Анотація

У глухій місцині на межі Англії та Вельсу ширяться чутки про маніяка, який жорстоко вбиває дівчат. Останню жертву було знайдено поруч із маєтком, куди влаштувалася на роботу 19-річна служниця Гелен Кейпел. Проте дівчині здається, що вона у відносній безпеці: цієї ночі в будинку повно людей, а його двері й вікна наказано не відчиняти до ранку. Та коли поступово, один за одним, мешканці маєтку залишають її, Гелен розуміє, що опинилася в пастці.

ISBN 978-617-7579-78-5

©ТОВ «Видавництво «Жорж», переклад, 2018

Усі права застережено

Етель Ліна Вайт

Гвинтові сходи

Хтось мусить пильнувати, хтось мусить просто спати:

отак життя й минає, іде у небуття.

Гамлет

Розділ 1. Дерево

Коли почало сутеніти, Гелен збагнула, що зайшла надто далеко.

Озирнувшись, вона була вражена безлюдністю довколишнього ландшафту. За весь час тривалої прогулянки їй не трапилося жодної людини й жодної хатини. Балка з високими схилами мало відрізнялася від звичайної яруги. Обабіч неї бовваніли пагорби: голі світло-брунатні кургани, завуальовані тоненькою завісою мжички.

А над усім цим витало гнітюче відчуття непевності й тривоги, наче долина очікувала на якусь біду. Удалині, надто далеко, щоб становити загрозу, стиха гупав грім.

На щастя, Гелен була реалісткою, звиклою до життєвих негараздів і не схильною жаліти себе. Завжди оптимістична, але водночас розважлива, вона була переконана, що оті неприємні симптоми — важкість у тілі та пригніченість духу — цілковито пояснюються станом печінки або атмосфери, а до темних сил жодного стосунку не мають.

Маленька й білошкіра, мов смужка молодого місяця, Гелен рятувалася від непримітності лише завдяки своїй кучмі пружного світло-рудого волосся. Та попри непоказну зовнішність, у ній пульсувала пристрасна жага життя, виявлювана в постійному прагненні до майбутнього, яке давало їй змогу з радістю зустрічати новий день і видобувати насолоду з кожної його години та хвилини.

Малою дитиною вона часто чіплялася до дорослих, питаючи в них час, і не від простого бажання знати, рано ще чи вже пізно, а від непростої допитливості: їй хотілося поглянути на їхні годинники. Ця звичка залишилася в Гелен і тоді, коли їй довелося заробляти на життя в домівках людей, котрим поталанило мати власне житло.

Вона боялася лиш одного — не мати роботи. І добре усвідомлювала, скільки відгуків могло надійти на оголошення про вакансію служниці в сільському котеджі професора Воррена. Та, щойно прибувши до зазначеного обійстя під назвою «Вершина», вона збагнула, що саме його віддаленість і допомогла їй позбутися статусу безробітної.

Будинок загубився в глухому кутку на стикові трьох графств, на межі Англії та Вельсу. Найближче місто лежало на відстані двадцяти двох миль, а найближче село — дванадцяти. Жодна служниця не залишиться в такому Богом забутому кутку, котрий нагадує діряву кишеню: через ту дірку відбувався постійний відплив хатніх працівників.

Місіс Оутс, котра разом зі своїм чоловіком певний час допомагала затикати ту прогалину, так описала ситуацію Гелен, коли зустрілася з нею, домовившись заздалегідь, у кімнаті відпочинку для жінок на станції Герфорд:

— Я порадила міс Воррен знайти дорослу поважну жінку. Інакше там не зможе втриматися ніхто.

Гелен розуміла, що дорослі поважні жінки — нікому не потрібний товар на ринку праці. І після кількох місяців вимушеного байдикування вона була готова радо опинитися під надійним крилом будь-якої домівки, особливо після останніх тижнів «суворої економії» (поважним дамам негоже мати у своєму лексиконі таке слово, як «голодування»). За винятком значної віддаленості місця роботи, то була чудова посада, оскільки Гелен отримала не лише гарну окрему кімнату, а й можливість харчуватися разом із родиною, в якій працювала.

Остання обставина була з боку господарів жестом увічливості, тоді як для Гелен це була можливість ближче придивитися до своїх роботодавців. Їй поталанило зайняти місце в їхньому житті; оскільки зайняти місце в кінотеатрі їй таланило нечасто, то Гелен мусила розважатися не кіношними картинками, а сценами реального життя.

Родині Ворренів були притаманні певні елементи драми. Удівець-професор та його сестра й економка міс Воррен були людьми старшими за середній вік. Гелен класифікувала їх як цілком конкретні типажі: це були люди з наукових кіл, стримані й добре виховані, а до того ж геть позбавлені тих інтересів, якими живуть звичайні люди.

Одначе їхня мачуха, стара леді Воррен, яка лежала прикутою до ліжка в кімнаті в синіх тонах, являла собою постать багатшу й цікавішу. У ній змішалося високе і низьке, і ця суміш вибухала тричі на день чималою порцією злостивості й люті. Леді Воррен була кошмаром для всієї родини: не пізніше як учора вона швиргонула мискою каші в голову доглядальниці.

У такий спосіб вона висловила свій цілком природний протест: кашу їй давали часто, а відбивну, яку вона любила, але вже не могла як слід прожувати — лише зрідка. Оскільки кидок у неї був влучний, то бажаного результату вона досягла: того ж ранку містер Оутс відвіз до міста колишню доглядальницю, а ввечері мав повернутися з новою «мішенню».

Гелен, якій іще не доводилося стикатися зі старою мачухою, її войовничий дух сподобався. Мешканці будинку нетерпляче чекали на смерть тієї, а вона не помирала, натомість усіма помикала. Щоранку Смерть ввічливо стукала у двері синьої кімнати, та леді Воррен вітала її у своїй звичній манері — скручувала їй дулю.

Окрім мачухи, схожої на персонажа примітивної комедії, Гелен запідозрила наявність у цій родині любовного трикутника, утвореного професорським сином, його дружиною та учнем на пансіоні, якого професор готував на посаду державного службовця в Індії. Син професора — розумний і некрасивий молодик — несамовито й самозабутньо кохав свою дружину Симону. Симона була надзвичайно привабливою дівчиною з власним доходом та хтивими манерами.

М’яко кажучи, вона любила експериментувати з чоловіками. Наразі Симона відверто намагалася закрутити роман з учнем професора, Стівеном Райсом, привабливим та простодушним парубком, якого вигнали з Оксфорду. Гелен відчула до хлопця інстинктивну симпатію і сподівалася, що йому й далі вдаватиметься успішно протистояти зазіханням з боку Симони.

Та хоча Гелен і цікавилася знічев’я «Вершиною» та її мешканцями, все ж найголовнішим для неї було виконання своїх обов’язків. Думка про необхідність утриматися на новій роботі змусила Гелен зиркнути на годинник — і вона скорчила невдоволену гримасу.

Уже заворушилися перші тіні — прелюдія до короткого проміжку, що розділяє день і ніч. Невдовзі мало стемніти.

Від будинку її відділяла ще чимала відстань. Гелен бачила його вдалині; він здавався непорушною брилою на тлі пагорбів, запнутих імлою мжички. Але поміж ними розверзлася впадиною безлюдна місцина, яка спершу спускалася протягом милі до порослої деревами впадини, а потім піднімалася пологим схилом до молодої порослі на кряжі.

Попри притаманний їй стоїцизм, серце Гелен занило від усвідомлення необхідності пройти крізь густо зарослу лощину. Прибувши до маєтку, вона не переставала дивуватися щільності довколишніх заростів. Коли Гелен виглядала надвечір у вікно, то вічнозелені кущі на галявині неначе починали ворушитися й підкрадатися до стін, немов передовий загін зеленого війська. Почуваючись, наче в неприступній фортеці, вона тоді насолоджувалася контрастом між зачаклованим садом і солідним будинком, де лунали голоси та горіло світло. Вона всередині — в безпеці. Але зараз вона була не всередині, а надворі, на відстані майже двох миль.

«От же ж дурепа! — подумала вона. — Ще не пізно — біжи!»

Оскільки роботодавець дозволяв лаятись лише собі, а не їй, вона могла обізвати себе тільки подумки. Підкріпивши рішучість кількома несхвальними епітетами на свою адресу, Гелен обережно побігла, час від часу ковзаючи на краях стежини, бо по центру бігти було небезпечно з огляду на вибоїни та численне каміння.

Гелен не відривала очей від свого орієнтира, який наче потихеньку вгрузав у землю, поки вона поволі спускалася донизу, в улоговину. Щойно вона стала втрачати будинок з очей, як у вікні синьої кімнати спалахнуло світло.

Воно стало для неї сигналом, що кликав додому, до виконання одного особливого обов’язку: щовечора, коли сутеніло, Гелен мала обійти будинок, позамикати всі двері й позачиняти віконниці. Донині вона зневажливо ставилася до цієї роботи як до зайвої перестороги, але тут, у тінистій пустці, ця процедура набула зловісної значущості.

Існував якийсь зв’язок між цією роботою і явно відчутною атмосферою напруги — якесь незрозуміле збудження на кухні, якісь перешіптування в салоні. Усе це химерним чином асоціювалося з убивством.

«Убивство». Гелен інстинктивно сахалася цього слова. Її свідомість була надто здоровою, щоб вважати злочини чимось більшим за просто художні вигадки, які перетворювали газети на сенсаційне чтиво, котре продавалося на ятках біля вокзалу. Неможливо було повірити, що ті історії трапляються з реальними людьми.

Вона змусила себе подумати про щось приємніше й безпечніше.

«Уяви собі, що ти виграла в лотерею».

Та в міру того, як стежина спускалася дедалі нижче, а високі схили дедалі сильніше застували світло, Гелен збагнула, що їй нецікаво просто уявляти собі якесь здогадне, абстрактне багатство. У ту мить їй більше до вподоби були прості радощі життя: посидіти в безпеці на кухні, попиваючи чай з масними грінками в компанії місіс Оутс та її рудого кота.

Тож Гелен іще раз спробувала відволіктися.

«Припустімо, що я виграла в лотерею. Хтось же в неї виграє́, так? З мільйонів людей у всьому світі знаходяться кілька щасливців, котрі виграю`ть величезні гроші. Це просто вражає».

На жаль, ця думка потягла за собою іншу, і та друга вражала не менше.

«Авжеж. А з мільйонів людей, котрі помирають, знаходиться певна кількість тих, кого вбивають».

Гелен перервала потік своїх думок, бо перед нею роззявила чорну пащеку улоговина.

Коли вона проходила крізь неї ще вдень, головним для неї було вибрати сухий прохід через густий компост, утворений шаром опалого листя. Вона подумки відзначила це як місце, де весною можна буде знайти первоцвіти.

Але перспектива весни виглядала зараз як зла насмішка. Що далі Гелен заглиблювалася в улоговину, то більше це місце скидалося на ділянку пустки й гниття, де можна буде назбирати не первоцвіти, а лише зламані вітром зопрілі гілки. У цій моторошній місцині, засипаній пожовклим листям, звуки приглушувалися до ледь чутного потаємного шерехтіння; світло зіщулювалося до темних міазмів, крізь які бовваніли схожі на людей дерева.

Раптом убивство перестало бути газетною вигадкою. Воно набуло реальних обрисів — загрозливих та потворних.

Гелен впала в розпач, пригадавши, що місіс Оутс розповідала їй про вбивства. Їх було чотири, здається, — справи рук якогось маніяка, котрий вибирав своїми жертвами дівчат.

Перші два вбивства були скоєні в містечку, розташованому надто далеко від «Вершини», щоб її мешканці мали привід для тривоги. Третє сталося в селі, яке також лежало на вельми безпечній відстані. Однак останню дівчину задушили в поодинокому сільському будинку за п’ять миль від помешкання професора Воррена.

Останнє вбивство стало бентежною ознакою того, що маніяк нахабнішає з кожним «успіхом». Щоразу він підбирався ближче до помешкання своєї жертви.

«Перше вбивство сталося на вулиці, — подумала Гелен. — Потім зловмисник сховався в саду. Опісля — в будинку. А останнього разу він підстеріг свою жертву прямісінько на сходовому майданчику».

Хоча Гелен твердо вирішила не піддаватися паніці, натомість бігти, вона не рушила між коліями, наповненими водою, а необачно подалася багнистими ділянками, де підошви її черевиків присмоктувалися до мокрої землі. Невдовзі вона добігла до найдрімучішої частини гаю, де численні дерева переплелися одне з одним з якоюсь химерною, неприродною щільністю.

Саме таким вона й уявляла собі місце, де могло зачаїтися зло. Пожовкле листя й досі подекуди звисало з гілок, моторошно схоже на шматки гнилої плоті, що теліпалися на шибениці. Неквапливий, мов слимак, струмок був заповнений опалим листям. У заростях кропиви та кінського щавлю виднілися порвані черевики та іржаві бляшанки — тут колись була «стоянка» якогось волоцюги.

І знову Гелен подумалося про вбивства.

«Він підбирається все ближче й ближче до нас».

Раптом їй здалося, що за нею хтось слідкує. Вона зупинилася й прислухалася: улоговина повнилася ледь чутними звуками — шерхотом сухого листя, потріскуванням гілочок і цюканням крапель води, що падали додолу.

У такій ситуації можна було надумати собі що завгодно. Хоча Гелен і знала, що коли вона побіжить, то її уява теж поскаче галопом, вона все одно кинулася бігти багнистою землею, збираючи на підошвах черевиків важезні шматки грязюки.

Гелен бігла, і серце її несамовито калатало, та невдовзі перед нею замаячила стежина, яка вела вгору, до будинку. Вона була така крута, що скидалася на стіну. Але її крутизна була оманливою, бо за першим поворотом стежина складалася, мов зігнута в лікті рука, і таким чином крутизна зменшувалася.

До Гелен знову повернулася хоробрість, бо годинник засвідчив, що вона все-таки виграла свої перегони з часом. Дорогоцінна нова робота втрачена не була. Важко піднімаючись, Гелен відчувала, як болять її ноги, але тішила себе думкою про те, що наполегливість долає всі перешкоди, що невдовзі буде поворот, за яким стане легше йти, і що кожен крок наближає її до безпечної домівки. Нарешті вона дісталася до вершини підйому й увійшла в посадку з рідкими молоденькими ялинками та модринами, де земля була встелена килимом з опалої глиці. Навіть у найгустішій частині посадка проглядалася наскрізь, тож невдовзі Гелен побачила «Вершину».

Будинок уже не був далеким силуетом; він виднів так близько, що вона могла розгледіти колір фіранок у синій кімнаті. Город похило опускався до стіни, яка йшла навколо посадки; дим, що кільцем здіймався догори, та бадьорий посвист засвідчили, що по той бік стіни садівник розпалює вогнище.

Забачивши будинок, Гелен уповільнила кроки. Тепер, коли вона вже була поруч із домівкою, недавня ескапада почала здаватися цікавою пригодою, і їй не дуже хотілося повертатися до нудної рутини своїх хатніх обов’язків. Невдовзі їй треба буде зробити обхід і, наче готуючись до комендантської години, позамикати на ніч усі ворота і двері. Тепер ця процедура знову видавалася їй нудною, бо Гелен уже встигла забути, що в темряві улоговини вона дуже добре усвідомила всю важливість залізних ґрат на вікні своєї спальні.

Порив вітру кинув у лице Гелен жменю дощу й посилив її бунтарське небажання знов опинитися під дахом, у чотирьох стінах. Подумки відзначивши, що вітер, вочевидь, принесе вночі негоду, вона попрямувала до брами.

Лісопосадка перетворювалася наприкінці на алею, обсаджену деревами і крізь яку було видно кам’яні колони на ґанку будинку та лаврові дерева, що росли вздовж під’їзної доріжки. Гелен побачила, як у вікнах зали спалахнуло світло.

Це означало, що невдовзі принесуть чай і що їй слід поквапитися. Гелен уже кинулася бігти, як раптом серце її тьохнуло.

Їй здалося, що найдальше дерево несподівано поворухнулося.

Вона зупинилася й придивилася пильніше, але насамкінець вирішила, що то в неї фантазія розгулялася. Дерево стояло на місці, так само бездушне й нерухоме, як і решта дерев. Однак у його формі було щось не так, була в ньому якась незвична кривизна стовбура, котра викликала в неї підозру.

То не було питання логіки — йти чи не йти; вона знала лише одне: їй не хочеться повертатися додому повз оте конкретне дерево.

Поки Гелен вагалась, уповільнивши ходу, на допомогу їй прийшов набутий раніше досвід. Заробляти на життя вона почала тим, що в чотирнадцять років вигулювала собак заможних людей. А оскільки ті заможні пси харчувалися краще за неї і були сильніші, ніж вона, їй довелося виробити в собі звичку до ухвалення швидких рішень.

Тому в ту мить інтуїція наказала їй повертатися додому найкоротшим шляхом: по діагоналі через багнисту ділянку, через зарості шипшини — і через садову стіну.

Гелен виконала цю програму за мінімум часу, з незначною матеріальною шкодою, але ціною цілковитої втрати гідності. Вдало приземлившись на ділянку з капустою (хоча й упавши при цьому на те місце, звідки ноги ростуть), вона обійшла будинок і наблизилася до парадного входу. Вставивши ключ у замок, Гелен крутнула його та обернулася, щоб востаннє поглянути на лісопосадку, видиму крізь браму.

Обернулася вона якраз вчасно, щоб помітити, як останнє дерево роздвоїлося: то з-за стовбура вислизнув якийсь чоловік і розчинився в темряві.

Розділ 2. Перші тріщини

Приплив допитливості виявився сильнішим за будь-яку іншу емоцію. Він погнав Гелен під’їзною доріжкою — їй-бо страшенно кортіло розгадати таємницю. Та коли вона добігла до брами, то побачила лише лінію стовбурів, що перехрещувалися в різних ракурсах, збиваючи її з пантелику.

Геть забувши про виконання своїх обов’язків, Гелен завмерла, вдивляючись у морок посадки, а тим часом крізь клапті розірваних вітром хмар проглянула перша зірка.

