я теж художник. Але таке, розумієш… Ні, а хто взагалі ця жінка? На повію не схожа. А якби й була нею, я б однаково не погодився, ясно?

— Я розумію, справді. Пробач.

Ч. повернувся й ліг на простирадло, проте сексуальна чуттєва атмосфера попередніх хвилин уже зникла. З виразом покори і прийняття кари на обличчі він обняв жінку і ліг на неї зверху. Їхні тіла переплелися, вона заплющила очі. Якби ж то Ч. погодився, вона б не була проти, тут не було сумніву.

— Спробуйте якось рухатися.

Повільно і якось болісно Ч. став рухатися вперед-назад, неприродно імітуючи статевий акт. Мелькали ступні Джінг-хай, вона обхопила ногами стегна Ч., була така жива і пристрасна, і цим неначе врівноважувала пасивність партнера. Це тривало хвилин десять — так багато для байдужого Ч. і так мало для нього. Хоча кілька вдалих ракурсів все ж вдалося знайти.

— Це вже все? — запитав молодик, весь червоний, та далеко не від збудження.

— Давайте ще раз. Це вже востаннє, — він затнувся. — Тепер іззаду. Нехай вона ляже на живіт. Це справді остання сцена. І найважливіша. Тільки не кажи, що ти не можеш.

В цьому місці Ч. вибухнув сміхом, і він прозвучав, як схлипування.

— Ні, все. Оце вже все. Я кладу цьому край, поки не стало ще гірше. Ти вже отримав досить натхнення. Тепер я розумію, як почуваються порноактори. Це все таке жалюгідне.

Спробував заспокоїти, торкнувся рукою плеча, та Ч. струсив руку і почав одягатися. З жалем спостерігав зі стиснутими зубами, як вируючі довершені квіти на тілі, праця його рук, зникають, ховаються за сорочкою пастельних кольорів.

— Не думай, що я не розумію, гаразд? Я не який там пуританин. Мені просто… Я не думав, що буде так ніяково. Погодився на це з цікавості, а зараз бачу, що не можу продовжувати. Якась частина мене має ще прокинутися, розумієш? Потрібен час. Вибач.

Видно, що Ч. був щирим, і це так вражало. Кивнув на прощання, поглянув здалеку в її бік і швидко пішов до дверей.

* * *

Загурчала машина Ч., він поїхав. Лишилося сказати їй: «Пробач». Вона не відповіла. Одягла светр, взялася до джинсів. І захихотіла, зібравшись застебнути змійку.

— Чому ти смієшся?

— Бо я вся аж мокра.

Він вражено дивився на неї, мов прибитий. Не застібала змійку, ніби вагаючись, одягати джинси до кінця чи взагалі їх зняти. Врешті до нього дійшло, що досі тримає камеру в руках. Поставив її, підійшов до дверей і замкнув їх за Ч., про всяк випадок накинув і ланцюжок. Далі майже підбіг до жінки, обхопив, і вони разом лягли на простирадло. Та коли стягував із неї джинси, то почув:

— Ні.

Не лише словом відмовила — різко вивернулася, встала, одяглася. А він спостерігав, як застібає змійку, ґудзик, потім сам устав, підійшов, обхопив і притиснув жадане тіло жінки до стіни. Почав цілувати, провів по губах язиком, та вона знову його відштовхнула.

— Чому ж ні? Через те, що я твій свояк?

— Ні, це тут ні до чого.

— Тоді чому? Ти сама сказала, що вся аж мокра. — Вона мовчала. — Тобі що, той пацан сподобався?

— Та не він. Це через квіти.

— Квіти?

Вона раптом зблідла, неначе від страху. Нижня губа, щойно закушена, напухла і ледь тремтіла.

— Мені справді хотілося цього. Я жадала, як ще ніколи в житті. Саме через квіти на його тілі я не могла себе стримати. Ось так.

Вона відвернулася і попростувала до дверей, стала взувати кросівки, а він проводжав її поглядом і врешті вигукнув, бо не міг вже втамувати зойк:

— А якщо я буду розписаний квітами, ти погодишся?

Вона поглянула на нього, здається, як співучасниця.

— І можна буде знімати?

Вона засміялася. Легенько, так, ніби вже не існувало жодних обмежень чи меж, нічого не мало значення. А може, то була легка насмішка.

* * *

Краще б я помер.

Краще б я помер.

То помри.

Не міг збагнути, чому з очей котилися сльози. Руки стискали кермо, ввімкнув двірники на лобовому склі, щоб стерти краплини, та потім допетрав, що не те заважає йому дивитися. Не розумів, чому ота фраза «Краще б я помер» свердлила мозок, постійно виникала в голові. Чому слідом десь береться ота відповідь «То помри», хто ж там всередині нього самого сидить і відповідає? Не розумів, як вдається цією простою мантрою, діалогом між двома незнайомцями, полікувати тремтяче тіло.

Він опустив скло вікон і зліва, і справа. Гамір нічної дороги вривався досередини, а машина мчала в ніч. Дрож почався від рук і поширився по всьому тілу, зуби зціпилися, нога тиснула на акселератор. Безтямно поглядав на спідометр і витирав очі тремтячими пальцями.

* * *

П. підійшла до головного входу висотки, де жила. На ній білий светр поверх чорної сукні. Вони колись чотири роки зустрічалися, поки вона його не покинула. Згодом вийшла заміж за колишнього однокласника, який став юристом. Він і забезпечував сім’ю, а вона успішно поєднувала сімейне життя зі своєю роботою. Уже провела кілька власних виставок, серед поціновувачів стилю гангнам завоювала собі ім’я, тим самим викликавши потік заздрощів з боку знайомих.

Ввімкнув передні габаритні та аварійні вогні, й вона врешті помітила машину. Під’їхав до входу, гукнув: «Сідай».

— Слухай, мене тут можуть впізнати, навіть консьєрж знає в обличчя. Що це тобі знадобилося серед ночі?

— Просто сідай. Маю щось розповісти. — Вона знехотя сіла. — Я розумію, вже стільки часу минуло. Вибач, що я так зненацька тебе покликав.

— Ти маєш рацію, справді багато. А на тебе це не схоже. Щось не віриться, що тобі враз захотілося побачитися.

Він нетерпляче почухав лоба.

— У мене до тебе прохання.

— Продовжуй.

— Та довго розказувати. Може, поїдемо до твоєї студії? Вона далеко?

— Хвилин п’ять пішки. Та скажи вже, що відбувається! — П. аж крикнула вимогливо, їй потрібна була негайна відповідь. В неї завжди була запальна вдача. Він зараз аж порадів її життєрадісності, її сильному характеру, які колись вважав обтяжливими. Враз потягнуло до неї, захотів було обійняти, та це бажання вмить і зникло. Це була бліда згадка про колишні почуття.

* * *

— Добре, що сьогодні вночі чоловік працює, — промовила П., вмикаючи світло у студії. — Інакше б ми мали купу неприємностей.

— Ось, поглянь на ті ескізи, про які я згадував, — простягнув їх, і вона дуже уважно стала їх розглядати.

— Цікаво. Знаєш, я здивована. Я не думала, що ти так володієш кольорами. Отже, — вона потерла підборіддя, — це вже поворотний момент. Гадаєш, що зможеш таку роботу показати? Ти знаєш, що в тебе було прізвисько «сором’язливий наречений»? Такий прямий і розсудливий завжди… Це мені в тобі так подобалося. — Вона розглядала його зблизька крізь окуляри. — Я розумію, тобі хочеться втілити ці ескізи, але ти не думаєш, що це буде занадто екстремально? Звісно, не мені тобі говорити, але варто зважити всі «за» і «проти».

Не хотілося вступати в суперечку, то мовчки почав роздягатися. П. трохи здивувалася і заходилася змішувати фарби на палітрі й підбирати пензлі. Пробурмотіла лиш:

— Давненько я тебе не бачила голим.

Повільно, ніби через силу, почала розписувати тіло. Пензель був холодним, та все ж його легкі доторки лоскотали, відчувалася відсторонена турбота.

— Намагатимусь, щоб мій стиль не проявлявся тут. Мені теж подобаються квіти, свого часу я їх багато малювала, але в твоїх стільки енергії. Постараюсь втілити саме твої ескізи.

Вже далеко за північ П. оголосила, що нарешті завершила роботу. Тремтячи від холоду, він подякував.

— Якби ж тут було дзеркало, то я б показала.

Він оглянув свій торс, живіт, ноги, покриті великими червоними квітами. На шкірі повиступали сироти.

— Мені подобається. У тебе краще виходить, ніж у мене.

— Не впевнена, чи ззаду добре вийшло, здається, ти головний акцент робив на спині.

— Впевнений, що все чудово. Ти виправдала свою репутацію.

— Я постаралася передати твою ідею, та все ж не втрималася і додала дещо від себе, так уже вийшло.

— Дуже тобі вдячний.

В цьому місці П. нарешті засміялася:

— А знаєш, коли ти зняв одяг, це мене трохи завело…

— О-о-о? — байдуже запитав, а сам поспіхом одягався. Тепер у светрі стало хоч тепліше, проте тіло й досі було задубілим.

— А от тепер чомусь…

— Що?

— Це може здатися неправильним. Я бачу твоє тіло, все в квітах, і мені тебе шкода чи що. Ніколи раніше не почувалася так із тобою, — жінка підійшла і допомогла застебнути ґудзики на сорочці. — Ну, то хоч на поцілунок я заслужила? А то підняв мене посеред ночі…

Не чекаючи на відповідь, притиснулася губами. Цей поцілунок був як палімпсест, кульмінація всього, тих незліченних поцілунків, що у них колись були. Хотілося розплакатися чи то від щасливих спогадів, чи від вдячності, чи від страху перед межею, яку він збирався перетнути.

* * *

Було вже дуже пізно, то він не дзвонив у двері, а тихенько постукав. Не чекаючи на відповідь, повернув ручку. Як і слід було сподіватися, двері відчинилися.

Зайшов до темної вітальні. Крізь скляні двері веранди туманно сочилися вуличні вогні, та все одно нічого не було видно. Вдарився ногою об шафку для взуття.

— Ти спиш?

Все обладнання для зйомки лишив біля вхідних дверей; ніс багато — і в руках, і на плечі. Зняв черевики й поглянув у куток на темний силует жінки, що там сиділа. Хоч було темно, та він вгадував, що вона голісінька. Піднялася і пішла назустріч.

— Мені ввімкнути світло? — запитав охриплим від жадання голосом.

— Ти пахнеш фарбами.

Він застогнав і потягнувся до неї, забув і про світло, і про камеру, про все. Більше зараз не існувало нічого.

Поспіхом розстібаючи сорочку, опустився з нею на постіль, обціловуючи вуста і носик, другою рукою пестив груди. Обірвані останні ґудзики розлетілися самі, на них не було часу.

Коли нарешті оголився, розвів їй ноги і ввійшов у лоно. Десь узявся протяжний хрип, неначе в дикої тварини, потім перейшов у крик і стогін. Раптом дійшло: ті звуки видавав він сам, і це здивувало: під час сексу ще ніколи не стогнав, вважав, що то все для звабливих молоденьких жіночок. Та ось аж із болем випустив струмінь сімені в пульсуючу вологу піхву й упав, немов у забуття.

* * *

— Пробач, — потягнувся до її обличчя в мороці кімнати.

— Можна ввімкнути світло? — запитала досить розважливо.

— Навіщо?

— Я хочу гарно тебе роздивитися.

Джінг-хай підвелась на ноги і пішла до вимикача. Видно, що зовсім не стомилася, акт тривав не більш як п’ять хвилин, все робив тільки він сам.

Замружився від сліпучого світла ламп. Поморгав, чекаючи, поки очі звикнуть. Вона сперлась об стіну і стояла там, із квітами по всьому прекрасному тілу. Враз, ніби побачивши себе збоку, прикрив пузце, спробував його втягнути.

— Не прикривай, мені подобається. Здасться, ніби пелюсточки зморщилися. — Повільно наблизилася. Нагнулася і почала пестити квіти на його тілі, так як раніше з Ч. Все ще оголений, промовивши: «Хвилинку», встав і пішов до складеного відеообладнання. Досить низько опустив підставку, навів камеру, забрав геть матрац, а натомість простелив біле простирадло, яке приніс із собою. Налаштував освітлення так, як було на попередній зйомці.

— Ти можеш лягти?

Коли лягала, прослідкував, як і де вони лежатимуть, і відповідно налаштував камеру.

Під сліпучо-яскравим світлом вона лежала долі. Він обережно опустився на неї. І що, будуть їхні тіла, немов переплетені пелюстки? Чи скидатимуться на єдине тіло-гібрид рослини, тварини і людини?

Кожного разу зі зміною пози він налаштовував камеру. Знайшов близький ракурс і близько показав її сідниці, а потім ввійшов у неї ззаду — від чого відмовився Ч. Спочатку оцінив, який вигляд вони матимуть у кадрі, а потім почав рухатись.

Все просто ідеально. Точнісінько як на його малюнках. Над родимою плямою то нависала, то віддалялася велетенська червона квітка, то виринав, то ховався його прутень із серединки квітки. Їх єднання мало привабливу природу, це був союз страхітливий і водночас прекрасний. Як тільки заплющував очі, в уяві виникало власне тіло, від живота до колін зелене, покрите густим трав’яним соком.

Неймовірне задоволення розливалося по тілу, він здригався, а вона розплакалася. «Назавжди, все це назавжди». За півгодини від неї не почув і стогону, тільки губи ледь дрижали, очі тримала заплющеними, віддавалася йому тихо, її екстаз виявлявся лише в рухах тіла. Тепер кінець. Він сів. Все ще обіймаючи її, потягнувся до камери і вимкнув.