«То був чоловік, — тріумфально подумала вона. — Я таки мала рацію. Він ховався за деревом».

Вона знала, що цей випадок можна просто пояснити тим, що якийсь парубок дожидав своєї милої. Одначе Гелен відкинула таке пояснення тому, що їй хотілося чогось такого, від чого в жилах холонула б кров, а частково ще й тому, що вона не вірила в доречність такого пояснення. На її думку, закоханий мав би знервовано походжати туди-сюди або курити цигарку за цигаркою.

А тут нерухома поза і тривалість, із якою той чоловік зображував із себе дерево, свідчили про його впертість у досягненні якоїсь мети. Це нагадало Гелен зосереджену терплячість крокодила, що чигає на жертву в затінку на березі ріки.

«Хоч би що він там робив, я рада, що не пройшла повз нього», — вирішила вона, рушаючи назад, до будинку.

Це була висока будівля з сірого каменю, споруджена в стилі пізнього вікторіанського періоду; вона здавалася навдивовижу недоречною на тлі дикого довколишнього ландшафту. З прольотом із дванадцяти сходинок, що вели до парадних дверей, великими вікнами, захищеними зеленими жалюзі, цей будинок був би типовим для житлового кварталу в якомусь заможному місті. Його мав би оточувати добре доглянутий сад з акр завбільшки, він мав би розташовуватися на приватній дорозі з ліхтарями на стовпах та з поштовою тумбою.

А тут будинок виглядав таким собі аванпостом у боротьбі з безлюдністю та самотністю. Його стан бездоганної доглянутості свідчив про те, що на ремонт і утримання цього надійного захисту від негоди грошей не шкодували. Не було на ньому ані облупленої фарби, ані жодного несправного водостоку. Своїм виглядом будівля наводила на думку, що в скрутну годину її можна буде перетворити на неприступну фортецю.

Будинок сяяв електричним світлом, бо основним зав-данням родини Оутсів було забезпечення безперебійної роботи генератора. Поодинокий дріт, що тягнувся вгорі, також був заспокійливим свідченням зв’язку будівлі з цивілізацією.

Гелен більше не хотілося тинятися побіля будинку. Над вічнозеленими чагарниками, що купчилися на галявині, піднімався вечірній туман, і кущі неначе оживали. Крізь завісу випарів вони здавалися чорними й безрадісними, наче учасники похоронної процесії.

«Якщо я не покваплюся, то чагарники постануть межи мною і будинком та не пустять мене всередину», — сказала собі Гелен, продовжуючи бавитися вигадками. Її дитячі звички мали певне виправдання, бо єдиною тутешньою втіхою була для неї прогулянка багнистими стежинами в яругах, а не походи до кінотеатру.

Жвавим пристрибом вона хутко піднялася сходами і, винувато зиркнувши на свої черевики, швиденько почовгала ногами об величезний залізний шкребок. Її ключ і досі стирчав у замку, де вона його лишила, побігши під’їзною доріжкою назад, до лісопосадки. Повернувши ключ, а потім почувши, як позаду неї ляснула пружина в замку, Гелен нарешті відчула себе в безпеці.

Будинок скидався на солідний комфортабельний вулик із золотаво-жовтими комірками, кожна з яких сяяла світлом і теплом. Він гудів голосами, він забезпечував товариську компанію та захист.

Їй загалом подобалося всередині, хоча інтер’єр «Вершини» спричинив би в сучасного декоратора стан перманентного жаху. Долівка передпокою була встелена чорними та брунатними кахлями, на яких лежав товстий хутряний килим. З меблів там було крісло з різьбленим поруччям, частина теракотової ринви — для парасольок — та маленька пальма на підставці з бузково-блакитної порцеляни.

Штовхнувши обертальні двері, Гелен увійшла до зали, долівка якої була повністю заслана ворсистою тканиною бузково-блакитного кольору і де було темно від масивних меблів із червоного дерева. З-під важких портьєр, за котрими вгадувалися двері до вітальні, пробивалися проводи радіоприймача, а у вологому повітрі висів запах примул у горщиках і китайського чаю з апельсиновим ароматом.

Хоча Гелен і рухалася тихо та обережно, дехто з гострим слухом усе ж почув, як крутнулися обертальні двері, що вели до зали. Вельветові складки портьєри відхилились, і голос, у якому чулися роздратування й радість, гукнув:

— Нарешті ти прийшов, Стівене. Заходь. А… Це ви…

Гелен швидко помітила зміну настрою в голосі молодої місіс Воррен.

«Отже, ти прислуха´лася, чекаючи на його прихід, моя люба, — виснувала вона. — І принагідно вдяглася мов манекен».

Гелен із повагою поглянула на чорно-білий атласний вечірній костюм, який створював враження, наче Симона щойно прибула сюди прямісінько з лондонського ресторану з танцювальним майданчиком та музиками. Вона дотримувалася моди, ретельно відтворюючи такі її деталі, як штучні губи та штучні брови, накладені на природні. Її лискуче чорне волосся спускалося штучними кучерями на шию, а нігті були вкриті яскраво-малиновим лаком.

Та попри довгі скісні лінії, намальовані замість вибритих дугоподібних брів, та крихітне яскраво-червоне кружальце на місці її природних губ, від печерної людини Симона відійшла недалеко. Її очі палали примітивним первісним вогнем, а вираз обличчя свідчив про пристрасну натуру. Вона була або прекрасною дикункою, або останнім словом сучасної цивілізації і настійливо прагнула самовираження.

А результат вийшов таким, як і завжди: примхлива дівчина, якій хочеться чинити так, як їй заманеться.

Коли вона зневажливо поглянула з висоти свого чималого зросту на маленьку постать Гелен, яка заклякла посеред зали, то контраст між ними проявився ще гостріше. Гелен була без капелюшка, у поношеному твідовому пальті, кошлатому від вологи. З собою вона принесла елементи природної стихії: багнюку на черевиках, вітер на розчервонілих щоках і блискучі краплини дощу в рудому непокірному волоссі.

— Чи не знаєте ви, де зараз містер Райс? — суворо спитала Симона.

— Він вийшов крізь ворота за мить переді мною, — відповіла Гелен, яка мала вроджений хист відчувати момент і завжди примудрялася бувати на потрібних входах і виходах у слушну хвилину. — І я чула, як він сказав щось на кшталт «До побачення».

Обличчя Симони затьмарилося від думки про те, що хлопець завтра вранці поїде додому. Вона різко обернулася — то її чоловік зазирнув ззаду їй в обличчя, наче допитливий птах. Він був високий, з непокірливою чуприною рудого волосся і в окулярах із роговою оправою.

— Чай уже заварюється, — сказав він високим голосом. — Чекати на Райса ми більше не будемо.

— А я буду, — відказала Симона.

— Але ж булочки до чаю можуть охолонути.

— А мені страшенно подобаються холодні булочки.

— Тоді налий мені чаю, а сама можеш далі чекати.

— Вибач, любий, мене мати такого не вчила.

— Все ясно, — знизав плечима Ньютон і додав, ідучи: — Сподіваюся, що шляхетний Райс високо поцінує твою жертву.

Симона вдала, що не почула, і звернулася до Гелен, яка також прикинулася глухою.

— Якщо побачите містера Райса, перекажіть йому, що на нього чекає гарячий чай.

Гелен збагнула, що вистава скінчилась або, точніше, сцену безжально перепинено якраз у ту мить, коли вона чекала на бурхливу реакцію з боку Симони.

Вельми неохоче вона пішла нагору. Піднявшись на перший сходовий майданчик, Гелен зупинилася неподалік синьої кімнати й прислухалася. Ця кімната завжди породжувала в неї цікавість, бо там лежала ота хвора бабця, яка на всіх наводила страх, — невидима, але уславлена в переказах, наче якийсь легендарний персонаж.

Почувши бурмотіння голосу міс Воррен (бо падчерка інколи виконувала функцію доглядальниці), Гелен вирішила прослизнути до своєї кімнати й приготуватися до сну.

Будинок «Вершина» був триповерховою спорудою із двома сходами та напівпідвальним приміщенням. На кожному поверсі була ванна кімната, але в посушливу погоду помитися там не можна було. Уся родина — стара леді Воррен, професор та міс Воррен — спала на першому поверсі, тоді як на другому було декілька вільних кімнат. На мансарді мешкала прислуга — коли вона була, — а наразі там жило лише подружжя Оутсів.

Ньютон був тепер у статусі гостя, бо вони з дружиною мали у своєму розпорядженні велику кімнату в червоних тонах на другому поверсі, а його колишню дитячу, сполучену зі спальнями леді Воррен та професора, перетворили на кімнату для доглядальниці.

Коли Гелен відчинила двері до кімнати міс Воррен, стався невеличкий інцидент, який мав значущі наслідки в майбутньому. Пальці дівчини ковзнули на дверній ручці, і Гелен довелося докласти сили, щоб її повернути.

«Гвинт ослабнув, — подумала вона. — Коли буде час, візьму викрутку й полагоджу ручку».

Усі обізнані з особливостями вдачі Гелен знали, що своє дозвілля вона завжди перетворювала на нову, ще незнану роботу, навіть якщо при цьому доводилося нехтувати якимись із хатніх обов’язків. Це давало їй можливість вносити хоч якусь новизну в рутину й підживлювати таким чином свою пристрасну любов до життя.

Кімната міс Воррен була похмурою й голою, з коричневими шпалерами, портьєрами та оббивкою меблів. Єдиною світлою плямою була в тій кімнаті золотава диванна подушка. Це був притулок науковця, бо численні полиці та шафи повнилися книжками, а робочий стіл був завалений газетами.

З легким подивом Гелен помітила, що віконниці вже зачинені, а на конторці світиться маленька зелена лампа, схожа на котяче око.

Коли Гелен повернулася на сходовий майданчик, із синьої кімнати якраз вийшла міс Воррен. Подібно до свого брата, вона була високою і ставною, але на цьому їхня схожість закінчувалася. Гелен вона здавалася персоною вищого ґатунку, деспотичною й надзвичайно породистою. Риси обличчя міс Воррен мала дрібні й непоказні, а її очі своїм відтінком нагадували дощову воду.

Спільним із професором було в неї те, що прискіпливий погляд незнайомої людини вона вважала втручанням у свої приватні справи. Зате сама міс Воррен своїм поглядом ніби відганяла Гелен далеко-далеко, тоді як професор поглядом узагалі множив її на нуль, наче позбавляючи права на існування.

— Ви спізнилися, міс Кейпел, — зауважила вона безбарвним тоном.

— Вибачте, будь ласка, — стривожено мовила Гелен, відчувши, що її дорогоцінна нова робота опинилася під загрозою. — Наскільки я могла зрозуміти зі слів місіс Оутс, я була вільна до п’ятої години. Це був мій перший вільний час відтоді, як я взялася до роботи.

— Я не це мала на увазі. Я жодним чином не збираюся винуватити вас у невиконанні своїх обов’язків. Просто ви дуже пізно повернулися з прогулянки.

— О, дякую за турботу, міс Воррен. Я дійсно зайшла далі, ніж збиралась. Але темніти почало лише тоді, коли до будинку залишалося близько милі.

Міс Воррен поглянула на Гелен, і та відчула, як її віднесло кудись далеко-далеко, за тисячу миль.

— Миля — це дуже далеко від дому, — зауважила хазяйка. — Заходити далеко — недоречно й нерозумно, навіть удень. Невже вам не вистачає того, що ви цілий день виконуєте хатню роботу? Чом би просто не вийти до саду й не подихати свіжим повітрям?

— Ой ні, міс Воррен, — заперечила Гелен. — Хіба ж можна порівняти це з гарною виснажливою прогулянкою?

— Зрозуміло, — слабко усміхнулася міс Воррен. — Але я хочу, щоб ви зрозуміли: ви — молода дівчина, а я несу відповідальність за вашу безпеку.

Навіть попри те, що з вуст міс Воррен це попередження прозвучало дещо гротескно, Гелен відчула приємний холодок від такого легенького натяку на небезпеку. А ця небезпека, здавалося, була всюди: витала в повітрі, блукала в будинку та чигала посеред темної алеї, де з дерев падали краплини дощу.

— Бланш! — раптом загув із синьої кімнати голос, схожий чи то на голос чоловіка, чи то на голос старої баби.

І враз статечна міс Воррен наче скоцюрбилася, зменшилась і з деспотичної особи, яка паралізувала одним лише поглядом, вмить перетворилася на школярку, яка запопадливо біжить до кабінету директорки.

— Чую, мамо, — гукнула вона. — Зараз іду.

Міс Воррен, широко і якось некрасиво крокуючи, перетнула сходовий майданчик і, на превеликий жаль Гелен, зачинила за собою двері.

«Яка ж велика різниця між місцевими персонажами! — подумала Гелен, повільно підіймаючись сходами до наступного майданчика. — Місіс Ньютон — палюче-емоційна, а міс Воррен — крижана. Це як гаряча і холодна вода — по черзі. Цікаво, що буде, коли вони зіллються докупи?»

Гелен подобалося карбувати такі влучні фрази, подобалося думати про те, що їй доводиться щоденно контактувати з двома холостяками та вдівцем і таким чином повертати до життя напівзабуте мистецтво спілкування. Ці кумедні представниці вікторіанської доби, котрі в кожній особі чоловічої статі вбачали свого потенційного чоловіка, дійсно вміли видобувати найменшу дещицю задоволення з чогось страшенно нудного за своєю природою.

Утім, хоча Гелен і поважала інтелект професора та щиро раділа візитам молодого лікаря-валлійця, вона все одно не покладалася на майбутнє заміжжя, а воліла й далі купляти ощадні сертифікати, таким чином забезпечуючи свою старість. Бо вірила вона в Бога, а не в казку про Джейн Ейр.

Гелен уже була зайшла до своєї кімнати, як раптом помітила, що крізь скляну фрамугу холостяцького помешкання мерехтить світло. І її потягло до його дверей, мов магнітом.

— Ви в себе, містере Райс? — гукнула вона.

— А ви самі зайдіть і подивіться, — запропонував студент.

— Та я лише хотіла дізнатися, чи не марнується світло.

— Ні, не марнується. Заходьте.

Гелен пристала на запрошення. Вона вже звикла, що чоловіки поводяться з нею подвійно: або ігнорують її взагалі, або виказують їй знаки надмірної уваги в приватних обставинах.

З цих двох альтернатив Гелен віддавала перевагу особистим обра´зам, бо завжди могла дати гідну відсіч, тим паче що особистого досвіду спілкування з чоловіками вона не мала взагалі.

Гелен симпатизувала Стівену Райсу, бо він ставився до неї так само, як і до інших дівчат, — з невимушеною щирістю. Склавши свою одіж до розкритої валізи, він закурив цигарку і навіть не подумав вибачитися за те, що був роздягнений, бо перебування в спідній білизні цілком відповідало його поняттю про пристойність. Хоч він і не приваблював Гелен як мужчина, бо вона вважала, що чоловік мусить мати на своєму обличчі хоча б якісь ознаки інтелекту, але всі вважали його надзвичайно вродливим через правильні риси обличчя та густе кучеряве волосся, яке росло вельми низько над бровами.

— Любите собак? — спитав Стівен, беручи до рук сплутану купу краваток.

— Дайте сюди, — сказала Гелен, забираючи їх у нього з лагідною твердістю. — Звісно, люблю собак. Я колись їх доглядала.

— Тоді вам мінус. Не люблю жінок, котрі люблять собак і вихваляються, вигулюючи їх у парках. Вони схожі на полісменів, котрі мають звичку пертися куди їх не просять. Мені завжди хочеться покусати їх, бо пси занадто джентльмени, щоб виконувати власну роботу.

— Та отож, — погодилася Гелен, яка погоджувалася завжди, коли справа не зачіпала принципових питань. — У мене ж було навпаки: не я вигулювала собак, а вони вигулювали мене. Вони нюхом відчували, куди їм треба, і тягли мене за собою в різні боки. Я ледь не перетворилася на морську зірку.

Стівен весело зареготав.

— Молодці собачки… До речі, не хотілося б поглянути на дещо в плані собак? Я придбав цього песика сьогодні в одного фермера.

Гелен окинула поглядом неприбрану кімнату.

— А де він? — поцікавилася вона. — Під ліжком?

— Ви що, ку-ку? Хочете сказати, що ви також під ліжком спите? Звісно, що в ліжку.

— Ой! А якщо в нього блохи?

— А якщо бліх нема? Ходи сюди, Отто.

Стівен підняв край пухової ковдри, і звідти визирнуло цуценя німецької вівчарки.

— Трохи сором’язливий, — пояснив Стівен. — Цікаво, що мені буде, коли ота стара карга міс Воррен побачить його? Навряд чи вона дозволить тримати в будинку собаку.

— А чому ви так гадаєте?

— Бо вона боїться собак.

— Та ні, навряд чи. Якраз навпаки. Люди її бояться більше за собак, бо вона така грізна й сувора.

— То напускне. А насправді вона пустопорожня нікчема. Перелякається в будь-якій скрутній ситуації. Зараз накручує себе через отого страшного вбивцю. До речі, ви його боїтесь?

— Звісно, що не боюся, — розсміялася Гелен. — Хіба що трохи, коли залишаюся сама-одна. Але навіщо нервуватися й боятися в будинку, де повно людей?

— Я з вами не згоден. Усе залежить від того, що це за люди. Завжди можна знайти слабку ланку. Міс Воррен якраз і є такою слабкою ланкою. Підведе в найбільш невідповідний момент.

— Але ж велика кількість людей уже сама по собі гарантує безпеку, — заперечила Гелен. — Він не наважиться сюди зайти… Вам нічого не треба зашити?

— Ні, дякую, моя люба. Божественна місіс Оутс штопає всі мої речі. І надає також деякі інші послуги, між іншим… Прекрасна жінка! На неї завжди можна покластися… якщо вона в пляшку не зазирає.

— А що — зазирає?

Стівен лише розсміявся у відповідь.

— Слухайте, ви б краще звідси виміталися, — порадив він. — Бо прийде міс Воррен і зчинить бучу. Це ж кімната холостяка.

— Але ж я не жінка. Я — прислуга, персонал, — пояснила Гелен із гіркотою в голосі. — До речі, вас ждуть до чаю.

— Ви хочете сказати, що мене жде до чаю Симона? А сердега Ньютон, мабуть, тим часом наминає булочки. — Стівен одягнув піджак. — Візьму цуценя з собою. Познайомлю з родиною та отримаю його порцію булочок.

— Ви б не називали такого великого пса цуценям, — вигукнула Гелен, коли собака пішов за своїм хазяїном до ванни.

— Насправді він іще дуже молодий, їй-богу, — мовив Стівен з помітною ніжністю в голосі. — Я люблю собак — і терпіти не можу жінок. І неспроста. Колись нагадаєте, щоб я розповів вам історію свого життя.

Коли безтурботний посвист Стівена затих удалині, Гелен відчула себе всіма покинутою й нікому не потрібною. Вона знала, що скучатиме за студентом, коли той поїде. Але, вдруге обвівши поглядом неохайну кімнату, Гелен збагнула, що відсутність Стівена означатиме менше роботи, тому вона вирішила всі жалі з приводу його відсутності залишити Симоні.

Запах чаю кликав її вниз, на кухню. Не ставши прибирати у Стівена, вона поквапилася до власної кімнати і зняла пальто та черевики. Оскільки наказ зачиняти віконниці стосувався лише напівпідвалу, а також першого та другого поверхів, вікно її кімнати було відчинене всім вітрам.

Попри поспіх, Гелен не могла втриматися від спокуси постояти хвилину біля вікна, вдивляючись у долину й насолоджуючись відчуттям контрасту. Вона не бачила нічого, крім мокрої, як губка, темряви. Здавалося, під подувом вітру темрява ворушиться й повзе. У розкиданих довкола нечисленних сільських будинках у жодному з вікон не виднілося ані поблиску світла.

«Цікаво, де саме я стояла, коли дивилася з долини на “Вершину”? — подумала Гелен. — Тоді мені здалося, що то було дуже далеко звідси. І ось я зараз тут, усередині, в безпеці».

Не було в неї передчуття, яке застерегло б її, що після того, як вона повернулася, сталося кілька тривіальних малопомітних подій, котрі засвідчили, що в стінах начебто неприступної фортеці з’явилися перші тріщини. А після того, як вони з’явилися, процес розпаду вже не могло зупинити ніщо. Кожен новий інцидент діятиме, мов клин, розширюючи тріщини й перетворюючи їх на широкі проломи, в які заповзатиме темрява.

Розділ 3. Історії біля каміна

Гелен спустилася до кухні чорним ходом — крутими гвинтовими сходами, котрі на кожному поверсі переривалися невеличкими майданчиками; кожен майданчик мав двері, які сполучали його з парадними сходами. Гвинтові східці були вкриті лінолеумом зі старомодним візерунком з темно- та світло-коричневих квадратів. Попри свій чималий вік, лінолеум був у чудовому стані.

Для Гелен цей тьмяний чорний хід був квінтесенцією романтики, такою собі тоненькою волосинкою, котра сполучала її зі славетним пишним минулим та навіювала спогади про дні веселі й безтурботні.

Вона виросла в маленькому помешканні, де не було місця ані для прислуги, ані для вішалки, ані для кота. Дитячий візок тримали у ванній, а комірчина була продумано влаштована в єдиній вільній ніші, котра, за нещасливим збігом обставин, розташовувалася якраз за плитою.

Коли Гелен увійшла до зали у напівпідвальному приміщенні, вона почула зазивний дзенькіт порцелянових чашок, а крізь матові скляні панелі дверей побачила в каміні мерехтіння вогню. Зробивши собі грінки, місіс Оутс пила з блюдця чай.

Місіс Оутс була високою дужою жінкою, широкоплечою й м’язистою; обличчя вона мала некрасиве, з випнутим підборіддям. Уніформи місіс Оутс не носила, а просто закривала свою спідницю фартухом із червоно-чорної валлійської фланелі.

— Я чула, ти збігла донизу отими крутими сходами, — зауважила вона. — Можеш спокійнісінько користуватися парадними.

— Та знаю, — відповіла Гелен. — Річ у тім, що ті гвинтові сходи нагадують мені дім моєї бабусі. Слугам та дітям суворо заборонялося користуватися парадними сходами, щоб килим не протирався.

— Розкажи ще, — ввічливо попрохала її місіс Оутс.

— Ага, і те саме було з варенням. Ми мали його без міри, цілі полиці горняток, але полуничне та малинове варення призначалося лише для дорослих. А діти мали задовольнятися ревеневим та імбирно-гарбузовим… Якими ж жорстокими були дорослі люди в ті часи…

— Не люди, а недолюдки.

— Та отож, недолюдки, — погодилася Гелен з такою поправкою. — Я вирішила сама себе запросити до чаю, бо ваш чоловік зараз у від’їзді.

— І я дуже рада, що ти прийшла, — сказала місіс Оутс, дістаючи з шафи чисту порцелянову чашку. — Бачу, ти добре знайома з тонкощами нашої професії. Глиняний горщик краще витягує аромат із чайних листків. Піду до вітальні, принесу тобі торта, призначеного для гостей.

— Магазинний торт? У жодному разі! Мені хочеться домашніх булочок. Ви навіть не знаєте, як я їх люблю, місіс Оутс. А годину тому я мріяла про них у зовсім інших, не надто приємних обставинах.

Гелен оцінююче роззирнулася довкола. Кухня являла собою величезну кімнату з нерівною долівкою та кутками, де ховалися тіні. Не було тут ані білої емалі, ані заскленого буфета, ані холодильника; одначе потертий килимок біля каміна та хиткі плетені крісла хоча й виглядали непривабливо, але створювали затишок у відблиску кухонної печі.

— Яка величезна печера… — мовила Гелен. — Напевне, вам із чоловіком тут випадає чимало роботи.

— Ой, та Оутсу на все начхати, — сказала місіс Оутс із гіркотою в голосі. — Тільки й уміє, що насвинячити, а мені потім за ним прибирати. І що більше місця, то більше він свинячитиме.

— Тут так затишно… Але все одно — з міс Воррен може статись істерика, коли вона побачить, що віконниці не зачинені.

Із цими словами Гелен поглянула на маленькі віконця, зроблені високо в стінах. Вони були на одному рівні з садом та городом, і крізь поцятковане багнюкою скло їй було видно, як слабко ворушиться темрява, коли вітер колише кущі.

— Щойно стемніло, — сказала місіс Оутс. — Віконниці почекають, доки я чай доп’ю.

— Невже вам не страшно отут на самоті?

— Це ти про кого? Про нього? — презирливо пирхнула місіс Оутс. — Та ні, панночко, я знала у своєму житті достатньо нікчемних ледацюг, щоб мене можна було злякати істотою в штанях. А якщо він спробує зі мною оті свої штучки-дрючки, то швидко отримає в пику.

— Але ж десь тут неподалік вештається вбивця, — нагадала їй Гелен.

— Навряд чи він стане нас чіпати. Це як лотерея: хтось виграє, але ми з тобою — ніколи.

Ці заспокійливі слова втішили Гелен. Відчувши себе безпечно й комфортно, вона захрумтіла грінкою. Тихо цокав старовинний годинник, а на килимку тихо хурчав світло-жовтий кіт.

Раптом Гелен потягнуло на гострі відчуття.

— Розкажіть мені, будь ласка, про оті вбивства, — сказала вона.

Місіс Оутс здивовано витріщилася на неї.

— А навіщо? Про всі ті вбивства писали в газетах. Ти що — читати не вмієш?

— Я, безумовно, слідкую за найважливішими подіями, — пояснила Гелен. — Але кримінальні новини мене ніколи не цікавили. Та коли йдеться про місцеве вбивство, то якось негоже нічого про нього не знати.

— Гаразд, — погодилася місіс Оутс і, зручно вмостившись, почала пліткувати. — Так от, першу дівчину вбили в місті. Раніше вона танцювала голяка в одному з отих м’юзик-холів, але залишилася без роботи. Вона була на людях і трохи напідпитку. Хтось бачив, як вона вийшла з бару якраз перед закриттям. А коли вийшла решта завсідників, то вона вже лежала в канаві мертва. Обличчя в неї було чорне, мов та вуглина.

Гелен здригнулася.

— Друге вбивство було теж скоєне в місті, так? — спитала вона.

— Так. Бідолаха була хатньою служницею. Їй випав вільний вечір, а коли хазяїн вийшов у садок вигуляти пса, то знайшов її, скоцюрблену, на стежині. Як і першу дівчину, ту горопаху задушили. Причому ніхто не чув ані звуку, хоча це сталося майже під вікнами вітальні. Напевне, її застукали зненацька.

— Еге ж, — ствердно кивнула Гелен. — Там на галявині були кущі, підстрижені у формі людей. І раптом один з отих кущів наскочив на неї й почав душити.

Місіс Оутс здивовано витріщилася на неї, а потім почала загинати пальці.

— На чому я зупинилася? Дай пригадати. Один, два, три. Ага. Третє вбивство сталося в пабі й дуже всіх нажахало, бо вбивця перебрався на село. Одна дівчина з бару заскочила на хвилину до кухні сполоснути під краном кілька склянок; там її й знайшли через дві-три хвилини — бідолаху задушили її ж рушником. У пабі були люди, але ніхто нічого не чув. Мабуть, убивця пробрався крізь чорний хід і накинувся на свою жертву ззаду.

Гелен слухала з відчуттям нереальності того, про що їй розповідає місіс Оутс. Вона запевняла себе, що насправді цього не було й бути не могло. Проте розповідь дуже пасувала до чорнильної темряви в долині, де дерева підповзали до вікон, так що починало здаватися, наче у вікна дійсно зазирають чиїсь розмиті обличчя. Раптом вона відчула підспудний страх.

— Більше не кажіть нічого, — благально мовила вона.

Та місіс Оутс уже налаштувалася закінчити свою історію.

— Останнє вбивство, — вела вона далі, — сталося зовсім недалеко звідси — за якихось п’ять миль. Бідолашна дів-чина, приблизно вашого віку. Працювала нянькою-гувернанткою в якійсь заможній родині, але того дня була у відпустці і збиралася на танці. Вона якраз була в спальні, натягувала на себе через голову своє красиве святкове плаття, як раптом ззаду підкрався вбивця і «допоміг» їй одягнутися: обкрутив те атласне плаття навколо її шиї так, що воно аж у шкіру в’їлося, а потім обмотав ним її обличчя, щоб перед смертю вона більше не побачила жодної живої душі. Дівчина крутилася перед дзеркалом, і власне віддзеркалення було останнім, що вона бачила в своєму житті. Про що це каже? А про те, що всі ці конкурси краси — до одного місця, бо сьогодні ти можеш його виграти, а завтра тебе можуть задушити.

Гелен насилу стримала потік своєї фантазії й спробувала знайти у розповіді суперечності.

— Якщо ви кажете, що вона дивилася в дзеркало, то вона б побачила його, і вбивця вже б не зміг застукати її зненацька. А якщо плаття було в неї на голові, то як же вона могла бачити себе? До того ж підняті руки захистили б її шию.

Та все одно Гелен не могла не уявити собі тої сцени. Через те, що особистих речей вона мала обмаль, почуття власності було в неї розвинене дуже сильно. Це почуття власності поширювалось і на її кімнату, навіть попри те, що за оренду цієї кімнати платив хтось інший.

Гелен уявила собі, що задушена гувернантка жила в такій самій кімнаті, як і вона у «Вершині», — добре освітленій і добре вмебльованій. У тій кімнаті було багацько дівчачих скарбів, характерних для перехідного віку: дитячі реліквії вперемішку з трофеями дорослої жінки, включно з ресторанними сувенірами. Там були хокейні ключки та футуристичні ляльки з довгастими фігурами; шкільні групові фотографії та фотографії останнього кавалера. Пудра, косметичний крем — і зіпсована атласна викрійка на килимку.

— А як же він пробрався всередину? — спитала Гелен, усіляко намагаючись переконати себе, що такого жаху насправді не могло трапитися.

— Дуже легко, — запевнила її місіс Оутс. — Видряпався на дах веранди якраз під вікном її спальні.

— Але звідки ж він знав, що вона — саме там, одна?

— Та він же псих, а психи знають усе. Він полює на дівчат. Можеш вірити мені, можеш не вірити, але якщо десь поблизу є дівчина, то він її нюхом зачує.

Гелен збентежено поглянула у вікно. Там крізь густу траву ледь проглядалися мокрі гілки дерев, колихані вітром.

— А ви замкнули чорний хід? — спитала вона.

— Замкнула. Ще кілька годин тому. Я завжди замикаю його, коли Оутса немає.

— А чи не надто він нині затримується?

— Та нема про що клопотатися, — сказала місіс Оутс і зиркнула на годинник. Той, як завжди, показував неправильний час. — Дощ перетворює колію на болото, а авто таке старе, що Оутсу інколи доводиться виходити з нього й самому тягти машину вгору.

— А нову доглядальницю він теж тягтиме вгору?

Одначе місіс Оутс відкинула спробу Гелен звести її оповідь до жарту.

— За це я не турбуюся, — сказала вона з гідністю в голосі. — Я можу довіряти Оутсу, навіть коли він залишиться сам на сам із найрозкішнішою красунею у світі.

— Не сумніваюся, — поспішила запевнити її Гелен, вдивляючись у темряву за вікном. — А може, зачинимо віконниці, щоб тут було затишніше й веселіше?

— Який сенс зачинятися? — невдоволено пробурчала місіс Оутс, неохоче підводячись із крісла. — Якщо вже він надумав пробратися сюди, то знайде спосіб… Утім, віконниці все одно треба зачинити.

На відміну від місіс Оутс, Гелен подобалося зачиняти вікна. Це давало їй відчуття перемоги над темрявою, яка намагалася пробратися всередину. Коли ж віконні рами ще й запнули короткими червоними фіранками, то кухня набула чудового затишного вигляду.

— Є ще одне вікно — у посудній кімнаті, — зазначила місіс Оутс, відчиняючи двері в дальньому кінці кухні.

За тими дверима зяяла чорна безодня. Місіс Оутс клацнула вимикачем, вихопивши з темряви чисту голу кімнату з фарбованими синіми стінами, столом для просушки, казаном та полицями з посудом.

— Як добре, що в підвалі є електричне освітлення, — зауважила Гелен.

— Більша його частина неелектрифікована, і там геть темно, — пояснила місіс Оутс. — Світло є лише в коридорі, а також у кімнаті з харчовими припасами та коморі. Оутс каже, що зробив своє діло, а це означає, що більшого від нього не діждеш. От якби йому допомагала при цьому не одна дружина, а дві, то він, сердешний, може б, і спромігся електрифікувати весь підвал…

— Оце так лабіринт! — скрикнула Гелен, заходячи до посудомийної кімнати і вдивляючись у коридор, тьмяно освітлений лише однією електричною лампочкою, що звисала посередині зі стелі. Світло падало на секцію кам’яної долівки, за якою смутно вгадувалися розмиті обриси якихось темних заглиблень.

По обидва боки коридору розташовувалися зачинені двері, на яких виднілася облуплена коричнева фарба. У переполоханій уяві Гелен вони перетворилися на входи до закупорених гробниць.

— Вам ніколи не здавалося, що зачинені двері криють за собою якусь таємницю? — спитала Гелен. — Завжди цікаво, що там, з протилежного боку.

— Зараз спробую вгадати, — сказала місіс Оутс. — Копчена свинина та в’язанка цибулі; можна відчинити двері й пересвідчитися, чи правильно я вгадала. Ходімо. Більше нічого тут немає.

— Е ні, — заперечила Гелен. — Після ваших веселих нічних казочок я не засну, доки не відчиню кожні двері й не пересвідчуся, що там ніхто не ховається.

— І що ж ти, така маленька кузька, робитимеш, якщо знайдеш там убивцю?

— Нападу на нього не замислюючись. Коли людина розлючена, їй нічого не страшно.

Хоча місіс Оутс і спробувала відбутися жартом, Гелен усе ж наполягла на тому, щоб узяти свічку й дослідити підвал. Місіс Оутс неохоче попленталася позаду Гелен, а та піддала ретельному огляду комору, кімнату з припасами, комірчину для м’яса, стінну шафу та інші приміщення.

Наприкінці коридору Гелен звернула до темнішої частини проходу, де були розташовані вугільні та дров’яні комори. Вона підносила свічку до кожного заглиблення, вдивляючись у кожний куток і схиляючись над кожним запорошеним мішком.

— Що ти там хочеш знайти? — спитала місіс Оутс. — Молодого красивого парубка?

Одначе її усмішка швидко зблякла, коли Гелен зупинилася перед замкненими дверима.

— Це те місце, куди ані ти, ані хтось інший не зможе потрапити, — похмуро мовила жінка. — Якщо псих туди залізе, то я йому не заздрю.

— Чому? — спитала Гелен. — А що там усередині?

— Це винний льох, а ключ від нього — у професора. Увійти всередину ми просто не маємо змоги.

Гелен, яка спиртного не вживала взагалі, пригадала, що відтоді, як вона найнялася сюди на роботу, міцних напоїв до столу ніколи не подавали.

— А вони тут усі суцільні тверезники чи як? — поцікавилася вона.

— Ніхто і ніщо не завадить професору пропустити чарчину-дві, — відповіла місіс Оутс, — бо ключ від льоху в нього. А Оутсу та молодим джентльменам доводиться ходити аж до бару «Бик», щоб і собі трохи підтоптатися. До речі, містер Райс — єдиний, хто сам пропонував мені випити.

— Який же це сором — не дозволяти вам пива після такої важкої роботи, — поспівчувала Гелен.

— Гроші на пиво в мене є, — зізналася місіс Оутс. — Просто міс Воррен схибнулася на тому, що в цьому домі спиртне подавати не можна. А в іншому вона — як і професор: якщо не заважати їй сидіти за своїми книжками, то вона вас теж не чіпатиме. Вона не зла і не скнара, просто не слід робити того, що їй не до вподоби. Отака в неї вдача.