Той образ на плівці можна було повторювати без кінця, не показуючи ні закінчення, ні апогею. Саме на цьому місці фільм закінчувався. А її пригортав, поки не припинила схлипувати, потім обережно опустив на постіль. В останні хвилини вона стогнала крізь зуби, різко скрикувала, задихаючись, вигукнула: «Спинись!», а насамкінець знову плакала.

А потім стало тихо.

* * *

У досвітній млі він лизав їй сіднички.

— Якби ж мені її перенести на мій язик.

— Що?

— Ось цю монгольську мітку, — вона повернулася і глянула здивовано. — Як це вона досі в тебе ще є?

— Я не знаю, раніше думала, що таке є в усіх. А якось була в публічній лазні й зрозуміла, що тільки в мене.

Він ще потримав її за талію, погладжував мітку і мріяв, щоб перенести її на свою шкіру, неначе печатку. Я хочу тебе проковтнути, ти перетечеш у мене, будеш пливти по венах.

— Хоч тепер хоч мої сни припиняться? — пробурмотіла вона, а голос ледве чутний.

— Сни? А, обличчя… так, ти ж говорила, що було якесь лице, правда? — він говорив, а сонливість вже починала охоплювати натомлене тіло. — А яке саме, чиє обличчя?

— Воно щоразу інше. Інколи здається знайомим. А то ніби ніколи не бачила. Іноді закривавлене, а часом схоже на голову тлілого трупа.

Заглянув їй в очі, хоч його власні вже злипалися. А вона зовсім не здавалася втомленою, через спогад очі стривожені.

— Я думала, що весь той жах був через те, що їм м’ясо. Вирішила, що припиню їсти й ті образи зникнуть. Але це не допомогло. — Він намагався сконцентруватися на її словах, та від неспання злипалися очі. — А тепер я знаю. Те лице у мене в животі. Але я більше не боюся. Вже нічого боятися.

Котра ж це година? Поглянув на мобільник, витягнувши його з кишені джемпера, якого вчора зібгав і кинув у куток: перша пополудні. Заснути сьогодні вдалося близько шостої ранку, виходить, спав, як убитий, майже сім годин поспіль. Надягнув труси і штани й став збирати приладдя. Спакував підставку-триногу, спалах, а от камери десь не було. Пам’ятав, що після зйомок поклав її аж біля вхідних дверей, щоб ненароком не зачепити, та зараз її ніде не було видно. Може, то вона вранці прокинулася і кудись переклала? Пішов поглянути іще в кухні. Прямував до раковини за перегородкою, коли раптом побачив, як щось виблискує на підлозі. Шестиміліметрова плівка з камери валялася долі. Дивно. Протер очі й нарешті роззирнувся. За столом, поклавши голову на складені руки, сиділа жінка. Його дружина.

Біля ліктя на столі запакований контейнер для сніданків, пальці стискають мобільний телефон. Вочевидь, почула, як він увійшов, та не ворухнулася.

— Д-дорогенька, — пролепетав. В голові все неначе пливло, цього просто не могло бути. Тепер вона, нарешті, звелася на ноги, та ближче підходити не збиралася. Натомість трималася подалі від нього, ніби відгородившись столом.

— Я довго вже не отримувала від Джінг-хай жодних звісток, то вирішила заїхати сюди по дорозі до крамниці. Бачиш, он якраз приготувала їй овочі, — голос аж бринів від напруги, вона щосили намагалася опанувати себе, наче це їй зараз доводилося виправдовуватись. Цей тон він добре знав. За сильним низьким повільним голосом ховався вибух емоцій.

— Двері були незамкнені, то я зайшла. Потім побачила Джінг-хай, всю розцяцьковану, й подумала: «От дивина». Тебе спершу не впізнала, бо ж відвернувся до стіни і накрився ковдрою. — Телефон вона все ще тримала в руці, рука помітно тремтіла. — Я подумала було, що Джінг-хай підчепила собі якого чоловіка чи знову з глузду з’їхала, бо все оте на тілі. Знаю, мені треба було зразу йти звідси, але ще не відомо, ким би виявився коханець, може, сестрі знадобиться моя допомога… Потім під дверима помітила камеру, підняла, перемотала плівку, як ти мене колись давно вчив, — зараз вона вже майже втрачала контроль над собою, видавлювала останні краплі мужності, щоб продовжувати. — А потім на плівці побачила тебе.

Обличчя, здавалося, скам’яніло, а от очі видавали шок, страх і відчай, їх не можна було описати словами. До нього раптом дійшло, що їй, певне, його оголений торс здається бридким, і став шукати сорочку.

Зібгана у жмут, вона лежала коло ванної.

— Люба, я все поясню. Тобі нелегко буде зрозуміти, та…

Вона різко перервала його, підвищивши голос:

— Я викликала швидку допомогу.

— Що? — здивовано підняв брови й почав підходити ближче. Вона відступила.

— І тобі, і Джінг-хай явно потрібна допомога лікарів.

Лише через кілька секунд зрозумів, що вона говорила цілком серйозно.

— Що ти кажеш? Ти збираєшся відправити мене в божевільню?

Тут із кімнати почулося скрипіння матраца. Обоє затамували подих. Відкинувши простирадло, піднялася Джінг-хай, зовсім гола. З очей дружини вже текли сльози.

— Покидьок, — проривалося через схлипування. — Та ти поглянь на неї. Вона ж хвора на голову. Як ти міг?

Досі Джінг-хай, здавалося, і не завважила присутності сестри, а тепер подивилася на неї відсторонено, без жодного виразу.

Повільно повернулась до них спиною й пішла на веранду. Від’їхали двері, й холодне повітря заповзло до кімнати. Очі спинилися на монгольській мітці, зараз блідо-голубій із засохлими плямами його слини та сперми. Раптом він усім єством відчув, ніби став неймовірно старим, усе на світі пережив, і вже нічого не лишилося, навіть смерті не боявся.

Вона обіперлася оголеними сяючими персами на поручні балкона, проміння пестило її ноги, всі в жовтих пелюстках, сонце і вітер кохалися з її тілом. Почув сирену швидкої допомоги, вигуки, галас дітей, гомін вулиці за вікном, на сходовому майданчику почувся тупіт ніг.

Можна було, слід було кинутися до балкона, перестрибнути оті поручні та, пролетівши три поверхи вниз, розбити голову. Лише тут був вихід: отак разом покінчити з усім. Та він і далі стояв, прикипівши на місці, неначе переживав останні хвилини життя, милувався її тілом, що було променистою квіткою і зараз сяяло набагато яскравіше за ті кадри, які він записав уночі.

Дерева у вогні

Вона стоїть і дивиться на омитий дощем шлях. Це зупинка автобуса неподалік від терміналу «Масеок». Повз неї по швидкісній трасі з гуркотом проносяться велетенські фури. По парасольці так сильно туркотять краплини дощу, що здається, ніби вони ось-ось прорвуть тканину.

Вона вже не юна, і красунею важко назвати. Привабливий вигин шиї, відкритий дружелюбний погляд, світлий макіяж у натуральних тонах на обличчі, бездоганна ошатна блузка. Завдяки загальному приємному враженню менш помітні тіні, що затьмарюють її обличчя.

В очах спалахує вогник: вгледіла автобус. Підійшла до краю тротуару; автобус, який щойно мчав по трасі, вже загальмував.

— Ви їдете до лікарні для душевнохворих в Чуксеонг?

Середнього віку водій киває і показує жестом, щоб заходила. Ін-хай платить за проїзд і оглядає салон у пошуках вільного місця. Пасажири з цікавістю оглядають її саму: хто вона — пацієнтка чи медсестра? Зовні не помічають нічого дивного. А вона уже звикла, ховає очі від цих оцінюючих поглядів, у яких причаїлися підозра, острах, відраза й цікавість.

Струшує із парасольки краплі. Долівка в автобусі мокра, чорна й лискуча. Еге, злива така, що під парасолькою не дуже і сховаєшся: і блузка, і штани вже намокли. Автобус знову набирає швидкість. Ледь втримуючи рівновагу, вона човгає проходом, видивляючись, де б сісти. Знаходить поряд два вільних місця, сідає коло вікна. Витягує з сумочки серветки і протирає запітніле віконце. Споглядає довгі патьоки від дощових струменів, вони добре заспокоюють, це знають всі, хто звик бути на самоті. Ось під’їжджають вже до Масеока, обабіч дороги буяють дерева, що зацвіли у червні. Ці густі нетрі під зливою здаються чимось схожими на розжирілого звіра, який стримує гарчання. Ближче до Чуксеонга дорога звужується і звивисто піднімається вгору, а вологий ліс наближається. Позаду лишається підніжжя гори — може, саме в тих лісах три місяці тому знайшли Джінг-хай? Швидко вигулькують і знову ховаються темні вологі прогалини за шатром зеленого листя. Вона одвертається від вікна.

Працівники лікарні повідомили, що Джінг-хай зникла в той час, коли пацієнти могли вийти на тривалу прогулянку, — з другої по третю годину пополудні. Та й то виходили вони не щодня, а лише тоді, коли хмари, які здалеку виднілися на горі, не доходили сюди, і не всі, а лише ті, кого вважали стабільними. І коли медсестри о третій перевіряли, чи всі повернулися, то її не виявилося. Кажуть, саме тоді й злива почалася. Підняли по тривозі весь персонал. Виставили блокпост біля автобусної зупинки. Коли хтось тікав із лікарні, то обирав два шляхи: або добирався дорогою до Масеока внизу, або навпаки, забирався далі у гори.

Після обіду дощ став іще сильнішим. Був березень, і вечоріло швидко. На щастя, одна з медсестер випадково натрапила на Джінг-хай, обшукуючи ближню гору; це дійсно було дивовижно, як сказав лікар. На схилі гори, в самій гущавині, стояла, як стовп, промокла від дощу, серед дерев, сама, як лискуче дерево. Там на неї й натрапили.

Про втечу Джінг-хай їй повідомили о четвертій пополудні. Вона залишилася вдома із п’ятирічним Джі-ву, який температурив ось уже кілька днів, і саме повела його на рентген. Хлопчина рішуче став перед апаратом, позираючи то на неї, то на лікаря.

— Міс Кім Ін-хай?

— Слухаю.

— Я медсестра Кім Джінг-хай.

Це вперше до неї зателефонували на мобільний з лікарні. Зазвичай вона сама зрідка дзвонила, щоб звірити час відвідування чи запитати про стан сестри. Стриманим голосом, не видаючи серйозності ситуації, медсестра повідомила їй про те, що Джінг-хай зникла.

— Ми робимо все можливе, щоб її знайти, а ви, будь ласка, одразу повідомте нам, якщо вона з’явиться, — і перш ніж перервати зв’язок, ще запитала: — А нема у вас іншої адреси, куди ще вона могла б поїхати, може, до батьків?

— Вони живуть у селі… якщо потрібно, я їм передзвоню, — закрила телефон і поклала до сумки, увійшла до рентген-кабінету і пригорнула сина. Він схуднув за останні дні, тільце здалося легеньким і гарячим.

— Мамо, я тримався добре, — личко почервоніло в очікуванні схвалення. А може, то через лихоманку.

— Правда-правда, він навіть не поворухнувся.

І ще лікар повідомив, що це не запалення легень. Тут вже вона обійняла хлопчика, перебігла з ним під дощем до таксі та й поїхали додому. Швиденько викупала, дала каші та ліків, поклала спати рано. В голові не лишалося місця, щоб думати ще про зниклу сестру. Ось уже п’ять днів добре не висипалася, відколи хворів син. А тепер побоювалася, що як не спаде температура, то доведеться його класти в лікарню. Саме збирала одяг Джі-ву, перевіряла, чи на місці медична страховка, як знову задзвонив телефон. Була дев’ята вечора.

— Ми її знайшли.

— Дякувати Богу. Я приїду наступного тижня, як звичайно, — подякувала щиро, хоч і притишеним голосом. Тільки коли відключилася, то подумала, що дощ, який не припиняється вже ось кілька днів поспіль, там, у горах, де знайшли сестру, теж ішов. Знову між їхніми життями виникає невиразний короткий зв’язок.

Та можна й не напружуватися, щоб уявити ту картину, хоча й ніколи не бачену. Всю ніч вона прикладала до гарячого синового чола вологу шматину, на кілька хвилин поринала не в сон, а ніби в забуття, і їй марилося дерево: воно бовваніло під дощем, неначе дух кого померлого. Чорний дощ, чорний ліс, сіра промокла наскрізь лікарняна піжама. Мокре волосся. Чорний схил гори. Мов примара, непорушно стоїть Джінг-хай, первісна маса з пітьми й вологи.

Займалося на ранок, Ін-хай долонею помацала синові лоба і з полегшенням зітхнула: жар спав. Звелася на ноги й вийшла зі спальні, поглядаючи за вікно лоджії, де рожевів світанок.

Скрутилася калачиком і спробувала заснути, поки не прокинеться Джі-ву: треба подрімати, хай навіть і годинку.

Поглянь, сестро, я вмію робити стійку на руках, а з моїх рук простягається коріння… і вростає у землю. Безкінечно, безмежно… а ось я розводжу ноги все ширше і хочу, щоб із мого лона виростали квіти…

Вчувався голос Джінг-хай, коли та металася між сном і пробудженням, голос низький, м’який, потім по-дитячому безпосередній і, нарешті сплутаний і невиразний, майже тваринний звук. Настрахано розплющила очі, якісь незнані, не бачені досі жахіття терзали її ще довго, а потім нарешті заснула. Цього разу стояла перед дзеркалом у ванній, бачила, як із лівого ока капає кров. Миттю кинулася кров витирати, але дивно — відображення не ворухнулося, криваве око втупилося й не кліпало.

Закашлявся Джі-ву, Ін-хай підхопилася на ноги й поспішила до спальні. Колись давно он там в куточку примостилася було Джінг-хай… та вже час її викинути з голови. Обхопила ручку сина, притулилася, ніби граючись, прошепотіла: «Все гаразд», невідомо кого заспокоюючи: дитину чи себе саму.