Саме таке враження міс Воррен і справила на Гелен: сіра нікчема, зайнята наукою.

Перед тим як вони пішли, місіс Оутс дала вихід своїм почуттям і досадливо копнула ногою двері до льоху зі спиртним.

— Я пообіцяла собі одне, — мовила вона з урочистою серйозністю. — Якщо мені коли-небудь трапиться ключ від цього льоху, то там неодмінно забракне пляшки.

— Можна буде все звернути на домовика: мовляв, це він поцупив, — підказала Гелен. — Ходімо назад до каміна. Хочу розповісти вам дещо страшенно цікаве.

Та коли вони повернулися до кухні, місіс Оутс несподівано почала хихикати.

— Вона хоче розповісти мені щось страшенно цікаве! Ану краще я покажу тобі дещо не менш цікаве. Ось поглянь сюди.

Вона відчинила одні з дверцят у буфеті й показала низку порожніх пляшок.

— Містер Райс називає їх «мерцями». Багацько ж пляшок із джином та пивом приніс він із бару «Бик»!

— Він добрий хлопець, — погодилася Гелен. — У ньому щось є. Шкода, що він такий пройдисвіт.

— Він не такий поганий, як про нього думають, — сказала місіс Оутс. — Його вигнали з Оксфорду за те, що він підгулював там з однією дівчиною. Але якось увечері містер Райс сказав мені, що то не стільки він загравав до неї, скільки вона до нього. Бо насправді дівчата його мало цікавлять.

— Але ж він фліртує з місіс Ньютон.

— Та то він просто так, щоб повтішатися. Коли вона каже «А», то він змушений казати «Б», от і все.

Гелен поглянула на жар у каміні й розсміялась. А тим часом у стінах її неприступної фортеці утворювалися все нові й нові тріщини, але вона про це не здогадувалася. Вона погладила рудого кота, і той гучно замурчав у відповідь; недавня неприємна пригода видавалася їй тепер чимось далеким та малозначущим.

— Я обіцяла вам розказати одну історію, — мовила вона. — Так от: хочете вірте, а хочете ні, але коли я поверталася через лісопосадку, то зустріла там… зустріла там незнайомця.

Сама Гелен не надто вірила в те, що розповідала, хоча й прикрасила та перебільшила деякі деталі, щоб справити на місіс Оутс сильніше враження. Утім, тема була вельми банальною: ну подумаєш, якийсь чоловік ховався за деревом! Але ж немає жодних свідчень того, що він ховався там з лихими намірами.

Гелен була не єдиною, хто не надто вірив у реальність вбивці. У сільському будинку, розташованому неподалік на схилі пагорба, одна темноока дівчина милувалася собою в дзеркалі, вкритому краплинами вологи. Її обличчя порожевіло від свіжого гірського повітря, а вираз його був емоційний та бунтарський.

Дівчина була з тих, котрі люблять життя й насолоджуються ним. Вона начепила яскраво-червоний плетений берет на своє коротко стрижене чорне волосся, припудрила щоки і намазала непотрібною губною помадою вологі червоні губи, мугикаючи пісеньку під акомпанемент своїх рухів.

Вона окинула поглядом маленьку кімнатку з провислою побіленою стелею, потрісканими стінами та мусліновою шторкою на закритому віконницями вікні і відчула, як її бажання з кожною хвилиною стає дедалі сильнішим… Дів-чина сказала собі, що їй уже набридло нудитися в затхлій атмосфері своєї домівки. День за днем, кожного вечора сиділа вона вдома, допоки їй не осточортіло — вона вже не боялася зустріти на своєму шляху якогось кримінальника. Їй хотілося податися до веселого бару «Бик», посидіти там із хлопцем, а то й з двома, попити сидру або пива та послухати отой чудесний винахід під назвою «радіо».

Застебнувши шкіряне пальто і взувши високі черевики, дівчина крадькома спустилася донизу рипучими сходами. Коли вона вислизнула надвір через парадні двері, серце її закалатало, але не від страху, а від збудження. Вона вже звикла до вузької вибоїстої доріжки, котра круто спускалася в долину, звикла так, як мешканець Лондона звикає до Пікаділлі. Тому знання цієї стежини та її звична безлюдність позбавили дівчину всякого страху — подібно до того, як усвідомлення захищеності від нападу сприяє ідеальній витримці. Без страху та лиховісних передчуттів, упевненою ходою вона хутко подалася вниз кам’янистим схилом.

Коли дівчина дійшла до посадки, вона збагнула, що майже дісталася до жаданої мети: від бару «Бик» її відділяла якась миля рівної поверхні. Цивілізація у вигляді будинку «Вершина» була так близько, що їй уже чулася радіопрограма з виступом оркестру під керівництвом Джека Гілтона.

Як і більшість валлійських дівчат, та дівчина мала добрий слух і гарний голос. Вона підхопила мелодію, плутаючи слова, але співала з такою пристрастю та піднесенням, наче то був якийсь духовний гімн:

— Любов — то наймиліше, що у світі є, у серці нашому вона звучить солодше за пташиний спів…

Пробиваючись крізь гілки модрин, дощ монотонно падав їй в обличчя скісними пасмами, а тверда земля під ногами поступово перетворювалася, попри шар глиці, на слизьку багнюку. Радісна, здорова і необачна, вона квапилася назустріч своїй долі. Незважаючи на негоду та розгул водної стихії, вона піснею прокладала собі шлях через ліс — то була молодість в апогеї.

Дівчина мала чудовий зір, тому помітила в темряві, як посадка порідшала в кінці і змінилася на ряди поодиноких дерев обабіч стежини. Однак її уява, на відміну від уяви Гелен, була притлумлена, тому вона не помітила, що одне з дерев явно не мало коріння, бо вільно пересувалося поміж стовбурів своїх співбратів.

Та якби вона й помітила це, то все одно не повірила б своїм очам: здоровий глузд підказав би їй, що дерева не ходять. Тож дівчина поквапилася далі, співаючи ще гучніше.

— Молюсь за те, щоб у житті своєму ти теж любов зустріла…

Коли вона дійшла до останнього дерева, воно раптом перетворилося на чоловіка. А його гілки — на чіпкі руки… Але дівчина все одно не повірила своїм очам.

Бо знала, що такого просто не може бути.

Розділ 4. Стародавні вогні

— Отже, те дерево почало рухатися, — сказала Гелен на завершення своєї історії, сидячи в безпеці на кухні. — І я, на свій превеликий жах, побачила, що то не дерево, а чоловік. Він чаївся там, мов тигр, що підстерігає жертву.

— Еге ж бо, — мовила місіс Оутс із ноткою відвертої глузливості в голосі. — Я те дерево сама бачила. Справді, часто його бачила — воно підстерігало Серідвен, коли вона тут працювала. І щоразу то було інше дерево.

— Серідвен? — перепитала Гелен.

— Так. Вона живе в будинку під горою, недалеко звідси. Гарна дівчина, але неохайна і погано вдягається. Стара леді Воррен терпіти її не могла. Казала, що в неї ноги смердять, а коли вона витирала пилюку в неї під ліжком, то її ясновельможність часто чекала з палицею, щоб луснути Серідвен по голові, коли та нарешті виповзе.

Гелен розреготалася.

Може, життя й було до неї немилостивим, але вона завжди гостро відчувала й цінувала його гумористичний бік.

— Старенька одужує з кожним днем, — сказала вона. — Так хочеться, щоб ви послали мене до неї витерти пилюку під ліжком. І леді Воррен переконається, що я для неї занадто прудка.

— Серідвен теж так гадала. Вона вискакувала з-під ліжка саме тоді, коли стара не чекала… Але насамкінець та її підстерегла. І так луснула бідолаху, що прийшов батько і забрав її звідси.

— Вона, безперечно… Ой, що це?

Гелен замовкла й прислухалася. Звук повторився знову — наче хтось настійно стукав у віконну раму. Хоча вона й не могла чітко визначити, звідки лунає стукіт, але було чутно, що десь неподалік.

— Хтось стукає? — спитала вона.

Місіс Оутс прислухалася.

— Мабуть, це вікно в коридорі, — відповіла вона. — Там клямка розхитана. Оутс обіцяв її поремонтувати.

— Мабуть, це небезпечно, — заперечила Гелен.

— Та не хвилюйся, панночко. Віконниці ж зачинені. Ніхто не зможе пробратися сюди.

Та в міру того, як сила вітру зростала, монотонне торохтіння й стукіт тривали й далі з нерегулярними інтервалами, бентежачи Гелен так, що вона ніяк не могла спокійно попити чаю.

— Яка жахлива ніч, — сказала вона. — Якщо те дерево чекало на Серідвен, то я їй не заздрю.

— Він би її вже давно спіймав, — хихикнула місіс Оутс. — І їй було б уже байдуже до негоди.

— Знову стукіт… У вас є викрутка?

Гелен пожвавилася, бо мала манію до дрібних механічних робіт.

— Розумієте, місіс Оутс, цей звук постійно вас дратуватиме, — пояснила вона. — А потім ви зіпсуєте вечерю. А опісля в усіх нас будуть проблеми з травленням. Давайте я погляну — чи не зможу його відремонтувати.

— Навіщо шукати собі зайву роботу? — невдоволено пробурмотіла місіс Оутс, ідучи за Гелен до посудної кімнати.

Малесеньке вікно розташовувалося наприкінці коридору, ближче до дверей, що вели до посудної. Коли Гелен відкрила віконниці, у шибки вдарив порив вітру, кинувши в запотіле скло жменю дощу.

Маленька дівчина і велика жінка стояли одна побіля одної, вдивляючись у темний сад. Вони бачили лише купу чорних кущів та блискіт мокрих гілок, тріпаних вітром.

— Страшно, еге ж? — спитала Гелен. — Треба спробувати прикріпити ту клямку. У вас немає дрібних цвяхів?

— Піду подивлюся. Оутсу їх вічно бракує.

Місіс Оутс почовгала з посудної, а Гелен залишилася сама. Вона стояла і вдивлялася в мокрий сад. З цього боку кущі були вельми далеко, тому в неї не складалося враження, немовби їх темно-сіра маса наповзає на будинок. Ніч мов набула солідності й визначеності, перетворившись на чітко окреслені масиви чорнильної темряви.

Це вселило в Гелен дух боротьби й непокори.

— Ану йди сюди, якщо не боїшся! — вигукнула вона.

Відповідь на її виклик була миттєвою: на кухні почувся пронизливий вереск.

Коли Гелен зачула цей сповнений моторошного переляку крик, то в неї серце мало з грудей не вискочило. У голові залишалося місце тільки для однієї думки: маніяк чигав у засаді, а вона бездумно послала наївну місіс Оутс прямо йому в лабети.

«Він спіймав її», — подумала Гелен і, вхопивши брусок, яким зачинялися віконниці, мерщій кинулася на кухню.

Місіс Оутс зустріла її ще одним вереском, але самої причини страху ніде не було видно, хоча жінка була близька до істерики.

— Миша! — заверещала місіс Оутс. — Отам пробігла миша!

Гелен витріщилася на неї, не вірячи своїм очам і вухам.

— Невже ви боїтеся якоїсь маленької миші? Хіба ж так можна! Утім, нічого дивного. Жінки зазвичай бояться мишей.

— У мене від них мурашки спиною бігають, — запхикала місіс Оутс.

— У такому разі нам доведеться піти на вбивство. Шкода, але нічого не поробиш. Джинджере, ходи сюди.

Та марно Гелен кликала кота, який вилизувався з самозабутнім задоволенням, вдаючи, наче до мишей йому немає діла. Місіс Оутс заступилася за нього.

— Він у нас котик інтелігентний, мишами гидує. За нього мишей полює Оутс — де побачить, там і приб’є.

— Якщо це натяк, то я мишей полювати не збираюся. Я просто налякаю ту мишу, і вона сама втече.

З її загостреним відчуттям ситуації, Гелен збагнула, що настала розрядка. Вона опустилася навколішки і почала лупцювати бруском по підлозі. Кожного разу, коли драма, здавалося, сягала максимальної гостроти, криза так і не наставала, і потенційна трагедія перетворювалася на фарс.

Тільки зараз змогла вона простежити наслідки кожного тривіального інциденту і збагнути, що хвиля страху, яка затопила будинок, відкотилася назад, до тої дріб’язкової причини, котра її породила.

Нарешті Гелен побачила переслідувану нею звіринку: то був маленький і вельми симпатичний гризун, який заклопотано вовтузився на поштивій відстані з упевненістю давнього місцевого мешканця.

— А де її нора? — пошепки спитала вона.

— В отому кутку, — мовила місіс Оутс, переводячи подих. — Оутс обіцяв її законопатити.

Гелен почала була заганяти мишу додому, як раптом на сходах з чорного ходу почулися чиїсь кроки.

— А це хто? — вигукнула вона.

— Не той, про кого ти подумала, — розсміялася місіс Оутс. — Ти й незчуєшся, як він прийде. Бо він не йтиме, а заповзатиме. А це, мабуть, містер Райс.

Щойно вона промовила ці слова, як двері поштовхом відчинились і до кухні ввійшов Стівен Райс із валізою в руці. Побачивши, як скромна й вихована міс Кейпел стоїть навколішках, а грива її рудого волосся впала на лице й розсипалася, застуючи очі, він отетеріло витріщився.

— Що тут відбувається? — спитав він. — Напад червоношкірих чи гра в повзунки? Я теж хочу погратися.

— Та це я мишу ганяю, — пояснила Гелен.

— Яке цікаве заняття! Ану я допоможу.

— Ні, я не збираюся спіймати її, — мовила Гелен, піднімаючись і відкладаючи брусок. — Мабуть, вона вже втекла.

Стівен сів і роззирнувся.

— Я завжди почуваюся тут як удома, — сказав він. — Єдина кімната, яка подобається мені в цьому жахливому будинку. Ми з місіс Оутс збираємося тут, щоб разом помолитися.

— А де ваш пес? — поцікавилася Гелен.

— У моїй кімнаті. На жаль, міс Воррен не прийшла до чаю. Тому скандал поки що відкладається.

— А навіщо вам той скандал узагалі? — спитала Гелен. — Ви ж завтра все одно від’їжджаєте? Гадаю, міс Воррен воліла нічого б про це не знати.

— Е ні, — відказав Стівен, виклично виставивши підборіддя. — Краще я нічого не таїтиму. Яка шляхетність із мого боку, еге ж? Особливо зважаючи на те, що сміливий та героїчний Ньютон укотре промовчить.

— Як?! Він нічого не скаже? — приголомшено спитала Гелен.

— А навіщо? Якщо чесно, то Отто навряд чи матиме шалений успіх. Бідолаха не звик до вечірнього чаювання. Як і його господарю, йому затишніше тут, на кухні.

— Але ж місіс Ньютон, напевне, вже полюбила його, — наполягала Гелен, згадавши відому приказку «любиш мене — люби і пса мого».

— Якщо це й так, то вона, мабуть, стримувала свою пристрасть. — Стівен розкрив свою валізу та обернувся до місіс Оутс. — А де оті порожні пляшки? — спитався він. — Я подумав, а чом би мені не віднести їх сьогодні до «Бика», щоб цю роботу не довелося виконувати вашому бідолашному чоловікові?

— І заодно попрощатися там із вашою дівчиною, — мовила місіс Оутс і підморгнула Гелен, яка була вже в курсі справи завдяки пліткам і знала, що йдеться про доньку господаря бару «Бик». Вочевидь, та панночка була не лише святою покровителькою бару, а й тим магнітом, котрий притягував туди нечисленне чоловіче населення району.

Місіс Оутс, скориставшись своїм привілейованим становищем, поставила Стівену ще одне особисте запитання:

— А що скаже ваша друга жінка, якщо ви свій останній вечір проведете не вдома?

— Моя друга — хто? — прискіпливо спитав Стівен.

— Ну, місіс Ньютон.

— Місіс Ньютон — поважна заміжня пані. Вона, поза всяким сумнівом, проведе вечір у компанії свого законного чоловіка, розв’язуючи складні математичні проблеми… До речі, ви чаю попили?

Гелен не розчула запитання, бо раптом її думками заволоділа одна чудова можливість.

— А леді Воррен — вона п’є чай у себе в спальні? — спитала вона.

— Та мабуть, — відповів Стівен.

— Вона, певно, не виходила звідти вже багацько років. Може, мені запропонувати їй свою допомогу?

— Можете, але потурбуйтеся, щоб у неї під рукою завжди подушки були, а не щось твердіше. Ну і треба, звісно, мати хорошу реакцію, щоб вчасно ухилятися.

— Невже вона завжди кидає в людей абичим? — недовірливо спитала Гелен.

— По-іншому виражати свої емоції вона просто не вміє.

— Утім, це не має значення. Як на мене, то її голос звучить надзвичайно бадьоро для жінки такого віку. А це гідне поваги.

— Ви швидко розчаруєтеся, — передрік Стівен. — Вона — стара карга з жахливим характером і нестерпними манерами. Коли мене представляли Її Величності, вона якраз жувала апельсин і плювалася зернятками — щоб справити на мене належне враження. — Живо пригадавши цю сцену, Стівен весело розсміявся. — Але все одно, — продовжив він, — шкода, що я не бачив, як вона пожбурила миску в оту доглядальницю з лицем, схожим на пиріг.

— Та то, мабуть, була випадковість. Не могла ж вона спеціально цілити в неї?

Місіс Оутс на хвилину відірвалася від сльозоточивої роботи — чищення цибулі — і мовила, витираючи очі:

— Е ні, панночко. Леді Воррен не могла не поцілити. Коли вона була молодшою, то цілими днями вешталася полями, стріляючи кролів та пташок. Казали, що вона навіть спати лягала зі своєю рушницею.

— У такому разі виходить, що вона живе тут уже давно? — поцікавилася Гелен.

Вона сподівалася, що її допитливість отримає нарешті реальну поживу, бо раніше місіс Оутс відбувалася лише плітками.

Стівен скрутив собі цигарку; тим часом кіт мурчав на килимку, а мишка в безпечній нірці витирала лапкою свій маленький писок.

У приміщенні горів вогонь і панувала спокійна, затишна атмосфера, зате надворі розігрувалася буря.

Порив вітру вдарився об ріг будинку і весь залишок своєї початкової лютої сили спрямував на незакріплену віконницю, хлюпнувши в неї бризками дощу. Помалу, наче рухані чиїмись невидимими руками, віконниці розчинилися в сад, відкриваючи нічній темряві вхід до будинку.

Ніч зазирнула всередину крізь отвір і подалася темним коридором. Його дальній кінець губився в чорнильній безодні. За поворотом відкривався цілий лабіринт комірок, схожих на вощину вулика, де міг сховатися чоловік.

А на кухні місіс Оутс підігріла цікавість публіки несподіваною заявою.

— А ще кажуть, — театрально мовила вона, — що стара леді Воррен застрелила свого чоловіка.

— Та невже?! — охнули одночасно Стівен та Гелен.

— Авжеж, — заявила місіс Оутс. — Зараз це вже більше схоже на плітку, але моя мати розповіла мені все про цей випадок. Старий сер Роджер був дуже схожий на професора — тихий та спокійний, увесь свій час проводив за книжками. Він заробив багато грошей, зробивши якесь відкриття, і навмисне спорудив «Вершину» окремо від решти будинків, щоб йому не заважали сусіди. А леді Воррен це страшенно не подобалося. Вона постійно шпетила його через це, і якось вони страшенно посварилися в його кабінеті. Чули, як вона погрожувала встрелити його, наче якогось пацюка чи скаженого пса. І дійсно, через кілька хвилин сера Роджера знайшли мертвим — застреленим із дрібнокаліберної гвинтівки, з якою леді Воррен полювала граків.

— Який жах! — пробурмотів Стівен.

— Та отож. Усі думали, що її кинуть до в’язниці або відправлять на шибеницю, — погодилася місіс Оутс. — У слідчого виникло до неї безліч незручних запитань. Та вона твердила, що те вбивство сталося випадково, і в результаті кмітливий адвокат, якого вона найняла, «відмазав» її… Але громада була настільки розлючена, що їй довелося поїхати геть; утім, вона все одно поїхала б рано чи пізно, бо терпіти не могла цього будинку.

— І після того «Вершина» стояла пусткою? — поцікавилася Гелен.

— Ні. Професор покинув Оксфорд і приїхав сюди. Він у всьому схожий на свого батька: завжди стирчить удома і майже ніколи не виходить надвір. А стара леді Воррен повернулася лише тоді, коли захворіла.

— А що з нею? — спитала Гелен.

Місіс Оутс стиснула губи й скрушно похитала головою.

— З головою проблеми, — твердо мовила вона.

— Та ні ж бо, місіс Оутс, вона, певне, дуже хвора, якщо їй наймають доглядальницю, а лікар рекомендував їй не вставати з ліжка.

— Лікар стверджує, що там вона завдаватиме менше клопоту. А вона каже, що, навпаки, — більше. І розважається тим, що залякує своїх доглядальниць; ті від неї тікають, приходять нові, і гра триває.

— Але ж мені сказали, наче професора непокоїть стан її серця, — не відступалася Гелен.

— Добре, що він не забуває про свою матір, хоча вона йому й набридає, — мовила місіс Оутс, впадаючи в сентиментальний настрій.

— Але ж вона йому лише мачуха, — заперечив Стівен. — Дітей не мала. Утім, найімовірніше, вона невдовзі відкине копита, бо шуліки вже злітаються на падаль. Симона сказала мені, що стара склала заповіт, згідно з яким усі її гроші підуть на благодійність. І вподобання в неї якісь ненормальні, бо вона симпатизує Ньютону. До того ж стара призначила йому грошове утримання, яке виплачуватиметься аж до її смерті. Тому він сюди й приїхав.

— Його покликав сюди батько, — пояснила місіс Оутс.

Гелен пригадала крижані очі професора та відсторонену манеру міс Воррен. Важко було уявити, що їх цікавлять якісь фінансові міркування.

— Ти ба, — несподівано мовив Стівен, спираючись сідницями на стіл, — а це що таке?

Він здивовано витягнув з-під себе дерев’яний брусок, яким замикалися віконниці, а Гелен із винуватим видом забрала його у Стівена.

— Вибачте, — сказала вона. — Це палиця з віконниць у коридорі. Добре, що нагадали мені про неї. Треба раму поремонтувати.

Після того що їй тільки-но розповіли, Гелен захотілося якомога швидше завершити ремонт і податися нагору, до підсобки. Тому вона змайструвала тимчасове кріплення з мотузки та гачка і швидко повернулася на кухню.

На її подив, Стівен сидів з місіс Оутс і чистив цибулю.

— Вона завжди накидає мені роботу, — поскаржився він. — У такий спосіб виправдовує присутність чоловіка на кухні, коли Оутс приходить додому… Слухайте, а чи не надто він затримався, га? Закладаюся на пляшку пива, що він уже втік з новою гарненькою доглядальницею.

Місіс Оутс зневажливо пирхнула.

— Якщо вона така сама, як і попередня, то йому доведеться собі носа затикати, перш ніж поцілувати її… Невже вам і справді хочеться посидіти з леді Воррен, панночко?

— Хочеться — якщо на те буде дозвіл, — відповіла Гелен.

— У такому разі ось вам моє застереження: пильнуйте її. Здається мені, що насправді вона не така вже й безпомічна, як вдає. Не сумніваюся, що вона здатна ходити не гірше за мене і навіть бігати. Стара явно щось приховує від нас. До того ж ви чули її голос, коли вона забуває вдавати з себе немічну?

Гелен раптом пригадалося басовите ревіння, яке чулося з кімнати хворої. Тепер жодного сумніву в неї не залишалося: ситуація в будинку таємнича й драматична. Їй так закортіло опинитися в гущавині цих загадкових і моторошних подій, що вона мало не побігла пристрибом до дверей.

— Вікно я замотала мотузкою, — сказала вона. — Тепер уночі нам можна нічого не боятися.

Розділ 5. Синя кімната

Піднімаючись сходами до синьої кімнати, Гелен відчула, як у ній ворухнулося химерне передчуття невідомої події. Воно нагадало їй про дитинство, коли вона, нехтуючи іграшками, гралася зі своїм невидимим приятелем — містером Поуком.

Хоча вона й бавилася годинами сама-одна в куточку спільної вітальні, її батьки бачили, що дівчинка гралася не в одиночну гру: вона все робила так, наче була з кимось.

І в сутінках, коли світло від каміна кидало на стіни довгі мерехтливі тіні, Гелен вела зі своїм персонажем нескінченні розмови.

Спершу матері не подобалося те, яку вельми химерну й лячну компанію вподобала собі її маленька донька, але, збагнувши, що Гелен знайшла собі найліпшого й найдешевшого з приятелів — власну фантазію, вона змирилася з містером Поуком і навіть інколи розпитувала малу про його здібності, які здавалися просто безмежними.

Сходи освітлювалися лампочкою, котра звисала з бруса, що перекривав центральний сходовий колодязь. Перший поверх розташовувався між цією лампою і світильником у залі, тому на сходовому майданчику було вельми темно. Напроти сходового прольоту на мармуровій підставці стояло величезне дзеркало в десять футів заввишки в потьмянілій позолоченій рамі.

Коли Гелен підійшла до нього, їй назустріч виступило власне зображення, неначе з темних глибин дзеркала спливло маленьке біле лице, як на сьомий день спливає з глибин озера труп.

Збудження, яке пронизало тіло Гелен після зустрічі з власним віддзеркаленням, здалося їй значущою прикметою. Відповідаючи на її стук, міс Воррен підійшла до дверей. Після багатьох годин ув’язнення в компанії з власною мачухою її бліде обличчя виглядало змарнілим і помертвілим.

— Що, нова доглядальниця вже приїхала? — спитала вона.

— Ні, — відказала Гелен з умисною бадьорістю в голосі. — Її ще довго доведеться чекати, можливо, кілька годин. Місіс Оутс каже, що через дощ схили стали непроїжджими для автомобіля.

— І справді, — погодилася міс Воррен. — Будь ласка, щойно вона прибуде — дайте мені знати. Вона мусить змінити мене відразу ж після того, як повечеряє.

Гелен випав шанс — і вона скористалася ним.

— А чи можна мені глядіти за леді Воррен? — спитала вона.

Міс Воррен завагалася з відповіддю. Вона знала, що ввіряти леді Воррен непідготовленій незнайомці буде супроти волі її брата, але дівчина здалася їй надійною та сумлінною.

— Дякую, міс Кейпел, — сказала вона. — Дуже мило з вашого боку. Леді Воррен зараз спить, тому сидіть дуже тихо і пильнуйте її.

Вона пішла через майданчик до своєї кімнати, а потім зупинилася, щоб дати ще одну пораду,

— Якщо вона прокинеться й захоче те, чого ви не зможете знайти, або якщо у вас виникнуть якісь ускладнення, негайно приходьте до мене.

Гелен пообіцяла, що так і зробить, але подумки вирішила, що звернеться до міс Воррен лише в крайньому разі. Вона збиралася сама впоратися з будь-якою непередбаченою ситуацією і навіть сподівалася, що така ситуація не забариться виникнути.

Коли Гелен нарешті ввійшла до кімнати, то її аж розпирало від цікавості. То були величезні красиві апартаменти з гарнітуром масивних меблів із червоного дерева, яким надавав похмурості переважний темно-синій колір стін, портьєр і килима. Над металевою решіткою каміна неквапливо поколихувалися яскраво-червоні язики вогню. Хоча затхлість повітря в кімнаті трохи й компенсувалася запахом лавандових парфумів, все ж воно злегка відгонило гнилими яблуками. Леді Воррен лежала на великому ліжку. На ній був пурпуровий стьобаний халат, а головою вона спиралася на подушки. Очі її були заплющені, і дихала вона важко. З першого ж погляду Гелен упевнилася, що Стівен мав рацію, описуючи стару мачуху. У цій прикутій до ліжка бабці не проглядалося жодної ознаки шляхетності вдачі. Усі зморшки, які борознили її обличчя, наче древню мапу, були явно спричинені егоїзмом і злостивим характером. Її сиве волосся було коротко острижене і являло собою густу скуйовджену кучму, а ніс був підозріло червоний.

Стиха ступаючи долівкою, Гелен підійшла до каміна й сіла біля нього в низеньке крісло. Вона помітила, що кожна вуглина була загорнута в тоненький білий папір, тому кошик для палива був неначе заповнений сніговими кульками. Збагнувши, що така чудасія є одним зі способів забезпечення ладу в кімнаті, Гелен і собі заклякла непорушно, наче була частиною меблевого гарнітуру.

Дихання леді Воррен було регулярним і шумливим, мов пихкання паровоза. Та невдовзі Гелен запідозрила, що то навмисна вистава, яку розігрує перед нею стара.

«Насправді вона не спить, — подумала дівчина. — Тільки придурюється».

Та дихання тривало й далі — і нічого не відбувалось. Однак Гелен уже відчула тремтіння свого пульсу — то була певна ознака, що містер Поук десь поруч.

За нею хтось стежив.

Гелен повернула голову й глянула на ліжко. Та повіки леді Воррен були міцно заплющені. Радіючи можливості пограти в нову гру, Гелен стала чекати на можливість застукати леді Воррен зненацька.

Невдовзі, після численних невдалих спроб, її реакція все ж виявилася занадто швидкою для старої бабці. Несподівано зиркнувши на неї спідлоба, Гелен застукала стару на гарячому: та шпигувала за нею. Крізь напівзаплющені повіки на неї пильно дивилися двоє надзвичайно яскравих місячних серпиків.

Очі вмить заплющилися, та враз розплющилися: хвора збагнула, що подальше акторство не має сенсу.

— Іди сюди, — сказала вона слабким тремтливим голосом.

Пам’ятаючи застереження місіс Оутс, Гелен обережно наблизилася. Вона виглядала маленькою та незначущою — така собі непоказна дівчинка в блакитному робочому сарафанчику, в якому вона зливалася з довколишніми синіми тонами.

— Підійди ближче, — скомандувала леді Воррен.

Гелен виконала команду, хоча водночас обдивилася всі предмети, що лежали на нічному столику. «Цікаво, — подумала вона, — який же з них вона вибере, щоб пожбурити мені в голову?» — і простягла руку до найбільшої пляшечки з пігулками.

— Постав на місце, — слабко прогарчала її ясновельможність. — То моє.

— Ой, вибачте, — жваво відгукнулася Гелен. — Я теж така: страшенно не люблю, коли хтось чіпає мої речі.

Відчувши, що між ними існує певний зв’язок, вона сміливо стала біля ліжка й усміхнулася хворій.

— Ти така маленька, — зауважила леді Воррен, нарешті порушуючи мовчання. — Без власного стилю. Така непримітна… А я сподівалася, що в мого онука вистачить смаку вибрати собі кращу дружину.

Почувши таке, Гелен збагнула, що Симона відмовлялася заходити до синьої кімнати, хоча Ньютон усіляко спонукав її до цього.

— Він продемонстрував чудовий смак, — заперечила вона. — Дружина в нього — розкішна жінка. Я — не його дружина.

— А хто ж ти тоді? — спитала леді Воррен.

— Служниця. Міс Кейпел.

Обличчям старої пробігла хвилька якоїсь сильної емоції: серпики півмісяця ще прискіпливіше уп’ялися в Гелен, а щелепа спантеличено відвисла.

«Схоже, вона мене злякалася, — подумала Гелен. — А чого їй лякатися? Це ж я, просто я».

Та наступні слова, які мовила леді Воррен, засвідчили, що Гелен дуже помилялася, припустивши таку втішну для себе можливість.

— Забирайся геть! — раптом заволала немічна низьким, аж чоловічим басом.

Переполохана такою несподіваною зміною, Гелен різко крутнулася на каблуках і кинулася тікати від хворої, щосекунди очікуючи, що в голову їй торохне пляшка. Та не встигла вона добігти до дверей, як знову почула крик — її вже звали назад.

— Повернись, мала дурепо!

Збентежено тремтячи від такого несподіваного повороту, Гелен повернулася до ліжка. І стара бабця заговорила з нею таким слабким та писклявим голосом, що її ледве було чути.

— Тікай із цього будинку. Тут надто багато дерев.

— Дерев? — повторила Гелен, і на думку їй відразу ж спало оте останнє дерево в посадці.

— Так, дерев, — підтвердила леді Воррен. — Вони простягають свої гілки й стукають у вікно. Намагаються пробратися всередину… Коли на землю падає темрява, вони починають рухатися. Підповзають до будинку… Тікай звідси.

Слухаючи стареньку, Гелен відчула з нею якусь спорідненість. Дивно, але вона також, стоячи в сутінках біля вікна, спостерігала за вторгненням укутаних туманом гілок.

Ясна річ, то лише гра уяви, але видно, що леді Воррен теж знайома з «містером Поуком».

У будь-якому разі Гелен захотілося використати тему дерев, щоб встановити зв’язок між собою та леді Воррен. Один з невеличких недоліків Гелен полягав у тім, що, хоча їй і подобалося досягати успіху там, де вона намітила, їй ще більше подобалося допомагати кому-небудь досягати власного успіху. І вона продовжила спроби завоювати прихильність леді Воррен.

— Як дивно, — зауважила вона. — У мене склалося таке саме враження, що й у вас.

На жаль, леді Воррен сприйняла її слова як недоречне нахабство.

— Твої думки мене не цікавлять, — пирхнула стара. — І не смій навіть припускати, що коли я немічна, то можна… До речі, як тебе звати?

— Гелен Кейпел, — ображено відповіла дівчина.

— Скільки тобі років?

— Двадцять три.

— Не бреши. Дев’ятнадцять.

Гелен була ошелешена такою проникливістю старої, бо її роботодавці ніколи не ставили під сумнів заявлений нею офіційний вік.

— Це не зовсім брехня, — пояснила вона. — Я відчуваю, що маю право додати собі трохи років, бо вже набула робочого досвіду. Я почала заробляти собі на життя ще з чотирнадцяти років.

Та леді Воррен це не розчулило аж ніяк.

— А чому? — поцікавилася вона. — Ти незаконнонароджена?

— Звісно, що ні, — обурено відповіла Гелен. — Мої батьки вінчалися в церкві. Але вони не змогли забезпечити мене. Їм не пощастило.

— Вони померли?

— Так.

— Тоді їм пощастило.

Попри своє підлегле становище, Гелен завжди знаходила в собі сміливість протестувати, якщо порушувався якийсь засадничий принцип її кредо.

— Ні, — заперечила вона. — Життя — чудове. Прокидаючись, я завжди радію, що живу.

Леді Воррен невдоволено буркнула і продовжила своє опитування.

— Спиртне вживаєш? — поцікавилася вона.

— Ні.

— Чоловіки бувають?

— Жодного — на жаль. А може, і на щастя.

Леді Воррен не оцінила її жарту. Вона втупилася в Гелен таким прискіпливим і довгим поглядом, що дівчині здалося, наче вузенькі щілини примружених повік старої заклякли й так і залишаться назавжди щілинами. Леді Воррен явно плела в голові павутину якоїсь хитрої комбінації.

Цокав годинник, відміряючи тишу. Вуглини в каміні раптом провалилися крізь металеву решітку, вивергнувши фонтанчик вогненних язиків.

— Вугілля підкинути? — спитала Гелен, порушуючи тишу.

— Не треба. Подай мої зуби.

Це прохання так переполохало Гелен, що вона аж підстрибнула. Але наступної ж миті збагнула, що леді Воррен мала на увазі зубні протези, які лежали в емальованій чашці на нічному столику.

Вона тактовно відвернулася, поки вельмишановна особа начіпляла на ясна протези, вивудивши їх із чашки з антисептичним розчином.

— Гелен, — раптом завуркотіла вона. — Я хочу, щоб ти сьогодні заночувала в моїй кімнаті.

Гелен отетеріло поглянула на неї, бо переміна, яка сталася зі старою, була і гротескною, і моторошною. Вставна щелепа розсунула її губи і перетворила їх на застиглу неприродну гримасу, яка робила леді Воррен схожою на тисячолітню мумію.