* * *

Автобус уже під’їжджає, спиняється. Ін-хай виходить і розкриває парасольку. Вона тут остання пасажирка. Автобус відразу ж набирає швидкість.

В цьому місці вузька дорога роздвоювалася: одна частина й далі вела на гору. А їй ще лишилося пройти через майже п’ятдесятиметровий тунель, за ним уже виднілася будівля лікарні, обрамлена гірським краєвидом. Дощ усе періщив, та його хляпотіння уже не було таким страхітливим. Щоб не замочити в калюжах штани, вона нахилилася й підкотила їх. Помітила чахлі злинки-маргаритки, які пробилися крізь асфальт. Перехопила зручніше важку торбину, розправила плечі, підняла парасольку й пішла до лікарні.

Останнім часом вона щосереди навідує сестру, а перед тим, як та втекла з лікарні, здавалося, що досить і одного разу на місяць. Цією ось дорогою вона вже переносила безліч гостинців: то були фрукти, рисова здоба, засмажений тофу, начинений маринованим рисом. Шлях, як завжди, безлюдний, не видко ні пішоходів, ані транспорту. У кімнаті для відвідування вона викладала наїдки, а Джінг-хай тихо й без жодних емоцій клала їх до рота й жувала, була слухняною, ніби та дитина, яка чемно виконує все, що їй загадали. Лиш коли Ін-хай поправляла сестрі пасма волосся, та підводила погляд і злегка усміхалася. В такі моменти здавалося, що все вже минулося, і серце хоч трохи пом’якшувалося. Може, хай би й жила отак? Тут можна було не розмовляти, якщо не хотілося; коли була відраза до м’яса, можна було його не їсти. Може, хай би так і лишалося, оцих нечастих візитів було й досить?

Між сестрами була різниця в чотири роки, досить значна, щоб не стати супротивницями в дитинстві. Частенько щічки сестер палали від ляпасів запального батька, й у Ін-хай виникало почуття відповідальності, схоже навіть на материнське, за молодшу сестру, у неї вистачало енергії приглядати за меншою. Не зогледілась, як сестричка, що постійно ходила із позбиваними ліктями та колінцями, виросла й вийшла заміж. Не давало спокою лишень те, що з роками Джінг-хай ставала все більш відлюдькуватою. Це правда, було їй завжди притаманне, та коли того вимагали обставини, вона бувала і веселою, і товариською. З часом її стало важко зрозуміти. Так важко, що інколи вона здавалася зовсім чужою.

Через день-два по народженні Джі-ву вона прийшла до лікарні радше навідати свого першого племінника, аніж привітати сестру. І пробурмотіла собі під ніс: «Я ще ніколи не бачила такої манюсінької дитинки. Так ось які вони бувають, коли народяться!»

У спокійній усмішці, що грала на її устах, вбачалося щось невизначене, це бувало тоді, коли вона, здавалося, заглиблювалася в себе й ставала дуже далекою від того, що відбувалося, а обличчя під маскою самовладання видавалося нещасним. Стан сестри відрізнявся від звичної меланхолії її чоловіка, та все ж якимось чином у них була спільна проблема, вони обоє все більше поринали в тишу.

Вона спускається до переходу. Через негоду зараз він темніший, ніж зазвичай. Складає парасольку і йде, а кроки відлунюють у напівтьмі-напівсвітлі. Зі стіни здіймається не бачена досі велика плямиста міль. Неначе відчувши, що її виявлено, міль складає крильця й розчиняється на тьмяній стелі тунелю.

Чоловік, бувало, любив фільмувати усе, що літало. І метеликів, і літаки, і птахів, і мух. Невідомо нащо, він у своїх роботах подавав кадри польоту без будь-якого зв’язку з попередніми сюжетами. Коли справа стосувалася мистецтва, він іноді бував непрофесіоналом. Одного разу вона все ж запитала, навіщо в кінці сюжету про руйнацію, плач і поховання він подав зображення тіні птаха, що ширяв у небі. У відповідь почула:

— Тому. Я просто додав політ у кінці. Я подумав, що так буде добре.

А далі знову знайома мовчанка.

Чи вона коли по-справжньому розуміла свого чоловіка у такі ось хвилини, коли цю мовчанку неможливо було пробити? Якийсь час їй здавалося, що допоможе в цьому його мистецтво, його відеороботи. До знайомства вона й гадки не мала, що такий вид мистецтва існує взагалі. Та як би не старалася, ця сторона залишалася для неї непізнаною. Нічого не прояснялося.

Пригадався день їхнього знайомства. Він зайшов до її крамниці, через плече висіла важкенька торбина з камерою. На обличчі дво-триденна щетина, сам худий, мов стеблина. Вибрав крем для гоління, поставив на прилавок, і сам, украй виснажений, обіперся на скло. Здавалося, що ось-ось знепритомніє, ще й стільницю за собою потягне. Дуже дивно повелася вона сама. Доти не мала ні з ким іще стосунків, а тут запитала: «Ви вже обідали?» Важко описати той здивований і безсилий погляд, який він затримав на ній. Саме його беззахисність притягувала до себе.

Від того дня вона прагнула лише докласти власних сил для того, щоб він спочив. Та хоч і віддавала всю себе, і після одруження також, він однаково завжди мав стомлений вигляд. Був завжди заклопотаний власними справами, а коли яку часину проводив удома, то здавалося, ніби він не прийшов у власний дім, а просто як подорожній заглянув, щоб якось ніч перебути. А коли настав спад у творчості, то його мовчазність набула нових якостей: стала важкою, мов скеля, і вперто пружною, як гума.

Щоб те зрозуміти, багато часу не знадобилося, хотілося якось зарадити, проте лиш їй самій, а не йому. Може, вона в його виснаженості вбачала відображення власної долі, коли в дев’ятнадцять років залишила домівку й пішла у світ, заробляла на життя в Сеулі й покладалася лише на власні сили?

Вона не могла із впевненістю сказати, що ж її так у чоловікові притягувало та чи й справді вже так кохала, ніколи не було впевненості й у його почуттях до неї самої. Здавалося, що він звик завжди на неї покладатися, сам до життя був якось мало пристосований, і воно часто йому ставило підніжки. Він був чесний аж до наївності, якесь перебільшення чи лестощі — то все не для нього. Завжди був добрий із нею, ніколи й голосу не піднімав, поглядав інколи зі щирою повагою. Ще до весілля часто говорив: «Я тебе не заслуговую. Ти така добра, стабільна, спокійна, абсолютно всьому даєш раду і через те все здається простішим».

Повага — ось що означали його слова, і вони фактично були зізнанням, хоча навіть віддалено не нагадували зізнання в коханні.

Мабуть, єдиним, у чому він по-справжньому кохався, були його зйомки, образи, які він уже зняв, а потім нові, ті, що мав знімати. Коли вперше побувала на його виставці, то була вражена: як це чоловік, який мав такий вигляд, ніби от-от зомліє, міг тягати свою камеру по всіх усюдах, попри всі можливі труднощі? Важко уявити, знаючи його на диво спокійну вдачу, як він веде складні перемовини, добивається дозволу відвідати різні небезпечні місця, як у нього вистачає мужності та сміливості деякі кадри і зняти, й демонструвати. Зрештою, їй просто важко було повірити, що у нього вистачало енергії все ж довести свій задум до кінця, втілити його.

Один випадок закарбувався в пам’яті. Синові невдовзі мав виповнитися рочок, він тільки-но почав ходити. Чоловік знімав на камеру невпевнені кроки малюка по теплій від сонячних променів долівці вітальні. Коли зняв, вона вхопила Джі-ву на руки, притиснула вуста до голівки.

З сяючими очима і якоюсь незбагненною усмішкою він промовив:

— Щоразу, як Джі-ву робить новий крок, я би хотів зняти, як колись бачив у стрічці Хаяо Міядзакі, що у нього з-під ніг виростають квіти. А ні, краще метелики, і щоб зняти на камеру десь на галявинці.

І далі торохтів, схвильований своєю ідеєю; він вчив її знімати на камеру, перемотав плівку і показав щойно відзняті кадри.

— Тобі й сину слід вдягнутися в усе біле. Хоча ні, краще, щоб на вас було лахміття, щось старе, зношене… ага, так, це воно: бідняки — мати й дитина — в садочку, й щоразу, як дитя робить невпевнений крок, з-під ніг розлітатимуться різнокольорові метелики.

Та в них не було садочка, та й Джі-ву швидко підріс, вже так мило не дибав. А ідею відеофільму про перші дитячі кроки серед метеликів так і не було втілено в життя.

В якийсь момент він іще більше заглибився у свої роботи. Залишався вечорами у себе в студії, не приходив додому навіть у вихідні, а показати, що він там створив, не мав чого. Бродив десь вулицями, аж черевики стоптував. Інколи, прокинувшись рано-вранці, вона бувала вражена, знайшовши чоловіка повністю вдягненим у ванні, порожній, без води, — він там спав.

Після того, як чоловік їх покинув, син частенько питав:

— У нашій сім’ї є тато? — щоправда, той так мало часу проводив з ними, що це ж питання чула від сина, коли він із ними ще жив. Вона коротко відповідала: — Ні, — а потім беззвучно додавала. — Зовсім немає. Лише ти і я. І цього поки що досить.

* * *

Під дощем самотньо і печально стоять лікарняні будівлі. Темнішими і суворішими, ніж зазвичай, здаються бетонні стіни. На першому й другому поверхах на вікнах залізні ґрати, і багатьом пацієнтам подобається виглядати надвір, просовуючи лице між прутами. У погожі дні на це не звертаєш уваги, та в таку погоду впадає в око, що кілька облич сіріють он за ґратами, спостерігають за дощем. Вона поглянула на вікно палати Джінг-хай на третьому поверсі й підійшла на рецепцію.

— У мене призначено зустріч з доктором Парк Ін-хо.

Реєстраторка пам’ятає її ще з попередніх візитів і вітається. Ін-хай згортає мокру парасольку, застібає шворку й сідає на довгу дерев’яну лаву. Поки чекає на лікаря, який саме консультує когось, поглядає на старезний в’яз, що росте перед центральним входом. Йому вже років чотириста. У сонячні дні простягав незліченні гілочки, крізь листочки просіювалося сонячне світло, немов намагався щось сказати. Та сьогодні, у вогкий і одурілий через дощ день, в’яз помірковано тримає думки при собі. Внизу стара кора темна, як ніч, по листю барабанить дощ, і воно тихо тремтить. Ін-хай помічає обличчя сестри, воно вигулькує привидом і вливається в цю сцену.

Вона надовго заплющує червоні від безсоння очі. Дерево затуляє краєвид, мовчазне, заглиблене у власний світ. Вона не може спати ось уже три місяці, на часинку задрімає за ніч — і все. Ночі розбиваються на друзки, стривожені голосом Джінг-хай, чорними від дощу хащами, її власними очима, наповненими кров’ю.

Близько третьої ранку вона припиняє намагання заснути. Тоді йде умиватися, чистить зуби, береться готувати якісь страви, прибирає й до блиску вимиває квартиру. Та час однаково тягнеться нестерпно довго, неначе в якомусь комічно уповільненому танці рухаються стрілки годинника. Врешті заходить до його кімнати, вмикає музику, слухає записи, які він залишив. Як він колись, кладе руку собі на спину та кружляє в танці. А то й залазить в одязі в порожню ванну. І тоді він уже не здається їй таким незрозумілим. Та все дуже просто: в нього вже не вистачало сил, щоб роздягнутися, от і все! В нього не було енергії пустити воду, підібрати температуру і прийняти душ. З потрясінням зрозуміла, що в усій квартирі на тридцять два пйони цей вузький закуток, як не дивно, був найзатишнішим місцем.

Час від часу вона запитувала себе: коли ж це почалося? Ні, коли це все почало розпадатися?

Занадто химерна поведінка Джінг-хай стала помітною три роки тому, коли вона раптово стала вегетаріанкою. Сестра втрачала вагу і стала такою худою, що страшно й дивитись, і водночас перестала спати. Хоча була завжди тихою, та в той час говорила так мало, що з нею неможливо було вже нормально спілкуватися. Занепокоїлася вся сім’я, особливо їхні батьки. Це сталося невдовзі потому, як вони з чоловіком та Джі-ву переїхали до нової квартири. В гості на вхідчини зібралася вся родина. Тоді тато вдарив Джінг-хай по обличчю, запхнув шматок м’яса їй до рота. Від того ляпасу тіло самої Ін-хай аж струснулося, неначе то її вдарили. А потім стояла й дивилася, як сестра вила, мов звір, виплюнула м’ясо, вхопила ножа та розрізала собі зап’ясток.

Чи можна було тому перешкодити? Сумніви знову й знову обсідали мозок. Що, хіба справді не можна було тоді спинити батька? Хіба не можна було вирвати в неї з рук ножа, перш ніж себе поранить? Чи можна було завадити чоловікові підняти її, всю закривавлену, й везти до лікарні? А тоді, як Джінг-хай лікувалася у психіатричному відділенні, вона могла все ж переконати Ченга, примусити забрати її додому! І головне — те, що з сестрою зробив її чоловік, вона все намагалася викинути це з голови геть, можна ж було, відмовити його, не допустити дешевого ганебного скандалу! Навколо неї життя інших людей розвалювалися, мов карткові будиночки, — чи могла вона цьому запобігти?

Звісно, вона й гадки не мала, що за ідеї викличе в голові чоловіка проста згадка про маленьку родиму пляму в сестри. Як вона тільки не здогадалася, беручи до уваги всі попередні симптоми його поведінки, до чого все йшлося? Як же вона не переконала чоловіка, що сестра досі хвора, приймає ліки, хоч і вже виписалася? Ясно лишалося одне: те, що він зробив із Джінг-хай, не можна пробачити.