— Тобі було страшно зі мною, коли я була без зубів, — заявила стара. — Але зараз уже не буде страшно. Я хочу, щоб цієї ночі ти була під моїм захистом.

Гелен знервовано облизала губи.

— Але ж, вельмишановна пані, — сказала вона, — цієї ночі з вами спатиме нова доглядальниця.

— А я й забула про неї. Мабуть, іще одна хвойда. Що ж, мушу готуватися до нової доглядальниці. Але ти все одно маєш сьогодні спати в мене. Розумієш, люба моя, ти в небезпеці.

Стара посміхнулась, і її посмішка нагадала Гелен посмішку крокодила.

«Я не зможу провести з нею ніч сама-одна», — подумала вона, хоча розуміла, що свій страх сама ж і вигадала. Було очевидним абсурдом боятися старої жінки, прикутої до ліжка хворобою.

— Боюся, без вказівки міс Воррен я не зможу нічого зробити, — сказала Гелен.

— Моя падчерка — дурепа. Вона навіть не здогадується, що відбувається в цьому домі. Дерева постійно намагаються проникнути всередину… Ходи сюди, Гелен.

Коли Гелен схилилася над ліжком, стара міцною хваткою схопила її за руку.

— Я хочу, щоб ти дещо мені дістала, — прошепотіла леді Воррен. — Воно в буфеті. Стань на стілець.

Гелен, насолоджуючись рідкісною можливістю відчути присмак пригоди, вирішила виконати забаганку старої.

Щоб відчинити дверцята буфета, їй довелося видертися на один із важких стільців і стати навшпиньки.

Помацавши рукою в темній заглибині, вона на мить засумнівалася в істинній меті завдання, яке виконувала. Вочевидь, леді Воррен використовувала її як інструмент, аби дістати якийсь заборонений плід. Пригадавши почервонілий ніс старої, Гелен запідозрила, що та послала її по приховану пляшку бренді.

— А що тут має бути? — спитала вона.

— Така маленька штука, загорнута у шовковий шарф, — прозвучала відповідь, яка розчарувала Гелен.

Поки стара пояснювала, Гелен уже встигла намацати якусь річ, котра відповідала почутому опису.

— Це воно? — спитала Гелен, зістрибуючи додолу.

— Так, воно, — відповіла леді Воррен, помітно пожвавлюючись. — Принеси його мені.

Під час нетривалої подорожі Гелен від шафки до ліжка її раптом охопив страх перед тим предметом, який вона тримала в руці. Навіть під шарфом його обриси не можна було сплутати ні з чим іншим. То був револьвер. Гелен пригадала розповідь про те, як леді Воррен стріляла кроликів і як вона «випадково» застрелила свого чоловіка.

«Цікаво, чи заряджений він? — подумала вона. — Я навіть не можу сказати, з якого боку в нього небезпека… Не можна давати його їй. Місіс Оутс попереджала мене».

— Дай його мені, — наказала леді Воррен.

Вона не приховувала свого збудження, простягаючи руки до згортка. Її пальці схвильовано тремтіли.

Гелен удала, що не почула. З напускною невимушеністю поклала вона револьвер на маленький столик, що стояв на безпечній відстані від хворої, а потім підійшла до ліжка.

— Тихше, тихше, вам не можна нервуватися, — заспокійливо мовила вона. — Це шкодить вашому серцю.

На щастя, її слова відвернули увагу старої.

— А що каже про мене лікар? — спитала вона.

— Каже, що стан вашого здоров’я чудовий, — відповіла Гелен.

— У такому разі він просто бовдур. Мені вже давно кінець… Але я не помру, допоки не буду готова.

Повіки леді Воррен заплющились, очі перетворилися на вузенькі темні щілини. Її зморщене обличчя стало схоже на стару ганчірку, і вона заговорила пронизливим голосом про розтрачені сили й про життя, що минуло.

— Мені лишилося виконати одну роботу. Та я весь час її відкладаю. Яка слабкодухість! Але така робота не до вподоби нікому, еге ж?

Гелен швидко змикитила, що стара говорить про свій заповіт.

— Так, — відповіла вона. — Таке не до вподоби нікому. Усі намагаються відкласти цю роботу на потім.

Трохи помовчавши, Гелен, не втримавшись від спокуси виявити цікавість до справ чужих людей, дала леді Воррен невеличку пораду.

— Але ж всі ми маємо це зробити — рано чи пізно. Мусимо зробити.

Та леді Воррен уже її не чула. Затьмарення швидко минуло, її очі знову набули стривоженого виразу, і вона сказала, зиркнувши скоса на вузлик, що лежав на столі:

— Дай мені його.

— Ні, — відповіла Гелен. — Краще не треба.

— От дурепа. Чого ти боїшся? То ж всього-на-всього футляр від моїх окулярів.

— Так, знаю. Футляр. Мені дуже шкода, шановна пані, але я лише механізм. Я виконую накази міс Воррен. А міс Воррен наказала мені лише сидіти й спостерігати.

Леді Воррен явно не звикла, щоб їй перечили. Її очі спалахнули гнівом; пальцями, зігнутими в пазурі, вона вчепилася собі в горло.

— Іди, — сказала вона, хапаючи ротом повітря. — Поклич міс Воррен.

Гелен прожогом кинулася з кімнати, майже рада такому повороту подій, оскільки кризу з револьвером вдалося відтягти. Добігши до дверей, вона озирнулася й побачила, що леді Воррен знесилено впала на подушки.

Щойно вона вийшла, як немічна стара підняла голову. Посеред постільної білизни щось заворушилось, і з-під стьобаної пухової ковдри показалися дві ноги у довгих шкарпетках — леді Воррен вислизнула з ліжка.

Розділ 6. Видіння

Із серцем, що калатало від страху та нервового збудження, Гелен поквапилася до кімнати міс Воррен. Уперше в житті вона зіткнулася з потенційними непередбачуваними наслідками. На відміну від інших будинків, де вона працювала, «Вершина» явно крила в собі якусь таємничу історію.

Так, місіс Оутс жорстоко й безцеремонно позбавила всякої таємничості оте останнє дерево в посадці, і Гелен довелося визнати, що то було не дерево, а якийсь сільський парубок, котрий упадав за місцевою красунею пейзанкою; але дикий непоказний ландшафт і тінь убивства, що нависла над ним, все одно містили в собі достатньо матеріалу для моторошної драми.

Стара леді Воррен з її хитрими пропозиціями та блиском вишкірених штучних зубів додавала до загальної картини відтінок реального жаху. Може, вона й справді є лише прикутою до ліжка немічною бабцею, але факт залишається фактом: над нею висить підозра, що вона дочасно відправила свого чоловіка чи до раю, чи до пекла.

Може, жало в неї й витягли, але її смертоносні бажання все одно лишились. І доказом цього став інцидент із револьвером.

Одначе думки Гелен швидко повернулися в практичне русло, коли вона взялася за ручку дверей до кімнати міс Воррен — і ручка знову прокрутилася в її долоні.

«Їй-богу, щойно в мене випаде вільна хвилина, я неодмінно полагоджу її», — пообіцяла вона собі.

Міс Воррен сиділа за своїм столиком під зеленою лампою і зосереджено читала книжку.

— Ну, як справи? — поцікавилася вона, коли Гелен увійшла.

— Не хотілося б турбувати вас, — почала була Гелен, — але леді Вор…

Не встигла вона закінчити фразу, як міс Воррен уже вискочила зі свого крісла й некрасивою ходою жирафи рушила через кімнату.

Відчуваючи себе у своїй стихії, Гелен пішла слідком за нею до синьої кімнати. Леді Воррен лежала в тій самій позі, у якій вона її залишила, — із заплющеними очима та з губами, які раз по раз пихкали, випускаючи повітря. Револьвер, загорнутий у шовкову хустину, і досі лежав на маленькому півкруглому столику, а величезне ліжко займало чималу частину кімнати.

Одначе певна зміна все ж таки сталася. Гелен, як дівчина спостережлива, відразу ж помітила її, а придивившись пильніше, збагнула, у чому та зміна полягала. Коли вона йшла до міс Воррен, постільна білизна лежала пожмакано й безладно. А тепер покривало було накинуте на стьобану ковдру з такою акуратністю, наче ліжко застелила якась дуже вправна медсестра зі шпиталю.

— Міс Кейпел, — сказала міс Воррен, схилившись над розпростертою фігурою своєї мачухи, — принесіть мені, будь ласка, кисневий балон.

Гелен, завжди готова до експериментів із незнайомими предметами, поспіхом принесла балон до ліжка. Перед тим як віддати його міс Воррен, вона завбачливо відкрутила кришку й пустила собі під носа легенький подув повітря, схожого на свіжий гірський бриз.

Незабаром завдяки їхній допомозі леді Воррен ожила. Але підозра Гелен лише посилилася: то була артистична гра з ретельно розрахованими зітханнями, стогонами та тремтливими повіками.

Щойно її очі розплющилися, як стара люто вирячилася на Гелен.

— Прожени її звідси, — сказала вона кволим голосом.

Міс Воррен зустрілася поглядом із Гелен.

— Будь ласка, йдіть, міс Кейпел. Вибачте.

Забувши про свою хворобу, леді Воррен напустилася на падчерку, як фурія:

— Ідіотка! Вижени її негайно! Сьогодні ж!

Потім заплющила очі й прошепотіла:

— Лікаря. Поклич лікаря.

— Він невдовзі прийде, — запевнила її міс Воррен.

— Чому лікар завжди спізнюється? — дорікнула стара.

— Мабуть, тому, що переймається станом твого здоров’я в останню чергу, — відказала падчерка.

— Ні, це тому, що він — ледацюга, — прогарчала леді Воррен. — Треба знайти собі іншого лікаря… Бланш, виявилося, що ця дівчина — не дружина Ньютона. Чому ж вона сама до мене не приходить?

— Тому що ти недостатньо здорова, аби приймати гостей.

— Я знаю, що це не так. Вона просто мене боїться.

Ця думка, вочевидь, сподобалася леді Воррен, і її обличчя зморщилося в посмішку. Гелен, яка спостерігала за розмовою з безпечної відстані, подумала, що стара схожа на ідеальне втілення зла. У ту мить вона майже повірила в історію про застреленого чоловіка.

Її погляд упав на маленьке односпальне ліжко доглядальниці.

«Не хотіла б я бути тою доглядальницею, хоч скільки б грошей мені пропонували», — подумала вона, мимоволі здригнувшись.

Раптом міс Воррен усвідомила, що Гелен і досі в кімнаті, і пройшла до неї в куток.

— Я сама впораюся, міс Кейпел.

Тон її голосу був такий холодний і непривітний, що Гелен визнала за потрібне виправдатися:

— Сподіваюся, ви не думаєте, що я чимось роздратувала її, — мовила вона, понизивши голос. — Леді Воррен попросила мене дістати їй одну річ із маленького буфета над шафою з дзеркалом.

— А чому ви надали цьому такого важливого значення?

— Тому що то — револьвер.

Гелен досягла бажаного ефекту: міс Воррен ошелешено витріщилася на неї.

— А де він зараз? — спитала вона.

— Отам на столі.

Міс Воррен накинулася на маленький вузлик, наче хижа птаха, і швидко розв’язала його своїми довгими блідими пальцями. А потім узяла його вміст і підняла, щоб Гелен могла бачити.

То був великий футляр для окулярів.

Поки міс Воррен витріщалася на нього, Гелен, підкинута сильним, мов морський приплив, відчуттям нової захопливої можливості, яка перед нею відкривалася, кинулася до столика.

— Цей предмет має зовсім іншу форму, — заявила вона. — Я намацала у вузлику дещо інше, з гострими краями.

— На що ви натякаєте?

— На те, що, поки я бігала за вами, леді Воррен сховала револьвер і підмінила його оцим футляром.

— А ви в курсі, що моя мати хворіє на серце й місяцями нерухомо лежить у ліжку?

Гелен визнала за марне переконувати її у своїй правоті, побачивши скептичний вираз обличчя міс Воррен: дрібні невиразні риси вмить заклякли, наче їх узяв сильний мороз.

— Мені шкода, що я помилилася, — мовила Гелен, — але мені здавалося, що треба казати правду, нічого не приховуючи.

— Я й не сумніваюся, що ви хотіли як краще, — зауважила міс Воррен. — Але в результаті висловили недолуге і неймовірне припущення. Мабуть, ви, як і більшість дівчат, любите в кіно ходити, — додала вона з похмурою посмішкою.

У цій ситуації фраза прозвучала ядучим сарказмом. Схоже, від Гелен цю жінку відділяв не лише простір, а й час. «Яка ж вона доісторична!» — подумала дівчина. Коли вона вийшла з синьої кімнати, то її й без того маленька фігурка, здавалося, стала ще меншою.

Окрім того що її обдурила стара, Гелен ще й була незадоволена тим, як міс Воррен сприйняла інцидент із револьвером.

«Роботодавець завжди правий, — нагадала вона собі, спускаючись сходами. — Але є тут і певна втіха. Після того як стара на мене визвірилася, розмов про те, щоб я спала в її кімнаті, більше не буде».

Та, попри розчарування, її почуття обов’язку анітрохи не ослабло. Оскільки Оутс запізнювався, вона взялася за його роботу — накривати стіл до вечері.

Почулися кроки, двері вітальні розчинились, і звідти визирнула Симона з очікувальним виразом на обличчі, а з-за її плеча — її чоловік, наче біблійний змій.

Та жодної ознаки роздратування поведінкою чоловіка Симона не виявила. Просто знизала плечима й усміхнулася. «Яка відданість!» — промимрила вона й зачинила двері.

Вражена цією картиною людських пристрастей, Гелен пішла до їдальні. Уперше за весь час вона відчула до Симони щось схоже на співчуття.

«Якби за мною ходили отак слід у слід, то мені б це страшенно не подобалося», — подумала вона.

Було ясно, що ревнощі Ньютона вже сягнули точки кипіння, але з від’їздом Стівена він, можливо, повернеться до норми. Тим часом він явно не збирався дати своїй дружині можливість востаннє поговорити зі студентом.

В очах Гелен його одержимість перетворилася майже на манію, хоча водночас вона бачила ту вперту байдужість, з якою Стівен відповідав на пристрасть Симони. Він від неї не тікав, а просто відштовхував. І навіть зараз, напередодні від’їзду, він сидів на кухні, допомагаючи місіс Оутс. Йому пропонували роман, але він обрав цибулю.

Їдальня була найкращою кімнатою в будинку — з вишуканою стелею із різьбленого дерева, масивним каміном і так само масивною камінною полицею.

Великі вікна були запнуті пурпурово-червоними шторами, а стіни вкривали темно-червоні паперові шпалери.

Гелен підійшла до горіхового комода, де зберігалося столове срібло та скляний посуд, і видобула із шухляди столову скатертину.

Маючи за плечима багаторічний досвід, Гелен могла накрити стіл із заплющеними очима. Поки вона механічно сортувала ложки та виделки, її мозок був зайнятий — вона напружено міркувала. І хоча привілею сперечатися з роботодавцем Гелен була позбавлена, вона була впевнена, що за її відсутності стара леді Воррен здійснила у своїй синій кімнаті деякі хитрі маніпуляції.

«Безумовно, місіс Оутс має рацію, — подумала вона. — Леді Воррен не прикута до ліжка. Вона, звісно, вставала, а потім застелила ліжко, щоб приховати сліди своєї діяльності. Але при цьому явно перестаралася… Треба буде поговорити про це з доктором Паррі».

Доктор Паррі був чоловіком молодим, розумним та оригінальним. Щойно познайомившись із Гелен, він виявив небайдужість до її матеріального стану, і вона сприйняла це як суто професійний, медичний підхід із його боку. Він ставив їй приватні запитання і, схоже, побоювався того негативного впливу, який могло справити на її молодість тутешнє оточення.

Але найбільше Гелен подобалися його професійно неприпустимі плітки про свою пацієнтку.

— Її серце в жахливому стані, — сказав він. — Утім, серце — надзвичайно витривалий орган… Вона може піднятися на гірську вершину й почуватися прекрасно, а наступного дня — застудитись, і ця застуда може її доконати… Але вона змушує мене губитися в здогадках. Інколи в мене з’являються сумніви щодо її кволості. Як на мене, то леді Воррен — іще та штучка.

Гелен пригадала ці слова, снуючи поміж столом і буфетом. Але щоразу, коли вона згадувала саркастичний вираз обличчя міс Воррен, вуха її густо червоніли.

«Що ж, я попередила її, — подумала вона. — Нехай тепер сама думає. Та все ж цікаво, куди подівся револьвер. Тепер я ту кімнату десятою дорогою обминатиму».

Хоча Гелен і прислуха´лася, чи не їде авто, шаленство бурі не давало їй змоги почути звук двигуна. Тільки коли місіс Оутс вийшла зустрічати свого чоловіка, вона здогадалася, що той приїхав, ще й нову доглядальницю з собою привіз.

Гелен кинулася через кімнату й відчинила двері, але не встигла побачити лице новоприбулої, бо та якраз піднімалася кухонними сходами, отримавши інструкції, куди і як слід іти.

Гелен відчула приплив впевненості у власних силах.

«Така здоровенна… Хто-хто, а ця дівчина точно не буде слабкою ланкою, — вирішила вона. — Старій карзі буде важко нею маніпулювати».

Тиняючись без роботи в залі, Гелен раптом згадала про зламану ручку на дверях кімнати міс Воррен. Вона вже знала, що зазвичай Оутс кидає свої інструменти там, де востаннє ними користувався. За цією «наводкою» Гелен і знайшла ящичок із приладдям у кутку взуттєвої комірчини в залі.

Оскільки ця робота була не зовсім «законною», вона крадькома піднялася сходами на майданчик і стала навколішки перед дверима. Та не встигла Гелен узятися до огляду ручки, як раптом почула якийсь звук і поглянула вгору.

І їй з’явилося видіння. Вона побачила, як двері з протилежного боку майданчика, які виходили на чорні сходи, відчинилися й відразу ж зачинилися, але тієї миті їй вдалося помітити в прогалині обличчя якогось чужинця.