Того дня вони прокинулися після полудня, а в квартиру з гамівними сорочками та ще якимсь речами зайшли троє парамедиків. Двоє одразу ж рушили до сестри, а вона ризиковано перехилялася через поручні балкона, вся вимазана в фарбі. Коли спробували натягти гамівну сорочку, вона безстрашно оборонялася, хижо кусалася та нерозбірливо гарчала. Та її побороли, штрикнули в руку голкою. А чоловік спробував прорватися до дверей, боровся, вирвався, потім рвонув до балкона, хотів кинутися сторч, та навчений прудконогий лікар вчасно перехопив за поперек, повалив додолу. Після того він вже не пробував утікати.

А вона стояла, спостерігала і тремтіла вся, з голови до ніг. Вдивлялася, аж поки їхні погляди не зустрілися. Не було його очах ні хіті, ні безумства, ні жалю, ні опору. Там був той самий жах, який відчувала й вона.

Ось так усе скінчилося. Цей день став поворотним моментом, після якого їхнє життя назавжди змінилося.

Чоловіка після того, як визнали здатним відповідати за власні дії, тримали у в’язниці. Перш ніж домоглися, щоб його випустили, довелося пережити ще силу всіляких юридичних процедур та іншу судову тяганину. А потому він просто зник, більше його не бачили. А ось стан Джінг-хай був гірше нікуди — її довелося поселити в ізольовану палату. Після нападів божевілля вона спершу могла все ж хоч якось спілкуватися, а тепер ось знову поринула в мовчанку. Але не лише це. Коли поверталася в палату, знаходила на підлозі осяяну сонцем місцину, сідала навпочіпки й бурмотіла щось нерозбірливо сама до себе. Як і раніше, не їла м’яса, і коли на тарілці помічала хоча б шматочок, то верещала й тікала куди подалі. В сонячні дні оголювала груди та притискалася ними до віконного скла. Їхнім батькам уся ця сумна епопея вже досить набридла, вони не навідували дочку й сердилися на Ін-хай за те, що вона побивається, видно, їм було неприємно згадувати про те, як самі негарно повелися із Джінг-хай. Ставлення молодшого брата і його дружини було не кращим. Та вона, Ін-хай, не могла покинути сестру напризволяще. І зрештою, хтось же мав оплачувати лікування та бути опікуном.

І вона все зносила, як і завжди це робила. Незважаючи на скандал, який все не вщухав, вона лишалася собою і справи в крамниці йшли непогано. Час жорстокою безжальною хвилею змів і поніс шкереберть її життя, те життя, яке вона так пильно оберігала від негод. Джі-ву було вже шість рочків, стан Джінг-хай значно поліпшився, її перевели до кращої лікарні з гарним оточенням і помірним з точки зору коштів утриманням.

Ще в дитячі роки Ін-хай вирізнялася неабиякою силою характеру, що допомагало їй в житті. Вона робила все якнайкраще: і дитиною, і сестрою, і дочкою, і дружиною, і мамою, і навіть пасажиркою в недовгій поїздці. Так життя плинуло по інерції, й вона усе могла перебороти, навіть час. Якби ж то у березні сестра не зникла в лісі! Якби ж то її не знайшли у зливу тієї ночі! Якби ж то всі її симптоми враз не погіршилися!

Спершу чуються швидкі рішучі кроки, потім у кінці коридору з’являється молодий лікар у білому халаті. Злегка киває до Ін-хай, коли вона встає і кланяється, потім розмашистим жестом вказує на двері кабінету. Обоє заходять.

Лікареві вже далеко за тридцять, видно, що має міцне здоров’я. Про деяку самовпевненість свідчать підборіддя і хода. Він вмощується напроти і, насупивши лоба, поглядає на неї. Вона відчуває, що розмова буде не з приємних, і в грудях аж холоне.

— Як моя сестра…

— Все, що можна, ми робимо, але її стан не покращується.

— Тоді що, сьогодні…

Та лікар не дає договорити.

— Сьогодні спробуємо її погодувати сумішшю внутрішньовенно, якщо це вдасться, то стан трішки покращиться. А як ні, то не лишається більш нічого, як перевести її у палату для критичних хворих у загальній лікарні.

— Але перед тим дайте нам можливість поговорити удвох, може, мені вдасться її переконати.

По його очах видно, що в успіх вмовлянь він не дуже вірить. Лікар, здається, вже намагається тамувати гнів проти тих хворих, які не виправдовують його сподівань. Ось він зирнув на годинник.

— Ви маєте приблизно півгодини. Якщо вдасться, то повідомте медсестрам. А як ні, то чекатиму вас о другій.

Ін-хай було подумала, що лікар відразу ж підведеться і вийде, та він, певно, відчув незручність за власну різкість і вирішив продовжити бесіду.

— Минулого разу я вам говорив, що від нервової анорексії помирають 15–20 процентів хворих, просто від голоду. У людини самі кістки, а вона переконана, що набрала вагу. Багато чинників мають вплив: владна мати, наприклад. Але у Джінг-хай випадок унікальний: вона відмовляється їсти через шизофренію. Ми були впевнені, що її хвороба не дуже серйозна, і навіть передбачити не могли ось такого розвитку. Коли в пацієнтів виникає параноя щодо отруєної їжі, то їх ми швидко переконуємо. Наприклад, сам лікар починає їсти ту ж страву. Але чому Джінг-хай відмовляється їсти — ми досі не виявили причини і призначені препарати не допомогли. Нам важко пристати на таке рішення, та іншої ради немає. Для нас, як для лікарів, головне — зберегти її життя, і ми не бачимо іншого способу тримати її тут, щоб вона жила, — хотів було звестися на ноги, та завагався і продовжив: — У вас вигляд не зовсім здоровий, може, ви погано спите? — В ньому озвалася професійна цікавість, а вона не може одразу придумати, що відповісти. — Знаєте, опікунам теж варто дбати про своє здоров’я.

Ін-хай ввічливо кланяється на прощання, і лікар виходить за двері. Коли вона прямує слідом, то його постать вже ледь видніється ген по коридору.

Повертається до лави для відвідувачів. По коридору ідуть яскраво вбрана середніх років жінка під руку з чоловіком того ж віку. Раптом жінка сипонула лайкою. Чоловік, очевидно, добре вже призвичаєний до такого, не звертає на неї уваги, виймає з портмоне медичну страховку і подає реєстраторці.

— Ви, малі паскудні покидьки! Хочете виссати з мене всі соки, і вам ще й цього мало! Я поїду в еміграцію! Ні дня не залишуся з такими падлюками, як ви!

Коли оформлення у приймальному покої завершиться, її, швидше за все, заберуть до палати, зв’яжуть і вколють заспокійливе. Ін-хай втупилася у крикливий квітчастий капелюх верескливої жінки. Раптом усвідомлює, якою вона стає вразливою, коли справа доходить до психічно хворих людей. Після численних відвідувань божевільні дивними здаються вже вулиці, заповнені нормальними людьми.

Згадала перший день, коли привезли сюди сестру, а перед тим її тримали в окремій палаті сеульської лікарні. Хоч вона і була близько від дому, та платити доводилося забагато, їй уже не вистачало коштів. То потім вона напитала це місце, хоч і далеко, та умови тут непогані. Тоді вона радилася з лікарем із поліклініки.

— Поки що результати лікування непогані. Зрозуміло, що до звичного життя в соціумі їй ще повертатися зарано. А підтримка сім’ї вкрай необхідна.

— Минулого разу мені це теж говорили. Я повірила, і Джінг-хай виписали. А тепер бачимо, що цього не можна було робити.

Ну ось, для лікарів вона знайшла причину не забирати сестру з лікарні — побоювання рецидиву хвороби. Ну, а насправді… хоча б самій собі можна сказати правду. Все те незвідане, про що сестра нагадувала, було важко пробачити. Джінг-хай перейшла межі, які вона сама не здатна перетнути, і не забуде, з якою дивовижною безвідповідальністю сестра відкинула всі соціальні умовності, а вона сама лишилася в їх полоні. Вона колись і гадки не мала про ті межі, поки їх не порушила Джінг-хай.

На щастя, сестру все ж забрали до лікарні. Вона тоді здавалася спокійною у своєму звичному одязі, чітким голосом говорила лікарям, що в лікарні їй добре. Ясний погляд, міцно стиснуті уста. Майже нічим не відрізняється від здорових людей, хіба що страшенно худа. Коли добиралися сюди на таксі, вона спокійно дивилася з вікна і не виявляла занепокоєння, ніби на прогулянці, слухняно пройшла за сестрою до лікарняної будівлі. Мала такий буденний вигляд, що реєстраторка при вході запитала, котра з сестер хвора.

Поки чекали на оформлення всіх паперів, Ін-хай їй сказала:

— Тут славне повітря, у тебе з’явиться апетит. Зможеш більше їсти, хоч трішки набереш вагу.

На той час Джінг-хай вже знову почала спілкуватися, вона поглянула на великий в’яз за вікном і сказала:

— Так. Тут великі дерева.

Їх покликала реєстраторка. Підійшов міцної статури середнього віку медбрат і заходився нишпорити в торбині з лікарняними речами. Він уважно розгортав кожну річ, очевидно, перевіряв, чи немає яких шворок чи шпильок.

Витягнув довгий пояс із вовняного пальта, яке Ін-хай теж запакувала. А потім запросив пройти за ним.

Медбрат відімкнув шестимісну палату, й вони зайшли. Ін-хай віталася з медсестрами, а сестра залишалася стриманою. Поставила торбину й підійшла до вікна, заґратованого товстими вертикальними прутами. Аж тут Ін-хай заполонило почуття провини, від якого не було порятунку. В грудях раптом осів якийсь тягар. Нечутно підійшла Джінг-хай, мовчки спинилася поряд.

— Поглянь, звідси ти дерева теж зможеш бачити.

А самій собі сказала, стуливши вуста: ти не будеш слабкою. Так чи інакше, вона — тяжка ноша, яку тобі не знести. Ніхто тебе не звинувачує. Ти все робиш правильно.

Стояли поряд, та Ін-хай не дивилася на сестру. Оглядала осяяні зимовим сонцем дерева, які ще досі не поскидали листя.

Голос Джінг-хай прозвучав так, неначе це вона хотіла заспокоїти:

— Сестро. — Від її старого светра тхнуло порошком від молі. Ін-хай не відповідала. — Сестро, всі дерева світу мені як брати і сестри.

* * *

Вона проходить усе друге відділення і спиняється перед дверима до відділення номер один. Видно, як за скляними дверима пацієнти позирають на неї. Через дощ вони вже кілька днів замкнені у приміщенні й, мабуть, відчувають клаустрофобію. Ін-хай дзвонить у двері, з сестринської біля фойє поспішає з ключем медсестра років під сорок.

Впускає відвідувачку досередини і швидко замикає за нею двері. Ін-хай тут же помічає, як у неї втупилась поглядом молоденька пацієнтка, що притиснулася щокою до скла замкнених дверей. Два порожніх ока неначе свердлять її, у здорових людей такого погляду не буває.

— Як зараз почувається моя сестра? — запитує в медсестри, коли вони піднімаються сходами. Та оглядається через плече і похитує головою.

— Вона вже не розмовляє. Намагалася витягнути голку від крапельниці, то, щоб знову підключити до системи, довелося забрати в окрему кімнату та ввести заспокійливе. Як тільки в неї сили вистачало вириватися…

— То вона в тій кімнаті зараз?

— Ні, вона нещодавно прокинулася і ми вже відвели її назад до палати. Вам сказали, що о другій годині будемо вводити їй зонд?

Пройшли до фойє на третьому поверсі. В погожі дні тут часто можна було побачити на лавах літніх пацієнтів, інші грали в настільний теніс, із сестринської лунала весела музика. Та зараз через той дощ звідси зникла вся життєрадісність, пішло все життя. У фойє порожньо, ракетки для тенісу самотньо лежать на столику. Пацієнти, видно, усі по палатах.

Ін-хай дивиться в бік західного коридору, в кінці якого крізь велике вікно зазвичай ллється сонячне світло. Коли Ін-хай приїхала сюди в березні, якраз перед зникненням сестри у дощовому лісі, вона відмовилася спуститися до неї в кімнату для відвідувачів. Медсестра пояснила, що та ось уже кілька днів не хоче виходити з палати і це дуже дивно. Усі пацієнти завжди з нетерпінням очікували часу прогулянки, а Джінг-хай не виходила. Ін-хай попросила дозволу пройти до неї, адже так здалеку приїхала. Медсестра погодилася і пішла з нею.

Підходячи до кінця коридору, вона побачила моторошну картину: якась жінка стояла на ліктях догори ногами. Тоді навіть подумати не могла, що то може бути сестра. Та ось медсестра підвела її ближче, й вона упізнала довге густе волосся сестри. Стояла догори ногами з почервонілим обличчям.

— Оце вже так тридцять хвилин, — здавалося, байдуже пояснила медсестра. — Це почалося два дні тому. Не можна сказати, що вона не розуміє реальності чи не здатна спілкуватися, це не схоже на ступор у пацієнтів. До вчорашнього дня ми пробували її спинити, заводили назад до палати, але вона й там відразу ставала на голову, тож навіть силою не вдалося припинити це. Якщо ви її злегка підштовхнете, то вона впаде. Коли не стане з вами розмовляти, то спробуйте так. Та все одно доведеться її повернути до палати, — додала медсестра, перш ніж їх залишити.

Ін-хай присіла і спробувала впіймати погляд сестри. Коли хтось отак перевернутий, то обличчя завжди міняється. Зараз воно таке дивне, шкіра на щоках спустилася до очей. Погляд, заглиблений у простір, сяючий і гострий. Здавалося, що присутності сестри досі не помітила.