Воно промайнуло, мов непевний спогад про непевне сновиддя, однак заповнило страхом її свідомість, наче вона узріла зло в чистому вигляді.

Продовжуючи приголомшено витріщатися на двері, Гелен побачила, що вони дійсно відчинились і що до неї наближається професор.

«Напевне, то й був сам професор, — подумала вона. — А хто ж іще? Схоже, що він. Просто гра світла й тіні змінила вираз його обличчя. Бо там так темно…»

Та попри те, що Гелен ухопилася за це тривіальне пояснення, її здоровий глузд відкидав його. Загальна картина гвинтових сходів добре закарбувалася в її пам’яті. Два сходові колодязі в будинку «Вершина» — парадний і чорний — давали багато можливостей тому, хто хотів би в них сховатися.

Вона нагадала собі, що вдень до будинку ніхто проникнути не міг. До того ж у ньому так багацько людей, що прослизнути непоміченим просто неможливо. Для цього чужинець мав знати звички та розпорядок життя мешканців.

Раптом їй пригадалася фраза місіс Оутс про надприродну хитрість, властиву маніякам.

Хто-хто, а зловмисний маніяк знатиме, яким чином можна проникнути непоміченим до будинку.

По спині в Гелен побігли холодні мурашки, і вона подумала, а чи не розповісти професору про те, що вона тільки-но побачила. Це було її обов’язком — сповістити про потаємну присутність у будинку небажаної особи. Та не встигла вона й рота розкрити, як їй умить пригадався нещодавній випадок із міс Воррен, і Гелен злякалася, що її визнають занадто набридливою та ще й схильною лізти не в свої справи.

Хоча погляд професора — як і зазвичай — зменшив Гелен до розмірів молекули, його традиційне вечірнє вбрання подіяло на неї як тонізуючий напій. Професорська манишка білосніжно блищала, чорна краватка вражала красою та офіційністю, а сиве волосся було зачесане назад із високого інтелектуального чола.

І хоча професор був жорстким там, де його сестра була гнучкою, він усе одно вселяв у Гелен те саме відчуття присутності чогось нелюдського.

Раптом злякавшись, що він може запідозрити її в тому, що вона піддивляється в замкову шпарину, Гелен кинулася розказувати йому про зламану ручку.

— Передайте, будь ласка, Оутсу, щоб він її полагодив, — сказав професор байдужим, відстороненим тоном.

Збуджена інцидентом, Гелен вирішила перевірити міцність своїх нервів, спустившись гвинтовими сходами. Коли вона відчинила двері на сходовий майданчик і глянула вниз, то перед нею постала пастка, яка вкручувалася штопором углиб темряви. Сміливість зрадила Гелен лише на останньому прольоті, який вона здолала пристрибом, бо їй раптом пригадалося вкрите шрамами потворне обличчя чужинця.

Розділ 7. Нова доглядальниця

Коли Гелен увійшла до кухні, її привітали постріли — то на плиті шкварчав жир. Стіл повнився харчами для вечері, які перебували на різних стадіях готовності; на плиті булькотіли овочі і смажилася риба, а тим часом місіс Оутс жонглювала сковорідками й сушила на котлі промоклий одяг свого чоловіка. Попри, здавалося б, масу роботи і сум’яття, вона виконувала свої обов’язки спокійно й без видимих зусиль, не втрачаючи при цьому голови та самовладання.

Оутс у своєму сірому шерстяному кардигані вечеряв, сидячи за величезною тарілкою наїдків у кутку, який йому розчистила дружина. Він був добродушним гігантом із фігурою боксера.

Забачивши його маленькі чесні очиці, Гелен страшенно зраділа появі цього чоловіка. Як і його дружина, він завжди здавався їй надійною й могутньою опорою.

— Я така рада, що ви повернулися, — сказала вона йому. — У цьому домі ви один варті трьох чоловіків.

Оутс ніяково всміхнувся й спробував відплатити тією ж монетою.

— Дякую, що стіл накрили, міс, — сказав він.

— А дощ і досі йде? — не вгамовувалася Гелен.

— Та вже не так сильно, — роздратовано втрутилася місіс Оутс, — бо мій чоловік більшу його частину привіз із собою сюди.

Оутс полив смажену рибу вустерширським соусом і швидко змінив тему розмови:

— Зачекай, невдовзі ти побачиш, кого я ще із собою привіз, — хихикнув він.

— Це ви про доглядальницю? — поцікавилася Гелен.

— Так, про маленьку доглядальницю, яку я привіз сюди з будинку для літніх людей. Як поглянути на неї, то можна подумати, що вона ні в чому не поступиться вельми дужому чоловікові.

— А вона гарненька?

— Страшнішої не зустрічав. До того ж шепелява і бундючна, мене геть не помічала… Якщо вона — гарна жінка, то я — Ґрета Ґарбо.

— А де вона зараз? — спитала Гелен.

— Я віднесла їй вечерю до кімнати, — відповіла місіс Оутс.

— До моєї кімнати?

Місіс Оутс і її чоловік перезирнулися й усміхнулися. Власницьке почуття Гелен було для них постійним джерелом веселощів через її маленький зріст.

— Та це лише на сьогоднішній вечір, — заспокійливо мовила місіс Оутс. — Людина ж промокла, то мені й подумалося, що вона не чекатиме на вечерю за розкладом.

«Піду запрошу її сюди», — подумала Гелен, хоча знала, що доречніше було б сказати «придивлюся до неї».

Її власний притулок — темна кімната в напівпідвалі з протилежного боку кухні — спершу задумувався як зала для прислуги на літній період. Її стіни та стеля були вкриті кремовою побілкою, щоб розвіяти морок. Меблі в тій кімнаті були непоказні й убогі, переважно ті, що виявилися зайвими в решті приміщень будинку.

Гелен з ревнивою затятістю вчепилася в цю кімнату, бо її виділили спеціально для неї. Хоча дівчина й харчувалася разом із родиною, але той факт, що батько не зміг забезпечити її засобами для існування і що вона відповідно належить до трудового прошарку суспільства, позбавляв її привілею відпочивати в салоні.

Коли Гелен увійшла до свого притулку, доглядальниця відірвала погляд від таці з харчами. Це була висока широкоплеча жінка в сестринській накидці традиційного темно-синього кольору, яку вона ще не встигла зняти. Гелен помітила, що риси її почервонілого обличчя грубі, а густі кущасті брови майже сходяться.

Закінчуючи вечеряти, доглядальниця покурювала цигарку, роблячи затяжки перед тим, як відправити до рота чергову порцію харчів.

— Ви медсестра Баркер? — спитала Гелен.

— Доброго вечора, — мовила медсестра голосом людини надзвичайно вихованої й культурної, відкладаючи цигарку. — А ви, напевне, одна з жінок родини Ворренів?

— Ні, я — прислуга, і звуть мене міс Кейпел. Може, вам щось принести?

— Ні, дякую, — відповіла медсестра і знову закурила. — Але мені хотілося б дещо у вас спитати. Чому мене розмістили на кухні?

— Це не кухня, — пояснила Гелен. — Це — моя кімната.

— А ви тут і їсте?

— Ні, я харчуюся разом із родиною.

Очі старшої жінки непривітно блиснули, і Гелен збагнула, що та їй заздрить. Хоча їй ще ніколи не доводилося бути об’єктом заздрощів — і в цьому була певна новизна, — інтуїція підказала Гелен якомога швидше заспокоїти збурені почуття співрозмовниці.

— Для доглядальниці тут є окрема кімната на першому поверсі, значно краща за цю, напівпідвальну, — пояснила вона. — Там же ви будете і їсти. Звісно, ті самі страви, що й ми. Просто сьогодні ми вирішили, що ви не захочете чекати, бо, напевне, змерзли та втомилися.

— Навіть більше, — зауважила медсестра Баркер сповненим трагізму голосом. — Я страшенно нажахана. Ніколи не думала, що мене привезуть у таку глушину.

— Але ж ви, напевне, знали, що будинок розташований у сільській місцевості?

— Я вважала, що це буде типовий сільський котедж. Мені сказали, що пацієнтку звуть леді Воррен, і для мене це прозвучало вельми солідно.

Гелен подумала, чи не варто попередити медсестру Баркер, що на неї чекає.

— Боюся, що вам вона може видатися дещо впертою й свавільною, — сказала вона. — На попередню доглядальницю вона наганяла страх.

Медсестра Баркер зробила глибоку затяжку, що видало в ній курця зі стажем.

— Мене їй залякати не вдасться, — рішуче заявила вона. — Я не дозволю їй коники викидати. Своїх пацієнтів я контролюю. Вірю в добро і належну міру примусу. Залізна рука в оксамитовій рукавичці.

«Сумніваюся, що “залізна рука” звучить тут доречно», — подумала Гелен. Підвівши погляд, вона з полегшенням побачила, як до кімнати ввійшла місіс Оутс. Щоб пристати до гурту, вона зняла свій засмальцьований фартух і прийшла задовольнити свою допитливість.

— Вечеря майже готова, скоро подаватимемо на стіл, — оголосила вона. — Я заскочила спитати, чи не хотіли б ви скуштувати пудингу, сестро? Сливового пудингу або аґрусового пирога?

— Аґрус консервований? — уточнила медсестра Баркер.

— Ні-ні, цьогорічний урожай, щойно зібрали в садку.

— Тоді ні перше, ні друге, — сказала медсестра.

— А може, чашку міцного чаю?

— Ні, дякую, — відповіла новоприбула і тоном рафінованої панянки спитала: — Маєте який-небудь стимулюючий напій?

Місіс Оутс жваво блиснула очима та облизала губи.

— Повно — у льосі. Але ключ у хазяїна. Якщо бажаєте, я з ним про це поговорю, сестро.

— Та ні, дякую, я волію сама поговорити з міс Воррен про мої потреби… До речі, дуже дивно, що вона не прийшла сюди поспілкуватися зі мною. Де вона зараз?

— Дбає про її ясновельможність леді Воррен. Я б на вашому місці не надто поспішала підніматися туди, сестро. Як ви вже тут, то тут і залишайтеся.

Сестра Баркер на мить замовкла, обмірковуючи пораду місіс Оутс.

— Наскільки я розумію, на мене чекає не надто складна робота, — мовила вона. — Але я приїхала сюди прямо з чергування. І лише тому, що мене старша сестра попросила. Мені треба добряче виспатися.

Сестра Баркер обернулася до Гелен.

— Ви добре спите? — поцікавилася вона.

— З десятої по сьому, — відповіла Гелен, нічого не підозрюючи.

— Тоді одна безсонна ніч вашому здоров’ю не зашкодить. Вам доведеться ночувати в кімнаті леді Воррен.

Гелен аж заклякла від жаху.

— Ой, ні! — скрикнула вона. — Я не можу!

— А чому?

— Я… ну, хоч це й звучить абсурдно, але я її боюся.

Сестру Баркер таке щире зізнання явно потішило.

— Дурниця. Ви боїтеся прикутої до ліжка бабці? Нічого фантастичнішого мені чути ще не траплялося. Що ж, тоді я вимушена поговорити з міс Воррен.

Згадка про неприродний вишкір леді Воррен спричинила в Гелен мимовільний спазм огиди. А тепер у старої є вагома причина посміхатися, бо одна вона знає, куди сховала револьвер.

Раптом вона подумала про можливі наслідки, якщо новоприбула доглядальниця наполягатиме. Збентежено озирнувшись, Гелен згадала про молодого лікаря. Вона була впевнена, що коли звернеться до нього по допомогу, то він не підведе.

— Подивимося, що про це скаже лікар, — мовила вона.

— А лікар молодий? — поцікавилася сестра Баркер.

— Моложавий, — відповіла Гелен.

— Жонатий?

— Ні.

Місіс Оутс підморгнула Гелен, дивлячись, як сестра Баркер відкрила свою сумку, дістала звідти дзеркальце й губну помаду і підмалювала губи в масний темно-червоний колір.

— Розумієте, — сказала вона, звертаючись до Гелен, — мені треба провести співбесіду з лікарем. Цього вимагає професійний етикет. До речі, вам не можна говорити з ним про пацієнтку.

— А я й не говорю з ним про неї, — зауважила Гелен.

— Про що ж тоді ви з ним розмовляєте? — ревниво спитала медсестра.

— Про що завгодно, — втрутилася місіс Оутс. — Про щось пікантне, наскільки я розумію. Мабуть, міс Кейпел має у чоловіків шалений успіх.

Хоча Гелен і розуміла, що місіс Оутс просто хотіла піддражнити медсестру, але несподіваність та новизна такої характеристики породила в неї тріумфальний настрій і відчуття, що їй тепер море по коліно.

— То місіс Оутс вас просто дражнить, — сказала вона сестрі, підсвідомо відчуваючи, що їй не варто наживати ворогів. — Але лікар — симпатичний хлопець, і ми з ним друзі. Оце і все.

Сестра Баркер поглянула на місіс Оутс.

— Такий химерний дім… Я сподівалася зустріти тут чимало прислуги. Але більше нікого не видно. Чому?

— Це дивно, — сказала місіс Оутс, — але відтоді, як спорудили цей будинок, тут завжди існувала проблема із залученням дівчат на постійну роботу. По-перше, тут надто самотньо. А по-друге, серед прислуги він зажив лихої слави.

— Лихої слави? — перепитала сестра Баркер, а Гелен нашорошила вуха.

— Саме так. Це вже стара історія, але в часи, коли ще був живий сер Роберт, одну служницю знайшли потонулою в колодязі. Ту дівчину покинув її милий, тож вона начебто взяла й утопилася. Ну і до того ж вона випивала…

— Який жах! — пробурмотіла сестра Баркер. — Труп у колодязі… Отруєна вода…

— Та отож. А потім, на довершення всіх лих, сталося ще й убивство… Дівчину-кухарку знайшли в будинку мертвою з горлом, перерізаним від вуха до вуха. Вона завжди була непривітною до волоцюг, гнала їх геть із порога, і хтось чув, як один із них погрожував їй. Убивцю так і не спіймали. А про будинок пішла ще лихіша слава.

Гелен міцно стиснула долоні.

— Місіс Оутс, — спитала вона, — а де саме її вбили?

— У темному коридорі, там, де комірчини, — почулася відповідь. — Мені не хотілося вам казати, але ми з Оутсом завжди називаємо той відрізок Провулком Смерті.

Поки Гелен слухала, їй спало на думку, що бентежні розмови леді Воррен про дерева, які начебто ломляться до будинку, мають під собою солідне підґрунтя. Коли вона була ще молодою жінкою, ця просякла дощами самотність, мабуть, уже в печінках у неї сиділа. Леді Воррен стояла біля вікна, вдивляючись у зимові сутінки, а туман довкола будинку клубочився, утворював фігури, і дерева вигиналися, хилилися й перетворювалися на живих ходячих істот.

Одне з дерев — лютий волоцюга з почервонілими очима — навіть проникло всередину. Тому не дивно, що тепер, у старості, вона знов оживила цю сцену в пам’яті.

— А коли це сталося? — спитала Гелен.

— Якраз незадовго до смерті сера Роберта. Леді Воррен хотіла покинути цей будинок, бо слуги в них надовго не приживались, і стосовно цього між нею і сером Робертом завжди зчинялися скандали, а потім стався нещасний випадок.

— А у професора теж виникають проблеми зі слугами? — поцікавилася сестра Баркер.

— Донедавна — ні, — відповіла місіс Оутс. — Завжди знаходилися люди середнього та старшого віку, яким хотілося затишного куточку. От на них тут усе й трималося, та, коли почались оті вбивства, стара проблема постала знов.

Сестра Баркер із похмурим задоволенням облизала губи.

— Одне з них сталося зовсім близько від «Вершини», еге ж? — спитала вона.

— Так, за кілька миль звідси.

Сестра Баркер підкурила нову цигарку й посміхнулася.

— Що ж, мені немає підстав турбуватися, — мовила вона, — бо побіля мене буде оця дівчина.

— Це ви про міс Кейпел? — спитала місіс Оутс.

— Саме так.

Гелен не сподобалося, що її вирізнили саме в цьому. Вона вже пожалкувала, що на неї звернули увагу через її начебто здатність приваблювати чоловіків.

— А чому я? — запротестувала вона.

— Бо ви молода й гарненька.

Гелен розсміялась і знову відчула себе в безпеці.

— У такому разі, — відказала вона, — мені теж тут буде безпечно. Бо допоки тут мешкатиме невістка професора, на мене жоден чоловік не погляне. Вона теж молода і випромінює сексуальну привабливість.

Сестра Баркер похитала головою і посміхнулася так, наче знала якусь лиховісну таємницю.

— Ні, — заперечила вона. — Цій молодій особі ніщо не загрожує.

— А чому? — спитала Гелен.

Але сестра Баркер відповіла питанням на питання:

— Невже ви самі не помітили?

Цей натяк був таким загадковим, що Гелен раптом стало ніяково.

— Кажіть, не приховуйте! — скрикнула вона.

— Гаразд, скажу, — мовила сестра Баркер. — Ви не помітили, що вбивця завжди зупиняє свій вибір на дівчатах, котрі самі собі заробляють на життя? Цілком можливо, що вбивця — це якийсь контужений солдат, котрий, повернувшись із війни, виявив, що його робоче місце зайняте жінкою. Країна повниться жінками, наче хробаками, котрі пожирають усі робочі місця. А чоловіки залишаються без роботи й голодують.

— Але ж я виконую не чоловічу роботу, — заперечила Гелен.

— Ні, виконуєте. Чоловіків також наймають у хатню прислугу. От, наприклад, як чоловіка оцієї жінки, — сказала сестра Баркер, кивнувши головою на місіс Оутс. — Замість сидіти вдома, ви працюєте й отримуєте платню. А це — платня якоїсь іншої людини. Ось як дивляться на цю проблему чоловіки.

— А ви самі?

— Робота доглядальниці та медсестри завжди вважалася суто жіночою.

Підводячись зі стільця, місіс Оутс спробувала розрядити ситуацію.