— Джінг-хай! — та не відповідала. — Джінг-хай, що ти робиш? Вставай, — простягла руку до її розпашілої щоки. — Піднімайся, Джінг-хай. В тебе голова не болить? Господи, в тебе вже лице он яке червоне!

Розгубленій Ін-хай довелося справді легенько штовхнути її, як радила медсестра. Джінг-хай повалилася додолу, а сестра дбайливо, як дитині, підвела їй голову, підтримуючи за шию.

— Сестричко, — з сяючими очима розпливлася в усмішці, ніби прокинувшись після гарного сну. — Коли ти прийшла?

Медсестра, що спостерігала збоку, відразу підійшла і провела їх до кімнати для відвідування, що була й на цьому поверсі. Пояснила, що тут можна посидіти з тими хворими, в яких симптоми досить серйозні, тож їм краще не спускатися до загальної зали біля приймального покою. Тут, за бажання, і з лікарем можна поговорити.

Коли Ін хай стала викладати гостинці, які принесла для сестри, та озвалася:

— Сестро, ти вже не принось мені все це, — й посміхнулася. — Мені вже більше не треба їсти.

— Що ти таке кажеш? — Ін-хай вражено дивилася на сестру. Давно вже вона вже не бачила в неї такого щасливого обличчя. Та мабуть, що й ніколи. — Що це ти вже цього разу надумала?

Джінг-хай відповіла запитанням:

— Сестро, ти знала?

— Що?

— Розумієш, я й не знала. Я думала, що дерева ростуть догори. А зараз я дізналася, що вони всі тримаються за землю руками. Поглянь отам, хіба ж не дивно? — вона підхопилася і вказала на вікно. — Усі вони стоять на головах. — Жінка нестримно засміялася. Ін-хай враз пригадався цей знайомий ще з дитинства сестрин сміх. Вона реготала щосили, очі звужувалися до чорноти. — А знаєш, як я здогадалася? Я спала, і мені снилося, що я стою на голові, а з мого тіла виростає листя, з рук протягується коріння і я вгрузаю в землю, глибше й глибше. Коли я хочу, щоб із мого лона зацвітали квіти, то розсуваю ноги все ширше й ширше… — Ін-хай зачудовано приглядалася до розпашілого лиця сестри. — Моє тіло треба поливати. Сестро, мені не потрібна ця їжа. Лише вода.

* * *

— Дуже вам дякую за турботу, — каже Ін-хай головній медсестрі. — Я це дуже ціную. — Вона вітається з медиками, пригощає їх рисовими тістечками. Поки звично розпитує про те, як ведеться сестрі, від вікна до неї рушає і кланяється хвора років п’ятдесяти, мабуть, маючи її за медсестру.

— В мене голова болить, скажіть лікарю, щоб змінив приписане лікування, — говорить, заглядаючи в очі.

— Я не медсестра. Я прийшла провідати сестру.

— Прошу дуже, допоможіть, так болить, я вже не витримую. Як мені жити?

А тепер до неї підходить молодик років двадцяти і притискається ззаду. Вона нервує, хоча й знає, що в цій лікарні таке буває. Пацієнти не зважають на загальноприйняті соціальні умовності щодо особистого простору, не вважають, що вирячитися на людину непристойно. А є й такі, хто замикається у власній свідомості, їх виказує порожній погляд. Та все ж деякі на вигляд зовсім звичайні, їх можна сплутати з медперсоналом. Такою колись була й Джінг-хай.

— Медсестро, та коли вже нарешті хтось щось зробить із цим хлопцем, га? — в кабінет заглядає вже знайома хвора років тридцяти з гаком і продовжує досить агресивно: — Ви ж дуже добре знаєте, що він завжди мене б’є! — З огляду на попередні візити, Ін-хай розуміє, що в тієї посилилися симптоми манії переслідування.

Вона знову кланяється медсестрам.

— То я вже йду й побалакаю з сестрою. — У них такий вигляд, ніби вони вже досить намучилися із Джінг-хай. Звісно, вони не вірять, що тут допоможуть якісь вмовляння. Вона сторожко проходить поміж хворими, намагається нікого не торкатися. Проходить східний коридор, ось і палата. Двері розчинені, до неї відразу підходить коротко підстрижена жінка.

— А-а-а, ви сьогодні приїхали?

Це Хі-джу, лікується тут від алкоголізму й гіпоманії. У неї гладке тіло, солодкий погляд круглих очей і якийсь хрипкуватий голос. В цій лікарні пацієнти, які добре дають собі ради, за невеличку винагороду допомагають тим, хто хворий серйозніше; коли Джінг-хай стало гірше й вона почала відмовлятися їсти, про неї взялася піклуватися Хі-джу.

— Дякую вам за допомогу, — каже їй Ін-хай і стримує сміх, коли та стискає їй руку своєю вологою долонею.

— Що ж поробиш? — круглі очі жінки наповнилися сльозами. — Вони тут кажуть, що Джінг-хай може померти.

— Як їй ведеться?

— Та щойно її знудило кров’ю. Через те, що не їсть, шлунковий сік починає перетравлювати шлунок, то в неї вже почалися такі спазми. А тепер ще й кров! — вона ось-ось розплачеться. — Коли вона до мене в палату потрапила, то ще не була такою. Мабуть, мені треба було краще її глядіти, правда? Я не знала, що так може закінчитися. Може, такого б не сталося, якби не я за нею доглядала?

Хі-джу вже виговорилася, і, вивільнивши руку, Ін-хай повільно підходить до ліжка. Зараз вона думає: «Хоч би зараз ніхто моїх очей не побачив! Якби ж то сховати очі від усього світу!»

Джінг-хай випросталася на ліжку. Спершу здається, ніби вона втупилася у вікно, та якщо придивитися, то стає зрозуміло, що не дивиться ні на що взагалі. На щоках, плечах, кінцівках, здається, вже не залишилося плоті. Ін-хай помічає тонкі й досить довгі волосинки, схожі на пушок у немовлят, вони покрили щоки та плечі сестри. Лікар пояснив, що через тривале голодування у неї почався гормональний збій.

Це що, сестра вже перестає бути дорослою, впадає в дитинство? Вже давно не було місячних, груди зовсім висохли, вага зменшилася до тридцяти кілограмів. Лежить тут зараз як моторошне дитя-переросток, позбавлена навіть ознак своєї статі.

Ін-хай відгортає лікарняне простирадло. Повертає Джінг-хай на бік, заглядає, чи на спині нема пролежнів. Той, що минулого разу помітила, ще й досі не загоївся. Очі самі опускаються до кощавої сідниці. Он вона, блідо-синя мітка, як печатка. Перед очима Ін-хай враз виник колишній образ, як із плямки розрослися квіти по всьому тілу, затремтів і розплився чорнильними патьоками.

— Дякую за все, Хі-джу.

— Я щодня обтираю її мокрим рушником і притрушую посипкою. Це, мабуть, ота мокрінь надворі не дає добре загоїтися.

— Дуже тобі дякую.

— Раніше я просила медсестер допомогти донести її до ванни, а тепер вона стала така легесенька, що я й сама її можу підняти. Знаєте, це ніби доглядати за дитиною. А взагалі, я збиралася викупати її сьогодні. Я чула, що забираєте її до іншої лікарні? То це вже буде востаннє, — її очі знову почервоніли.

— Ну, добре, давайте трохи згодом її викупаємо разом.

— Ага, гарячу воду дадуть о четвертій, — Хі-джу по черзі протирає очі.

— Гаразд, тоді скоро побачимося.

Ін-хай киває, і жінка виходить. Знову накриває сестру простирадлом, дбайливо підтикає під ноги. Набряклі проколоті вени по всьому тілу й навіть на ліктях: щоб підтримати в ній життя, єдиний спосіб ввести глюкозу та протеїни — через систему переливання крові. Та вже й голки крапельниці нікуди увіткнути, живого місця на венах немає. Залишився ще один спосіб: лікар вчора зателефонував і пояснював, що можна підключити систему до артерії на ключиці, та це потребує небезпечного хірургічного втручання, і її доведеться перевозити у звичайну лікарню. Вони вже неодноразово пробували через ніс ввести у шлунок зонд, щоб через нього годувати сумішшю, та це теж не вдавалося, бо Джінг-хай так зціплювалася, що глотка просто закривалася. Зараз іще раз спробують, та коли знову спроба зазнає невдачі, то вони вже не хочуть тримати її більше в цій лікарні.

Три місяці тому, коли Ін-хай приїхала провідати сестру після втечі до лісу, на рецепції їй повідомили, що з нею хоче поговорити лікар. Вона розхвилювалася, адже відколи Джінг-хай перевели сюди, вона з ним іще не розмовляла.

— Ми знаємо, що коли вона бачила у стравах хоч натяк на м’ясо, то поводилася психічно неврівноважено. Але зараз вона у години прийому їжі навіть не спускається до спільної зали. У палаті теж не їсть, коли їй приносять страви на таці. І так уже впродовж чотирьох днів. У неї настало зневоднення. І кожного разу, коли їй намагаються хоч щось покласти до рота, вона просто навісніє. Я вже не знаю, як їй давати ліки.

Фактично лікар зізнався, що не знає, чи Джінг-хай взагалі приймає ліки. Він ніби вважав себе винним, адже спочатку лікування просувалося непогано. Того ранку, видавши пігулки, медсестра попросила хвору висунути язик, щоб упевнитися, що та їх проковтнула. Джінг-хай не послухалася, а коли вдалося відкрити їй рота силоміць, то медсестра, посвітивши ліхтариком, побачила, що пігулки були ще там.

Того дня вона лежала в палаті під крапельницею, й Ін-хай запитала:

— Навіщо ти це робиш? І що ти робила у темному лісі? Там же так холодно! А якби ти застудилася, ще серйозніше захворіла? І ти мусиш їсти. Я розумію, що м’яса ти не їси, бо не любиш його, але чому ж нічого іншого не хочеш поїсти?

— Я хочу пити, — вуста хворої ледь скривилися. Дай мені води. — Ін-хай сходила в коридор і принесла кухлик із водою. Попивши, Джінг-хай тихенько зітхнула і запитала. — Сестро, а ти з лікарем розмовляла?

— Так, а що?

— Ти знаєш, вони кажуть, що в мене нутрощі вже атрофуються. — В цьому місці Ін-хай розгубилася. Сестра, пожвавившись, підсунулася ближче, уважно оглянула палату, ніби мала розкрити таємницю, і продовжувала: — Сестро, я уже не тварина. Я вже можу не їсти, можу без цього прожити. Мені потрібне лише сонячне світло.

— Про що ти торочиш? Ти що, справді гадаєш, що перетворилася на дерево? А як же рослина може розмовляти? Як же ти думаєш про все?

Очі Джінг-хай засяяли, а на вустах заграла таємнича усмішка.

— Правильно. Вже скоро зникнуть і слова, й думки, — вибухнула сміхом, потім зітхнула. — Дуже скоро. Треба ще трішки почекати, сестро.

* * *

Час минає.

За вікном дощ уже не так ллє. Краплинки на москітній сітці вже не скочуються, то, може, й зовсім припинився?

Ін-хай сидить на стільці біля ліжка сестри. З торбинки починає діставати різні запаковані коробочки. Розкриває найменшу, і кімната наповнюється приємними пахощами.

— Це персики. Пам’ятаєш, як ти любиш консервовані персики? Ще змалку! Навіть коли повно було свіжих, ти все одно просила купити ці.

Ін-хай виделкою крає податливий м’якуш фрукта, підносить шматочок до носа сестри.

— Та понюхай, хіба ж не хочеш з’їсти?

Наступна коробочка наповнена порізаним на маленькі кубики кавуном.

— Згадай, коли ти була малою, щоразу, як я розрізала кавун, ти підходила і нюхала його. А траплялися такі, що після розрізування пахтіли геть на весь будинок.

Та Джінг-хай навіть не ворухнеться.

А тепер Ін-хай легенько водить по губах сестри шматочком дині. Пробує пальцями розкрити їй рот, та щелепи міцно стиснуті. Низьким голосом продовжує вмовляння:

— Джінг-хай! Відповідай, Джінг-хай! — почала трусити хвору за плечі, виникло було бажання силоміць роздерти їй рота. Хочеться кричати їй на вухо: — Що ти коїш? Ти мене слухаєш? Ти що, справді хочеш померти?

Неначе піна, у грудях піднімається гарячий гнів, і вона бентежиться. Повертає голову до вікна. Дощ дійсно припинився, проте небо все ще захмарене, а мокрі дерева мовчазні. Ген до небокраю видніються схили гори Чуксеонг у густих заростях. Як і все навколо, величезний ліс також мовчазний.

Вона виймає термос і наливає у сталеву чашку китайський айвовий чай.

— Джінг-хай, ось попий, чай гарно настоявся.

Підносить до рота, відсьорбує сама. Відчуває солодкий духмяний смак на кінчику язика. Змочивши в чаї рушничок, зволожує губи сестри. Знову ніякої реакції. Запитує:

— Ти намагаєшся померти? Правда ж, ні? Ти просто хочеш бути деревом, тому однаково треба їсти. Ти маєш жити. — Далі говорити не може, дихання збивається. Знову недавня підозра протинає мозок. Невже вона помилялася? Може, якраз цього від самого початку прагнула сестра — смерті?

— Ні, ти не намагаєшся померти, — повторяє тихенько.

Близько місяця тому, перш ніж перестати зовсім спілкуватися, Джінг-хай попросила сестру:

— Сестро, будь ласка, забери мене звідси. — Вона вже так рідко говорила, що слова промовляла над силу і з важким придихом. — Люди тут постійно наказують мені їсти… Я не люблю їсти, а мене примушують… Останнього разу я все викинула… Вчора не стала їсти, то мені зробили укол, щоб заснула. Сестро, я не люблю уколи, зовсім не люблю… Будь ласка, випустіть мене. Мені тут не подобається.

Ін-хай взяла її висохлу руку і сказала:

— Але ти ж вже навіть ходити не можеш. Зараз тебе лише ця крапельниця підтримує. А коли приїдеш додому, тоді їстимеш? Якщо пообіцяєш їсти, тебе випустять. — Враз помітила, як затуманився погляд сестри. — Джінг-хай, відповідай мені! Тобі треба лише пообіцяти.

Відвернулася вбік і прошепотіла:

— Ти така сама, як вони.

— Про що ти?

— Ніхто мене не розуміє… всі вони однакові — лікарі, медсестри, навіть не намагаються зрозуміти… Тільки й знають, що ліками напихати та голками штрикати.

Її голос був твердим, хоча говорила повільно й тихо.

Ін-хай все ж не витримала й закричала:

— Ти! Я це роблю, бо боюся, що ти помреш!

А Джінг-хай усім тілом повернулася і тупо поглянула, як на зовсім сторонню людину. Врешті запитала:

— А що, хіба померти — це так погано?

* * *

Що, хіба померти — це так погано?

Колись давно вони з сестрою якось заблукали на горі. Дев’ятирічна Джінг-хай тоді запропонувала: «А давай не будемо взагалі повертатися додому». Тоді Ін-хай не зрозуміла, що сестра мала на увазі.

Та ось тепер, через стільки часу, вона розгадала, що то було. Їхній батько мав жорстокий норов, а єдиною жертвою побоїв лишалася Джінг-хай. Молодшому братові Джінг-хо, який по-своєму і досить грубо розбирався з сільськими дітлахами, не так діставалося. Допомагаючи стомленій матері, Ін-хай, як старша по дому, часто готувала й підносила батькові юшку, коли він був напідпитку, тож у них ніби були якісь спільні справи. І лише одна Джінг-хай, завжди покірна й наївна, не могла не потрапляти під гарячу руку або чинити спротив. Натомість просто наче накопичувала страждання десь всередині, аж у глибині кісток. І ось тепер, повернувшись думками назад, Ін-хай розуміє, що сама вона обрала шлях не стільки дорослості, скільки боягузтва, ставши саможертовною роботящою старшою сестрою. Вона обрала тактику виживання.

А хіба я могла цьому запобігти? Можна було не дати тому злу так заглибитися в душу Джінг-хай? Ось згадалася сестра малою, її спина, волосся, як стояла того вечора в призахідному сонці перед воротами їхнього двору. Тоді вони нарешті спустилися з гори, хоч і з іншого боку. Коли вже темніло, то доїхали незнайомою дорогою додому на якомусь тракторці. Ін-хай раділа, але не її сестра. Джінг-хай все стояла та видивлялася на тополі, що немов палали в останньому промені сонця.

А якби вони втекли з дому тоді, як вона цього прагнула, чи склалося б усе інакше?

А тоді, коли святкували вхідчини, чи змінилося би щось, якби вона була сильнішою і не дала батьку вдарити Джінг-хай?

А коли згадати, як вона їх із Ченгом познайомила? Він був досить холодним із нею, здавалося, що не був від неї у захваті. Якби ж то вона дослухалася до свого передчуття і завадила їхньому шлюбові!

Ось так вона, бувало, годинами розмірковувала, гадала, зважувала, ніби то були варіанти змінити долю Джінг-хай. Ох, звичайно ж, то була марна трата часу, ось це розумування та визбирування підніжок і камінчиків на життєвому шляху сестри. Та це й неможливо було! Але думок не спинити, і вони вже поверталися до колишнього чоловіка.

Якби ж то вони не побралися!

За весь цей час він зателефонував їй лише один раз. Це було дев’ять місяців тому близько опівночі. Дзвонив звідкись здалеку, бо вона чула, як часто опускав монети у проріз телефону-автомата. Такий знайомий голос, низький і наразі напружений, неначе тупим ножем ударив у груди.

— Я хочу побачити Джі-ву. Ти дозволиш нам побачитися, хоча б один раз?

Так ось чому він телефонує! Не для того, щоб сказати «пробач», не для того, щоб вимолювати прощення. Просто поговорити про дитину. А сам навіть не запитав, як там син!

Він завжди був дуже чутливим, Ін-хай це добре знала. Його самооцінку було дуже легко поранити, коли щось було не по його, він легко впадав у розпач. Вона знала: якщо відмовити йому один раз, то потім довго з нею ще не зв’яжеться.

І хоч про це добре знала, та ні, тому що добре це знала, вона не відповіла, повісила слухавку.

Десь там у нічному місті телефонна будка. Зношені кросівки, старий одяг. Вже немолоде розпачливе обличчя… ні, треба викинути з голови цю картину, вона аж струснула головою. Коли б вона не думала про чоловіка, все перекривав спогад про те, як він кинувся до балкона в квартирі Джінг-хай, прагнучи полетіти, мов птах, до землі. Скільки ж сцен польоту він назнімав у своїх відео, а самому так і не довелося здійснити політ, коли так було треба.

— Я тебе не знаю, — бурмотіла вона, стискаючи слухавку, а потім із притиском вкладаючи її у підставку апарата. — Ну, то й нема нам чого одне одного прощати. Тому що я тебе не знаю.

Коли ще раз задзвонив телефон, вона просто висмикнула шнур, а наступного ранку знову приєднала, та, як і передбачала, більше він не телефонував.

* * *

Час минає.

Зараз очі Джінг-хай заплющені. Чи спить вона? І чи хоч доноситься до неї запах фруктів, які ось їй до губ піднесли?

Ін-хай розглядає гострі вилиці, глибоко запалі очі, впалі щоки. Чує поривчасте дихання сестри. Підводиться і простує до вікна, за яким уже розпогоджується: сіре небо посвітлішало, краєвид став яскравішим із країв. Ось промені осяяли вже гору Чуксеонг, і ліс на ній заграв літніми барвами. Ген десь там на схилі, певне, і знайшли Джінг-хай.

Якось у дощовий день, згорнувшись на ліжку клубочком, пояснила:

— Я щось почула. Я туди пішла, бо почула, як щось мене покликало. Зараз уже немає того поклику. І там я просто стояла й чекала…

— То чого ж ти чекала?

Джінг-хай немов кинуло в жар. Із правої кисті стирчала голка від системи, то вона лівою схопила руку сестри і навдивовижу сильно її стиснула.

— Розтануло в дощі. Усе розтануло. А я вже хотіла врости у землю. Розумієш? Нічого не лишалося, як стати догори ногами знову.

Спогади Ін-хай перервав збуджений голос Хі-джу. «Що ж нам робити із Джінг-хай? Кажуть, що вона помре», — ці слова прогриміли у вухах Ін-хай, немов ревіння реактивного літака на зльоті.

Залишився один спогад, про який, мабуть, ніколи нікому Ін-хай не розкаже.

Два роки тому в квітні, якраз того року, коли чоловік зняв оте відео з Джінг-хай, у неї понад місяць тривала вагінальна кровотеча. Не знати чому, щоразу, як прала трусики, в пам’яті зринало видовище крові сестри, яка фонтаном шугонула з розтятого зап’ястка. Щодня вона відкладала похід до лікаря. Боялася лікарні. А раптом це серйозна недуга, то скільки ж їй лишилося — рік, чи півроку, чи три місяці? Вперше за весь час у шлюбі вона усвідомила, як багато часу прожила з чоловіком, і час той зовсім позбавлений щастя і безпосередності.

Того ранку вона зважилася врешті піти до гінеколога у поліклініку, де обстежувалася, коли носила Джі-ву, довго стояла на відкритій платформі на станції Вангсімні, а поїзда щось дуже довго не було. А навпроти станції виднілися якісь тимчасові будівлі, сталеві каркаси вже розвалювалися і заростали травою, яка заполонила і запасні колії, де, може, й поїзд ніколи не йшов. Враз її здивувало відчуття, ніби вона й не жила в цьому світі. Авжеж. Так і є. Це факт. Вона ніколи не жила. Навіть у дитинстві, відколи себе пам’ятала, доводилося виживати. Вона сама вірила у власну доброту, в людяність і жила відповідно, нікому не завдаючи шкоди. Вона віддавала всю себе тому, щоб чинити правильно, від цього залежали її життєві успіхи, і вона так би й продовжувала, йшла би далі без кінця. Не знати чому, та коли стояла перед цими розваленими будівлями, її не полишало відчуття того, що вона ніколи по-справжньому й не жила.

Подолала відчуття сорому і спинила дрож, коли лягала на крісло для огляду. Немолодий уже лікар просунув холодну абдомінальну кюретку глибоко у піхву й віддер від стінки поліп, який нагадував язик. Від різкого болю тіло здригнулося.

— Так ось чому була кровотеча. Ну, все вже вийшло, я почистив, за кілька днів кровотеча спиниться, рецидиву не буде. З яєчниками все гаразд, вам нічого тепер хвилюватися.

Від цієї звістки вона не відчула ані найменшої радості. В останні місяці її тривожило дещо набагато серйозніше, а це були дрібниці. Знову стояла на платформі Вангсімні, тремтіли ноги, й далеко не через операцію. Аж ухопилася міцно за металеві поручні, боялася, що зсередини щось може її виштовхнути під поїзд, який стрімко наближався.

Ну, а як описати наступних чотири місяці? Тижнів зо два ще кровило, але рана врешті зажила. Та от вона сама відчувала, ніби рана зсередини лишається відкритою. І той темний зяючий отвір немов збільшувався й починав поглинати її власне тіло.

Ніби збоку вона спостерігала, як поволі весна перейшла в літо. Одяг клієнток магазину поступово ставав коротшим і барвистішим. А вона все посміхалася покупцям, не забувала давати поради, де годилося, надавати знижки і при покупці додавати ще якийсь товар. У найвигідніших для реклами місцинах у крамниці, щоб одразу впадали в око, розкладала рекламні постери новинок продукції, та ще й уважно стежила за попитом: якщо товар не дуже купували, то знала, що і чим замінити. Та спускався вечір, вона залишала персонал без опіки і брела додому спекотним містом, ішла яскравими шумними вулицями, наповненими музикою та закоханими парами, а сама відчувала, як зяюча чорна рана всмоктує і втягує. Вся вкрита потом, нарешті добиралася додому, намагаючись бути подалі від людей.

* * *

Це сталося пізніше, коли спеку вже поволі стала змінювати ранкова і вечірня прохолода. Якось він заявися додому аж уранці, раз за кілька днів прокрався тихенько, мов злодій, заліз до ліжка і обвив її руками, а вона його тоді відштовхнула.

— Я стомилася. Я ж сказала, я дуже втомлена.

— Та просто змирися, хоча б на хвилину.

Так, вона пам’ятає, як воно було. Ті слова напирали знову і знову крізь напівсвідомість. Вже майже засинала, і все думала, що потрібно змиритися, це ж лише один раз, скоро й скінчиться. Потрібно змиритися. Глибокий виснажливий сон укрив і біль, і сором. А вранці за сніданком спіймала себе на несподіваному бажанні проштрикнути паличками власні очі чи полити з паруючого чайника голову.

А як чоловік потому заснув, тиша знову наповнила спальню. Джі-ву спав, пригорнувшись до батька, то вона його відсунула, вклала гарненько на спинку, пригорнула. Уявила собі ще, якими ж вони в темряві здаються, певне, вбогими, мати й дитя.

Ні, нічого не сталося. Це лишилося фактом. Коли вона й далі триматиметься, продовжуватиме жити, як перше, все буде добре. Так чи інак, іншого виходу все одно не було.

Вона вийшла зі спальні й виглянула з темно-синього вікна веранди. Пройшлася по квартирі й ніби вперше побачила іграшки, якими бавився увечері Джі-ву, канапу, телевізор, чорні дверцята шафки під раковиною, масні бризки на газовій плитці. Груди стиснулися від дивного болю, з’явилося тяжке відчуття того, що стіни навколо неї зближалися.

Вона тоді відчинила шафу й вийняла бурячкову бавовняну футболку, уже вицвілу від частого прання. Вона подобалася сину, коли ще був немовлям, тому Ін-хай її часто носила вдома. Цю річ вона любила одягати, коли хворіла чи просто недобре почувалася. Хоча й прала її бозна-скільки разів, вона все ще зберігала запах новонародженої дитини, що створював почуття безпеки. Ні, цього разу не допомогло. У грудях заболіло ще більше. Стало важко дихати, і вона спробувала вдихати глибше.

Потім сіла на канапу. Очима стежила за секундною стрілкою, знову намагалася заспокоїти задишку, та дивно — й це не допомогло. Враз відчула дежавю: колись начебто вона вже пережила це, і не раз, як доказ цього внутрішнього болю, так наче вона готувалася до нього, і чекала саме цього моменту.

Усе це не має значення.

Я вже це не сприймаю.

Я вже не витримую.

Я не хочу.

Ще раз роздивилася предмети навколо себе. Вони їй не належали. І життя їй теж не належало.

Її життя — це не більше, ніж маскарад виснаженого терпіння, не реальніше від телевізійної мелодрами. А зараз поряд стояла смерть, і вона була знайома, мов член сім’ї, якого втратили, а тепер зустріли знову.

Тремтячи, підвелася й пройшла до кімнати, де лежали розкидані іграшки. Весь останній тиждень вечорами вона розплутувала мотуззя з підвісного мобіля, який син їй допомагав прикрашати. Так міцно позатягував, що ледве вдалося розґудзувати, аж пучки боліли вже. Згорнула кольоровий папір і декоративну плівку з зірочками й поклала до кошика, змотала шнур і поклала до кишеньки в штанях.

Взула сандалі, заледве відчинила вхідні двері, вийшла на сходи, спустилася на п’ять прольотів пішки й вийшла на вулицю. Там ще досі темно. Велика багатоповерхівка темна, світиться лише вікно в її квартирі. Ін-хай обійшла дім, через ворота потрапила на вузьку стежку, яка вела до гір.

Складки гір зараз у нічній чорноті здавалися глибшими, ніж зазвичай. Було ще так рано, що навіть старенькі, які вдосвіта, як правило, виходили набрати мінеральної води, досі спали у своїх постелях. А вона з похиленою головою все йшла і йшла. На обличчі чи то піт, чи сльози, стирала вологу рукою, біль став схожим на прірву, що затягувала її всередину, стала джерелом і сильного страху, і водночас тихого спокою.

Час минає.

Ін-хай сідає знову. Відкриває покришку з останнього дзбаночка. Бере худу руку сестри і притискає пальцями до ніжних сливочок. Вкладає фрукт Джінг-хай у долоню, легенько стискає.

Колись вона сливи дуже любила. Ін-хай пригадалося, як та ще малою довго, бувало, тримала яку в роті, навіть не надкушуючи. Говорила, що подобалося просто її відчувати. А зараз рука сестри в’яла і нічого не відчуває. І нігті вже тонкі, мов папір.

— Джінг-хай, — у тиші палати її голос звучить надто сухо і різко. Ні, жодної реакції. Вона наблизила обличчя до хворої впритул. Ох, та не може бути! Вії затріпотіли, і очі розплющилися. Вона уважно зазирає в них, бачить порожні зіниці й лише своє відображення в них. З подивом відчуває, що розчарування доводить її до розпачу. — Джінг-хай! Ти з глузду з’їхала! Ти що, справді збожеволіла? — Це вона вперше ставить сестрі запитання, яке саму тривожить упродовж останніх днів.

З неприхованим жахом відхиляється подалі, однак лишається сидіти. У палаті анітелень, не чутно навіть дихання, здається, що в неї заклало у вухах, як під водою.

— А може, — прошепотіла сама до себе, — може, все набагато простіше? — І, завагавшись хвильку, вела далі: — Ти психічно хвора, тому… — не продовжила думки, а торкнулася пальцем ямочки на верхній губі сестри і притисла. Легенький подих відчувався, а вуста ледь здригнулись.

А от цікаво, Джінг-хай теж пережила і біль, і безсоння, як і вона сама? А може, ця фаза у неї пройшла швидше, ніж в інших людей? Може, цей стан є лише природнім розвитком її нещодавньої недуги? Може, десь в якийсь момент життя вона втратила кінчик нитки, яка її пов’язувала зі звичним життям? В останні тижні, сповнені безсоння, Ін-хай іноді здавалося, що її оточував хаос. Якби не Джі-ву, якби не почуття відповідальності за нього, вона сама, мабуть, могла втратити цю нитку.

А біль той просто і дивовижно минає лише в моменти, коли вона сміється. Іноді Джі-ву як скаже щось смішне, так тоді відразу ж зникає все, навіть біль. Це видається настільки неймовірним, що вона знову сміється. Хоча сміх швидше схожий на маніакальний, аніж на щасливий, Джі-ву він однаково подобається.

— Чого ти, мамо? Що це тебе так насмішило?

А тоді знову береться повторювати свою витівку: чи то кривить губи і приставляє пальці, ніби які роги, до лоба, чи клацає язиком, чи починає «басом» кликати: «Мам, мам», опустивши голову аж між ноги. І чим більше вона сміється, тим вигадливіше він блазнює. Коли врешті припиняє, то це означає, що вичерпав уже весь свій запас… Ця дитина навіть гадки не має про почуття провини матері за те, що йому доводиться щось вигадувати, щоб хоч на хвильку зробити її щасливою.

Переставши сміятися, вона починає думати про те, яка дивна штука життя. Після всього, що трапляється в житті, навіть найжахливішого, люди й далі не припиняють їсти, пити, користуватись туалетом, митись — одним словом, жити. Іноді навіть голосно сміються. Можливо навіть, що потім до них приходять такі ж самі думки, і вони безрадісно згадують сум, про який їм хоч ненадовго вдається забути.

Та вночі, коли вона лежить поряд із маленьким загорілим синочком, безвинне юне личко якого забирає в обійми сон, на неї саму спускається ніч. Тоді не видно і не чутно ані душі. Ніч довга, як вічність, бездонна, як твань. Якщо вона зараз калачиком згорнеться у порожній ванній, заплющить очі, то її знову обступить темний ліс. Босі тонкі ноги Джінг-хай у багнюці, сильні струмені дощу впиваються, мов голки, в тіло. Ін-хай струшує головою, проганяє те видіння, і тепер вже перед очима осяяні сонцем яскраві дерева велетенським смарагдовим феєрверком спалахують перед очима. Чи все це через галюцинації Джінг-хай, якими вона поділилася? Її виснажене тіло огортали й підносили всі незліченні дерева, які лишень траплялися в житті, незмірні ліси, які ковдрами вкривали, мов безсердечне море, цілі континенти. Визирали з-попід них лише частинки міст, поселень і доріг, що ледве виднілися на гребені, мов острівці й місточки, готові до того, що теплі хвилі ось-ось змиють і їх.

Ін-хай не вдається зрозуміти, що ж ті хвилі намагалися сказати. Чи те, що розповіли колись у світанковій ясній зелені ті дерева, які згуртувалися наприкінці стежки під горою.

Що б то не було, в нім не було тепла. Якими б не були слова, вони не заспокоювали, не підтримували. Вони були безжальними, а дерева, що їх промовляли, виявилися моторошною формою життя. Вона спинилася, оглянулася довкола, і не було такого дерева, що могло забрати її життя. Дерева не сприймали її. Вперто й урочисто стояли, ледь витримуючи власну масу, і були, мов тварини, живі.

Час минає.

Ін-хай накриває посудинки з харчами. Вкладає до торбинки термос і коробочки, застібає блискавку.

Через які ще виміри продирається душа Джінг-хай, струсивши з себе тілесну шкаралупу, наче змія шкіру? Наразі Ін-хай пригадує, який вигляд мала сестра, коли стояла догори ногами в коридорі. Що це вона, сплутала цементну долівку з лісовим ґрунтом, а тіло вважала стовбуром дерева, і руки стискали буцім землю, приймала їх за корені, так? І, задерши ноги догори, простягнувши руки в напрямку до земного ядра, пружно витягувала тіло між цими протилежними зонами росту? І під сонячним промінням вода із ґрунту всотувалася у клітинки її тіла, щоб нарешті забуяти квітом межи ніг. І коли стояла на голові, напруживши кожну клітинку, кожен фібр, в її душі розгорталася саме така картина.

— Але серйозно, — голосно виголошує Ін-хай, — якого дідька? — Потім додає вже тихше: — Ти помираєш, ти лежиш у ліжку і помираєш. Ні, більше нічого. — І вже доводиться, закусивши до крові вуста, над силу стримувати себе, щоб не кинутися і не обхопити оте безтямне обличчя, не трусити і не пожбурити назад на ліжко її тіло.

Тепер уже й часу не лишається.

Врешті вона піднімає на плече сумку, відсовує стільця, оглядається ще раз на сестру. Тіло під простирадлом тверде й непорушне. Потому Ін-хай, сутулячись, виходить із палати. Зціпивши зуби, простує до фойє.

* * *

Коротко підстрижена медсестра підходить до невеликого столика в коридорі й сідає. В руках у неї скринька, в ній приладдя для манікюру. До медсестри по черзі підходять пацієнти і вона видає кожному кусачки. А хворі ще вагаються довгенько, які саме обрати, які їм більше до вподоби. В іншому кутку молоденька санітарка з довгим волоссям, зібраним у хвіст, сама обрізає нігті недоумкуватим пацієнтам.

А Ін-хай стоїть і за всіма спостерігає. Тут не дозволяється мати особисті речі з вузькими гострими кінцями, щоб ними хворі не могли щось порізати чи проткнути, як і довгі мотузки, що їх можна використати як удавку. Заборонено, щоб ніхто не завдав шкоди іншим хворим і щоб не міг зашкодити собі. А вона все спостерігає, як уважно пацієнти займаються нігтями, поки ще не скінчився час, відведений на манікюр. Годинник на стіні показує другу пополудні.

За скляними дверима майнув білий халат, і лікар Джінг-хай виходить у фойє, замикає за собою двері кабінету, його рухи звичні та вправні. Тут, у психіатричній лікарні, авторитет лікаря беззаперечний. Може тому, що пацієнти не можуть звідси вільно вийти. Зараз вони скупчуються навколо нього, неначе знайшли свого месію.

— Хвилиночку, пане лікарю. Ви уже зателефонували моїй дружині? От якби ж ви їй сказали, що зі мною все гаразд і можна вже забирати. Ось її номер. Якби ж ви подзвонили…

— Лікарю, змініть призначені ліки, добре? У мене постійно в вухах дзвенить.

— Лікарю, та скажіть йому щось. Він весь час б’ється, я не можу сама впоратися. Що, ви тепер теж за нього? Чого ви б’єтеся? Кажу ж вам, поговоріть зі мною.

Лікар дарує цій жінці розслаблену посмішку, намагаючись її розраяти:

— Коли ж я бив вас? А тепер заждіть, давайте будете говорити по одному. Коли почало у вухах дзвеніти?

Невдоволена тим, що доводиться чекати, жінка нетерпляче тупає ногою, на обличчі гнів, та все ж він свідчить не про злий намір, а про тривогу й жаль.

Двері відчиняються і заходить ще один, зовсім незнайомий лікар.

— Це інтерн, — пояснює Хі-джу. Ін-хай і не помітила, коли та підійшла. Певно, в кожній психіатрії можна зустріти інтернів. Дуже молодий, чи то обличчя в нього молоде, і весь такий на вигляд розумний і холодний. Враз лікар відвертається від балакучих пацієнтів і рушає до Ін-хай. А вона якось неусвідомлено на крок відступає.

— То ви поговорили з сестрою?

— Наскільки я зрозуміла, вона була непритомною.

— Так може здатися на перший погляд, та у неї напружені всі м’язи. Ні, вона притомна, однак її розум повністю сконцентрований на чомусь в неї всередині й вона не помічає нічого навколо. Коли ми спробуємо вивести її з того стану, то побачите, що буде, і збагнете, що вона весь час була притомною, — він говорив щиро, та враз затнувся. — Для родичів важко на таке дивитися. Якщо ми зрозуміємо, що ваша присутність буде на заваді, потрібно буде, щоб ви швидко вийшли.

— Я розумію, та просто… — але лікар не дає договорити:

— Я впевнений, все буде добре.

По коридору до вільної двомісної палати простує санітар, немов пожежник, перекинувши через плече Джінг-хай, скоцюрблену і навіжену. Далі туди заходять вони всі. Лікар мав рацію — Джінг-хай при свідомості. Вона так несамовито виривається — важко повірити, що ця сама жінка ще недавно лежала нерухомо. З горла рветься майже нерозбірливе ревіння:

— Облиште мене! Обли-и-и-и-ште мене-е-е-е!

З нею борються санітари, вкладають на ліжко і зв’язують руки та ноги.

Ін-хай стоїть, вагаючись, коли чує:

— Відійдіть, будь ласка. Членам родини важко на це дивитися. Будь ласка, виходьте.

Джінг-хай кидає гарячковий погляд на сестру. Та починає ще сильніше кричати, сипати нерозбірливими словами. Тіло завмерло і враз ніби рвонулося до Ін-хай. Хоче простягнути до неї свої руки-кістки. А вона підходить ближче, не тямлячи, навіщо.

— Я… не… люблю це! — Джінг-хай вдається досить чітко це проказати, хоча голос нагадує гарчання дикої тварини. — Я… не… люблю це! Я… не… люблю… їсти!

Ін-хай бере обличчя сестри в долоні:

— Джінг-хай! Джінг-хай! — але та перелякано сахається.

— Будь ласка, виходьте, через вас стало іще гірше, — говорить лікар, і санітари попід руки виводять її геть, не лишаючи часу на опір. За дверима стоїть медсестра, вона бере Ін-хай за руку.

— Прошу вас, побудьте тут. Без вас вона поводитиметься спокійніше.

Лікар Джінг-хай витягає хірургічні рукавички. Медсестра подає довгий зонд, і він змащує його желеподібною масою. Санітар силоміць втримує рівно голову хворої. Ось вона побачила зонд, побуряковіла від напруження, вириваючись. Як сказала медсестра, звідки й береться та сила. Ін-хай немов заворожена, ступає крок вперед, та медсестра втримує її. Тут санітар знову міцно стискає голову, а лікар всовує через ніздрю зонд.

— Прокляття, закрила! — вигукує лікар. Джінг-хай широко відкрила рот і спромоглася зробити так, щоб піднебіння закрило вихід зонда у глотку. Інтерн вже приготувався голкою вводити рідину в зонд, а тепер стоїть похмурий. Витягують зонд назад.

— Добре, давай іще раз, тільки швидше.

Трубку ще раз зволожують. Знову починається протистояння накачаного санітара і виснаженої Джінг-хай, коли він намагається втримати її голову. Зонд просовують до носа.

— Уже. Ось так, зараз, — лікар із полегшенням зітхає. Руки інтерна, які щойно спочивали, притьмом взялися до роботи. Голкою починає вводити поживну рідину в зонд. Медсестра стискає Ін-хай руку й шепоче: — Спрацювало, тепер їй дадуть снодійне, інакше може все виблювати.

Медсестра готує шприц із транквілізатором, а санітар різко скрикує. Ін-хай струшує з себе руку медсестри і вривається до палати.

— З дороги! Геть від неї! — вона відтягує за плече лікаря, приглядається до сестри. У санітара, що тримав зонд, на обличчі бризки крові. Кров капає у хворої з рота, з трубки зонда. Інтерн із голкою в руках відступає.

— Витягніть! Витягніть зонд, швидко! — санітар пробує вивести її геть, і вона починає верещати. А сестра мотає головою так, що довгий зонд не відразу й виймеш.

— Заспокойтеся! Спокійно! — кричить на Ін-хай лікар, а до медсестри — Транквілізатор!

Старша медсестра подає йому шприц.

— Не треба! — не своїм голосом кричить Ін-хай. — Припиніть! Не треба, будь ласка! — потім кусає за руку, що її втримувала, і кидається вперед.

— Якого біса, ти, сучко, — кривиться санітар. Ін-хай обнімає сестру, і на її блузку ллється блювота із кров’ю.

— Припиніть, заради Бога. Будь ласка, досить, — тіло сестри в її обіймах б’ється в конвульсіях, а вона намагається відхилити руку зі шприцом.

* * *

Кров’ю забризканий одяг лікаря, краплі навіть на закасаних рукавах. Тупо розглядає Ін-хай цей плямистий візерунок, що кривавими сузір’ями завирував на тканині.

— Нам негайно потрібно переводити Джінг-хай до головної лікарні. Будь ласка, їдьте до Сеула. Щоб спинити шлункову кровотечу, їм доведеться вводити протеїни прямо в сонну артерію. Цей ефект довго не протримається, але це єдиний спосіб підтримати в ній життя.

Ін-хай подають щойно підготовлений лист-направлення до головної лікарні, вона кладе його в сумочку і виходить із сестринської кімнати. Рушає до вбиральні, добігає до кабінки, тут вже ноги підкошуються і вона мало не падає. Потім, уже на колінах, блює шлунковим соком з чаєм та молоком. Згодом спокійно вмивається перед дзеркалом і повторює:

— Ідіотка, — а губи тремтять. — Ідіотка.

Це ж твоє тіло, роби з ним що заманеться. Лише із власним тілом людина вільна робити те, що хоче. Та й тут не виходить на твоє.

Підводить погляд і бачить віддзеркалення мокрого обличчя. Он очі, з яких крапали у снах не сльози, а кров, і вона ніяк не хотіла ні відмиватися, ні стиратися, хоч би як вона не терла руками. Та зараз лице не заплакане, ні, зараз — ні. Просто безмовно дивиться із люстра і не виказує ані найменших емоцій. А нещодавній болючий і сповнений муки ревисько-крик — невже з неї самої вирвався, аж не віриться!

Мов п’яна, вона клигає, спотикаючись, по коридору, простує до фойє. Намагається не втратити рівноваги. Враз яскраве сонячне світло осяває цей простір журби. Такого дня давно не було. Чутливі до сонця пацієнти стали збудженими, скупчилися, стривожилися. Якась жінка в буденній одежі прямує до Ін-хай. А в неї зір ніби затуманився, щоб краще побачити, примружується, і тільки тоді впізнає Хі-джу, яка, видно, знову плакала, очі он почервоніли. Хіба ж можна брати все так близько до серця? А може, якраз через хворобу вона емоційно неврівноважена? Вона ж тут лікується.

— Як там зараз Джінг-хай? Це ж ви вже їдете.

Ін-хай стискує жінці руку.

— Я вам дуже вдячна, — і сама дивується несподіваному бажанню обійняти цю жінку в сльозах за широкі плечі. Але ні. Стримується, натомість повертається і розглядає інших пацієнтів, які збуджено визирають з вікна надвір. Хоча вони і знервовані, та все ж щирі й захоплені ідеєю пройти крізь скло і опинитися на лужку. Ін-хай розуміє: вони тут замкнені, вони у пастці. Як і ця жінка, як і Джінг-хай. І вона не може зараз обійняти Хі-джу саме через почуття провини за те, що сама ув’язнила тут сестру.

Зі східного коридору долинає чиясь швидка хода. Двоє санітарів несуть на ношах Джінг-хай, досить швидко крокують. А обличчя сестри зараз таке, як у дитини після ванної, уже чисте від крові, очі заплющені. Хі-джу хапає її кістляву руку, а Ін-хай відвертається. Вона не хоче цього бачити.

* * *

За вікном швидкої у призахідному сонці розкошує літній густий ліс, зеленуватим сяйвом виблискує мокре від дощу листя.

У Джінг-хай довге волосся досі вологе, то сестра зачісує його за вуха. Вона допомагала санітарці її купати і бачила, що тонка майже біла прозора шкіра вкрилася дитячим пушком, і важила хвора десь так, як і говорила Хі-джу. Намилюючи випнуті хребці на спині, Ін-хай згадувала дитинство, як вони, бувало, купалися в одній ванні й вона молодшій сестричці мила спинку та голову.

Раз майнуло відчуття, що волосся сестри таке, як було у Джі-ву, коли ще був малям, пригадала його пальчики, як гладив їй брови. Нараз відчула себе такою самотньою.

Дістає з сумки давно вимкнутий мобільник, включає зв’язок і набирає номер сусідки.

— Алло, це мама Джі-ву. Я затрималася у родички в лікарні, розумієте, тут несподівано… Ні, автобус під’їде до головних воріт о п’ятій п’ятдесят, він завжди приходить вчасно. Ще не буде пізно. Якщо я затримаюся, то доведеться забрати Джі-ву з собою в лікарню. А як же він тут спатиме? Дуже вам вдячна… У вас мій номер є?.. Я ще згодом зателефоную.

Вона закриває покришку телефону і пригадує, що вже давно не залишала сина на когось чужого. Як чоловік пішов, то взяла собі за правило проводити вечори і вихідні з дитиною.

Ін-хай хмурніє, її огортає якась сонливість, вона сідає коло вікна, спирається на підвіконня, заплющує очі й думає.

Скоро вже Джі-ву підросте. Зможе сам читати, матиме свої судження про інших людей. Коли-небудь він якось дізнається від інших про те, що сталося, і як же йому тоді все пояснити? Хоча її дитина схильна до легких недуг, та це щаслива дитина. Як же його вберегти від зла?

Нараз пригадалися ті оголені тіла на плівці, що ліанами перепліталися між собою. На той час вона, звісно, була шокована, та зараз що більше думала про це, тим менше вбачала там сексуальності. Ті тіла так змінилися через те, що були вкриті переплетеними стеблами, листям і квітами, що вже ніби й не належали людським істотам. Вони так корчилися, ніби намагалися струсити з себе все людське. І чого це йому заманулося провести таку зйомку? Він же заставив себе на ці дивовижні самотні образи і все втратив!

* * *

— Це, мамо, твоя фотокартка у небі літала. Я дивився у небо, там була пташка, і вона промовила: «Я твоя мама». А потім у пташки з’явилися дві руки.

Давно-давно було якось, ще тоді Джі-ву деякі слова погано вимовляв. Так здивувалася тоді, побачивши, що син плакав.

— Агов, ти про що це? Ти розказуєш якийсь сумний сон? — Джі-ву досі в постелі протирав кулачками очі. — А яка ж то була пташка? Якого кольору?

— Біла… гарненька така. — Він сховав личко у мами на грудях, врешті хлипання стихло. Так було жаль його, як оце, бувало, коли намагався її розвеселити. Він плакав не тому, що чогось вимагав, не просив допомоги. А просто тому, що йому було сумно.

— Мабуть, це означає, що пташка сама була мамою, — вона спробувала розважити сина, але той похитав голівкою, все ще притискаючись до її грудей. За підборіддя вона підвела його личко. — Поглянь, твоя мама тут. Ти ж бачиш, я не перетворилася на білу пташку. Бачиш, тобі те просто наснилося. — Вуста дитини усміхнулися, а носик блищав, ніби в ляльки.

Хіба ж то насправді було так? Зараз, у машині швидкої допомоги, вона вже не була у цьому впевнена. Що ж то було, сон чи збіг? Адже саме цього дня вона повернулася спиною до сонця, що піднімалося, і стала спускатися назад із гори у своїй вицвілій футболці бурячкового кольору.

Це просто сон.

Ці слова вона голосно і пристрасно повторювала сама собі того дня у відповідь на погляди Джі-ву. І зараз повторює, збентежена власним голосом, роззирається довкола. Машина усе мчить по крутій дорозі. Вона поправляє волосся, знає: все має бути як слід, вона мусить за собою доглядати. А рука помітно тремтить.

Не може навіть собі пояснити, як легко було схилитись до рішення покинути дитину. Це ж був жорстокий і безвідповідальний вчинок, вона б ніколи себе не переконала в іншому і ніколи б собі не пробачила. Вона чітко й нажахано побачила правду. Якби її чоловік із сестрою не переступили межі, якби все життя не розбилося, то, певне, вона сама б щось таке зробила, якби вона втратила ту нитку, той сенс, то ніколи її знову не віднайшла б. Тоді, може, це вона сама блювала би кров’ю, а не Джінг-хай?

А та он тихо стогне. Вона приходить до тями. Ін-хай швиденько хапає рушничок, підносить до їй до рота: а що як знову блюватиме?

— А-аах…

Не блює, а розплющує очі. Чорні зіниці втуплюються в Ін-хай. Що там за ними ховається? Що ж іще там може поселитися такого, що навіть важко помислити? Який жах, який гнів, яка агонія, яке пекло? Без жодних емоцій Ін-хай промовляє:

— Джінг-хай!

— А-аах, — і одвертається, неначе ігноруючи сестру, немов відповідати на її питання — це остання річ на світі, яку вона хотіла би зробити. Ін-хай простягає тремтячу руку, та враз спиняється.

Вона стискає вуста. Раптом чомусь знову згадує стежку в горах. Вона тоді поверталася назад по ранковій росі, яка намочила взуті в сандалі ноги. Тоді ще нічого не зрозуміла, і сліз не було. Холодна роса щось намагалася їй передати, вона впиналася крізь шкіру і вливалася у кров, проникала і до плоті, і до кісток.

А зараз починає шепотіти до Джінг-хай:

— Це лише слова. Може, це лише сон. — Вона стискає плече сестри, коли машину підкидає на нерівній дорозі. Похилила голову. Враз, неначе вхопившись за якусь думку, продовжує говорити на вухо сестрі, ретельно добираючи слова. — Ти знаєш, мені теж снились сни… моторошні сни, і я могла в них розчинитися, дати себе заполонити… але з них потрібно вибиратися, нам треба повертатися до самих себе, тому що… тому що…

Знову підводить голову. Ось машина вже проїжджає останній поворот, гора Чуксеонг позаду. До темної хмарини стрімко злітає чорний птах. Сонячне світло таке сліпуче, що очам боляче, вона вже не в змозі стежити за польотом птаха.

Тихо переводить подих. А обабіч дороги смарагдово виблискують дерева і гігантськими бивнями хижого дикого звіра шкіряться до Ін-хай. І вона теж суворо позирає на них, ніби чекає на відповідь, мов протестує проти чогось. Дивиться похмуро й наполегливо.

Інформація видавця

Зміст

Вегетаріанка … 3

Монгольська мітка … 53

Дерева у вогні … 116

Літературно-художнє видання

Хан Канг

ВЕГЕТАРІАНКА

Роман

Головний редактор В. Александров

ТОВ «Видавнича група КМ-БУКС»

04060, Київ, вул. Олега Ольжича, 27/22, офіс 3

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи

до Державного реєстру видавців, виготовлювачів

і розповсюджувачів видавничої продукції

ДК № 7876 від 05.07.2023

info@kmbooks.com.ua

www.kmbooks.com.ua

Замовляйте наші книжки в інтернет-магазинах:

www.kmbooks.com.ua +380 (44) 228 78 24

www.bukva.ua +380 (44) 359 0 369

З питань гуртових закупівель звертайтеся:

у Києві: +380 (44) 237 70 25

у Львові: +380 (32) 245 01 71, +380 (67) 370 77 90

Повний асортимент наших книжок представлений у книгарнях

української національної мережі «Буква»

www.bukva.ua +380 (44) 237 70 24

Центральний магазин «Буква»:

м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 3-Б

+380 (44) 279-64-38

Формат 84x108/32.

Умов. друк. арк. 9,24. Обл.-вид. арк. 6,1.

Наклад 2000. Замовлення 23-697.

Віддруковано на ПрАТ «Білоцерківська книжкова фабрика»

Свідоцтво серія ДК № 5454 від 14.08.2017 р.

09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4.

Тел./факс (0456) 39-17-40

E-mail: bc-book@ukr.net; сайт: http://www.bc-book.com.ua

«Витончена й тривожна проза Хан Канг передає і нав’язливу хіть митця — свояка героїні, і мляве самозвинувачувальне існування сестри, і живі, тривожні сни самої Джінг-хай. Читачі захочуть ще творів від автора, її шокуючих описів наших найглибших сумнівів, надій і бажань».

Booklist

«Прониклива історія з трьох частин про жінку, чиє рішення стати вегетаріанкою шокує її родину і пробуджує найгірші людські схильності та поривання. Це оголена продумана сповідь… про людську психологію та фізіологію».

Huffington Post

«Провокуюча… шокуюча».

The Washington Post

«Для фанів Харукі Муракамі»

Gazey van Antwerpen (starredreview)

«Химерні сновидіння, тремтлива напруга, жахлива жорстокість… Цей південнокорейський роман — просто свято. Він чуттєвий, провокуючий, жорстокий, наповнений могутніми образами, вражаючими кольорами і запитаннями, які непокоять… у кожному реченні «Вегетаріанки» — надзвичайний досвід. Таке важко буде перевершити».

The Guardian

notes

Примітки

1

Вона — грошова одиниця Кореї.

2

У Кореї монгольською міткою називають родиму пляму, що буває на тілі у немовлят, а згодом зникає.

3

Пйон — одиниця вимірювання площі, становить 3,3058 кв. м.

4

Тут — простора лоджія.

5

Сорт груш, який вирощують на острові Джеджу.