— Що ж, піду подивлюся, наскільки один чоловік здатен зіпсувати вечерю. Їй-богу, сестро, вас як послухати, то ви міркуєте як чоловік.

— Та я їх наскрізь бачу, — відповіла сестра Баркер.

Одначе Гелен помітила, що м’яч залишився на полі новоприбулої, бо сестра Баркер стулила губи так, наче ця ремарка їй явно не сподобалася. Вона з Гелен очей не зводила, і дівчина аж зіщулилася під її невідступним поглядом. Отямилася від страху вона тоді, коли почула гучний сміх місіс Оутс.

— Усякому, кому заманеться образити нашу маленьку міс Кейпел, доведеться спершу мати справу зі мною та з Оутсом.

Гелен глянула на її некрасиве обличчя та дужі руки і подумала про Оутса з його гігантською силою. Що ж, у разі потреби вона зможе розраховувати на двох достойних охоронців.

— А я й не боюся першою стати об’єктом уваги якогось недоброзичливця, — відказала вона.

Але сестра Баркер, неначе рухана якоюсь лихою інтуїцією, добре знала, як оживити привид страху.

— Боїтеся чи не боїтеся, — зазначила вона, — а вам усе одно доведеться скласти компанію леді Воррен. Сьогодні ви ночуватимете в її кімнаті.

Гелен із жахом відчула, що це остаточне рішення, яке оскарженню не підлягає. Леді Воррен знала, що Гелен усе одно прийде. З посмішкою крокодила чекала вона на жертву, знаючи, що жертва нікуди не подінеться.

Стара баба чекатиме на неї.

Розділ 8. Ревнощі

Поки Гелен розв’язувала проблему, як донести до лікаря думку про те, що вона терпіти не може нічні чергування, щоб він підтримав її своїм авторитетом, ситуація в трикутнику набувала дедалі виразніших обрисів. Та навіть якби Гелен і знала про це, то все одно лишилася б байдужою до будь-якого нового вияву шлюбних проблем. Бо вперше в житті Гелен усунули з її зручного місця в глядацькому залі й виштовхали на сцену.

Що більше вона думала про перспективу провести ніч у синій кімнаті, то більш неприйнятною ця перспектива виглядала. Це був той випадок, коли треба або скоритись, або бути свідомою ризиків бунту; випадок, який загрожував їй не лише звільненням, а й можливою невиплатою вже зароблених грошей. Гелен не мала жодного сумніву, що міс Воррен пристане на бік медсестри, бо та нетривала підміна, коли Гелен була помічницею, породила лише напругу та ніяковість у їхніх стосунках.

Статус сестри Баркер як досвідченого професіонала був у будинку «Вершина» значно вищим за статус служниці. Якщо Гелен висуне ультиматум, то її чекатиме неминуча поразка. Навіть більше: вона з тривогою підозрювала, що, попри явну зацікавленість її героїчною постаттю, лікар, керуючись професійним етикетом, неодмінно підтримає медсестру.

«Якщо він виступить проти мене, то мені тільки й доведеться, що зціпити зуби й пережити оцю страшну ніч, — подумала вона. — Але спершу все ж таки слід спробувати достукатися до шляхетної частини його свідомості».

Хоча начебто й не існувало жодного зв’язку між її похмурою драмою і бурею в склянці з чаєм, яка починала вирувати в салоні, наслідкам цього тривіального конфлікту судилося відіграти чималу роль у безпеці Гелен.

Утім, салон і кухня неначе розташовувалися на різних кінцях світу. Поки Гелен молола мускатні горіхи, Симона кинула свою цигарку у вогонь і, позіхнувши, підвелася. І тієї ж миті її чоловік вистромив голову з-за книжки, за якою ховався.

— Ти куди зібралася? — спитав він.

— Піду вдягнуся. А що?

— Просто роблю перший крок до початку розмови. Бо твоє вперте мовчання стає несумісним із вихованістю.

Симона блиснула очима під підведеними бровами.

— Ти не розмовляєш, ти тільки питаєш, — відказала вона. — Я не звикла до перехресних допитів, мені це гидко. До того ж я не люблю, коли за мною ходять, як на прив’язі.

Ньютон закусив нижню губу й теж викинув цигарку у вогонь.

— Але ж ти зібралася туди, куди зібрався і я, моя люба, — зауважив він. — Я теж хотів піти вдягнутися.

Симона різко обернулася й поглянула йому у вічі.

— Слухай сюди, — процідила вона крізь зуби, — мені б не хотілося влаштовувати тут сцену — через професора. Але застерігаю тебе раз і назавжди, що мені вже це осточортіло.

— І я також застерігаю тебе, — відказав Ньютон, — що мені вже осточортіли твої амури з Райсом.

— О, не будь дурнем, не починай ще одного скандалу в середньовічному стилі. Тобі немає чим мені дорікнути. До того ж я вільна чинити так, як мені забажається. Я можу спекатися тебе — і спекаюся, якщо ти вперто поводитимешся так незносно. Я маю власні гроші.

— Мабуть, саме тому мені й не хочеться тебе втрачати, — сказав Ньютон. — Не забувай, що наша родина заробляє на життя своїм інтелектом.

Гнів на обличчі Симони поступово зійшов нанівець, і вона поглянула на чоловіка з проблиском справжнього інтересу. Пливучи в потоці своїх почуттів та пристрастей, вона навмисне стримувала розвиток власного інтелекту. Розуму в жінці вона не сприймала, оскільки вважала, що слабкій статі потрібен лише інстинкт, щоб досліджувати кожен куточок незвіданої території під назвою «мужчина». Симона поважала чоловічий розум, бо цей вимір був для неї терра інкоґніта. За Ньютона вона вийшла заміж — попри його некрасиве обличчя — для того, щоб зайнятися дослідженнями не позначеного на мапі регіону, схованого за його високим чолом. Інтенсивно розбещена змолоду, вона прагнула лише недосяжного.

Серія романів з палкими студентами враження на неї не справила, оскільки вони були надто легкою здобиччю. Ньютон зміг би її втримати біля себе, якби послідовно вдавав, що йому до неї байдуже.

Та, на жаль, заздрощі до вродливої зовнішності Стівена Райса зіштовхнули Ньютона з інтелектуальних вершин і випхали на арену ницих пристрастей.

Між цими чоловіками існувала задавнена неприязнь, пов’язана з тим епізодом, коли Райса відрахували з Оксфорду. Саме через це Стівен підігрував Симоні щоразу в присутності її чоловіка, щоб пограти йому на нервах.

Виходячи з салону, Симона зупинилась і сказала чоловікові:

— Я йду нагору. Сама.

Ньютон витріщився на неї, а потім раптом знов опустився у своє крісло. Утім, через хвилину він відкинув книжку вбік, тихо піднявся на перший сходовий майданчик і завмер, прислухаючись.

Симона піднялася на другий поверх, але до червоної кімнати заходити не стала. Натомість вона пошкребла пальцем панель на дверях Стівенової кімнати.

— Стіве, — стиха покликала вона.

А Стівен лежав, розпростершись на ліжку, і курив; пес лежав біля нього, поклавши голову хазяїну на груди.

Почувши шкряботіння Симони, Стівен скорчив псу гримасу: мовляв, мовчи. Той нашорошив вуха й поглянув скоса на двері, блиснувши білками очей. Симона постукала гучніше і посіпала дверну ручку.

— Не заходь, — крикнув Стівен. — Я вдягаюся.

— Тоді поспішай. Мені треба з тобою поговорити.

Симона повернулася до великої червоної кімнати, де застала свого чоловіка.

— Що, знову невдача? — невимушено спитав він, знімаючи пальто.

— Я ж казала тобі не ходити за мною слідом, — роздратовано мовила Симона.

— А я й не слідкував за тобою. Просто перемістився, спонуканий законом природи. Переміщаються навіть льодовики, хоча ми цього й не помічаємо.

— Якщо ти рухатимешся з їхньою швидкістю, то я не заперечуватиму.

Симона підійшла до гардероба й видобула звідти вечірнє плаття з чорного оксамиту, яке часто вдягала відтоді, як приїхала до «Вершини». Але останньої миті передумала й віддала перевагу блідо-рожевому платтю з вирізом на спині, натягнувши його через голову.

— Який чудовий вибір для родинної вечері в глушині, — саркастично зауважив Ньютон.

Симона виклично поглянула на нього.

— Я вдягаю це плаття не задля того, щоб втішити вашу родину, — відказала вона.

Симона «намалювала» собі лице, відчуваючи, як чоловік слідкує за кожним її рухом.

— І по крапельці парфумів за вухами, — порадив він. — Проти цього жоден чоловік не встоїть.

— Дякую, що нагадав.

Симона завершила свій туалет, запально блиснувши очима і міцно стиснувши губи. Вийшовши з кімнати, вона навмисне широко розчинила двері, щоб чоловік почув, як вона йтиме через майданчик до кімнати холостяка.

— Стіве, — покликала вона. — Я хочу з тобою поговорити.

— Зараз, хвилину.

Студент вийшов із кімнати — у пом’ятому одязі й з похмурим виразом обличчя.

— У тебе волосся неохайне, — сказала Симона, піднімаючи руки, щоб пригладити його густі кучері.

— Не треба, — сказав він, роздратовано мотнувши головою. — Не люблю, коли моїм волоссям бавляться.

— А я — люблю.

— Ну, тоді продовжуй, люба моя.

Стівен змінив гнів на милість тому, що почув позаду кроки, — і, обернувшись до Ньютона, злостиво посміхнувся.

— Тобі це стане в пригоді, Воррене, — зауважив він. — Твоя дружина на мені попрактикується.

Коли Ньютон побачив голі руки Симони на шиї Стівена, вени на його скронях ураз набухли. Усміхнувшись, Симона ще раз потріпала рукою чуприну студента — і та остаточно перетворилося на кучму, що стирчала в різні боки.

— Ось так. Тепер маєш чудовий вигляд, — заявила вона.

Ньютон весело гигикнув, узрівши новий кумедний імідж Стівена.

— О, тепер він схожий на кіношного коміка Гарпо, — підмітив він. — Сподіваюся, моя дружина й далі ставитиме на тобі експерименти, а я цієї лихої долі уникну.

— А яка різниця? — спитала Симона, поглянувши на неслухняну чуприну свого чоловіка. — Стівене, ти забув висловити своє захоплення з приводу мого нового плаття.

І хоча студент доти не помічав її обновки, він не змусив довго чекати на себе й висловив свій захват, щоб позлити Ньютона.

— Я просто шокований. Сказати, що воно прекрасне, означає не сказати нічого. І таке виразно відверте… У ньому я вже ніколи не сплутаю тебе з доглядальницею.

Ньютон стиснув губи, а його очі, збільшені окулярами, злобно блиснули. Симона повільно повернулася до нього спиною, демонструючи глибокий виріз, і зніяковілий Стівен іще раз відпустив їй комплімент, мовляв, плаття просто шикарне.

Сцена являла собою тривіальний вияв примітивної поведінки, ускладненої зачепленим почуттям власності. Однак кожен вихлюп людських пристрастей вливався в загальну припливну хвилю, яка, наростаючи, загрожувала змити Гелен, мов повінь — соломинку.

З удаваною байдужістю знизавши плечима, Ньютон відвернувся.

— На жаль, плаття моєї дружини цікавлять мене значно менше, ніж тебе, — зазначив він. — До речі, Райсе, а куди ти подів свого пса?

— Він у моїй спальні.

— У спальні? Це вже занадто, їй-богу. І несправедливо до господині дому. Я дам тобі пораду: відведи його на ніч у гараж.

— Не треба мені нічого давати, я від тебе нічого не візьму, — огризнувся Стівен.

— Навіть мою дружину? Я був би тобі дуже вдячний.

Посвистуючи з напускною байдужістю, Ньютон пішов униз сходами, жодного разу не озирнувшись.

Стівен інстинктивно наїжачився, хоча розумів, що порада Ньютона цілком слушна.

— Ага, зараз! Я не збираюся відводити пса до того дірявого сараю! — розлютився він. — Він залишиться зі мною — або я піду разом із ним.

— Заради Бога, не треба про собаку, — благально мовила Симона. — Скажи, тобі й справді подобається моє плаття?

— А що мені з твого плаття? — буркнув Стівен, кинувши прикидатися після того, як пішов Ньютон. — Мені цікаво бачити спину боксера, на якого я зробив ставку, а спи́ни, які не мають стосунку до рингу, мене мало цікавлять.

— Ах ти ж невдячна скотино! — скрикнула Симона. — Я вдягла це плаття спеціально для тебе! Мені хочеться, щоб ти запам’ятав нашу останню ніч удвох. І мене.

— Вибач, люба, — невимушено мовив Стівен, — але після вечері я піду до «Бика».

Раптом очі Симони спалахнули лютими ревнощами.

— Підеш до отієї тупоголової барменки?

— До Білявки? Так. Але я йду туди не лише заради неї, а й заради пива. Заради прекрасного пива.

— Краще залишся зі мною… Ти єдиний чоловік, якого я коли-небудь просила…

Стівен закопилив губу, наче примхлива мала дитина. Йому хотілося провести вечір у суто чоловічій компанії — вільному товаристві пияків, яке збиралося в маленькій сільській забігайлівці. А білява донька хазяїна була просто додатком до отримуваного задоволення, бо вона наливала йому пиво.

А ще Стівенові хотілося спекатися Симони.

Якби він знав, то міг би спекатися її через демонстративну покірливість та піддатливість або через численні й набридливі прояви уваги. Та коли він просто відвернувся від Симони, то перервав іще один ланцюжок, який поєднував Гелен із безпекою.

Рвучко повернувшись, він швидко, майже бігом, кинувся до своєї кімнати, гримнув за собою дверима й впав на ліжко.

— Жінки — це зло, — повчально мовив він, звертаючись до пса. — Ніколи не одружуйся, мій хлопчику.

Розлючена Симона кинулася сходами вниз. На майданчику їй трапилися сестра Баркер та місіс Оутс, яка проводила медсестру до кімнати пацієнтки. Побачивши перед собою негарну жінку з сердитим обличчям, вона трохи вгамувалася, бо її розбурхані ревнощі не потерпіли би присутності в домі гарненької медсестри.

— Це молода місіс Воррен, — сказала пошепки місіс Оутс, стукаючи у двері синьої кімнати.

Сестра Баркер невдоволено гмикнула, упізнавши знайомий тип.

— Явно німфоманка, — зауважила вона.

— Та ні, вона цілком при здоровому глузді, — заперечила місіс Оутс. — Просто трохи легковажна.

Двері відчинила міс Воррен, з віддаленою подобою гостинності на блідому обличчі.

— Я рада, що ви приїхали, сестро, — сказала вона.

— Звісно, що ви раді передати мені свою роботу, — зауважила сестра Баркер. — Можна мені побачити пацієнтку?

Пройшовши за міс Воррен до кімнати, вона зупинилася біля ліжка, на якому лежала, скоцюрбившись і прикривши сіро-жовті повіки, леді Воррен.

— Сподіваюся, що ви їй сподобаєтеся, — сказала міс Воррен, помітно нервуючись.

— О, та ми невдовзі станемо друзями не розлий вода, — запевнила її медсестра. — Я вмію знаходити правильний підхід до літніх людей. Їм потрібна доброта і твердість. Вони як малі діти, тільки з протилежного боку життя.

Раптом леді Воррен розклепила одне око, яке аж ніяк не було схоже на око дитини, хіба що такої, яку щойно витягли з пекла.

— Це нова доглядальниця? — спитала вона.

— Так, мамо, — відповіла міс Воррен.

— Жени її геть.

Міс Воррен безпорадно глянула на медсестру.

— О Господи, — зітхнула вона, — знову їй доглядальниця не сподобалася.

— Нічого страшного, — запевнила її сестра Баркер. — Просто вона трохи вередлива, от і все. Невдовзі я схилю її на свій бік.

— Жени її геть, — повторила леді Воррен. — Поверни мені оту дівчину.

Сестра Баркер побачила в цьому проханні шанс позбутися своєї непопулярності.

— Ви її отримаєте цієї ж ночі, — пообіцяла вона.

— Тут у кімнаті є трохи бренді? — поцікавилася сестра Баркер. — Мені лікар прописав його для бадьорості.

Міс Воррен явно занервувала.

— Я гадала, ви знали, що вирушаєте до будинку, де спиртного не вживають, — мовила вона. — І за це, як ви маєте знати, вам призначили підвищену платню.

— Але ж це небезпечно — не мати бренді в кімнаті з хворим пацієнтом, — не відступала сестра Баркер.

— Життя моєї матері залежить від кисню, — пояснила міс Воррен. — Утім… Чом би й ні… Я поговорю з професором.

Наче пожовклий листок, гнаний осіннім вітром, промайнула вона сходовим майданчиком поперед височенною постаттю сестри Баркер.

Коли міс Воррен постукала в двері його спальні, на порозі з’явився професор. Про медсестру та її прохання він вислухав із крижаною ввічливістю й мовчки.

— Звісно, буде бренді, якщо воно потрібне. Я вже зараз спущуся до льоху і пришлю пляшку бренді до вашої кімнати.

Гелен, яка допомагала на кухні, запитально глянула, коли професор попросив у місіс Оутс свічку.

— Я хочу, щоб ви її потримали для мене, — пояснив він, — бо я збираюся до винного льоху.

Хоча для місіс Оутс таке прохання прозвучало як витончена форма знущання, вона поквапилася його виконати. Електрична лампочка освітлювала коридор лише до повороту, а за поворотом панувала суцільна темрява. Місіс Оутс ішла попереду, показуючи професору дорогу, а коли вони дійшли до комірчини, то вона підняла свічку високо вгору, наче паломник, якому вдалося дістатися до Мекки.

Ключ у замку повернувся, і місіс Оутс із професором увійшли до сакрального місця. У місіс Оутс аж в очах від спокуси потемніло, коли її хазяїн підійшов до кошика й узяв звідти одну пляшку.

Поки вона спрагло витріщалася на неї, професор придивлявся до термометра.

— Здається мені, що він температуру неправильно показує, — мовив він, тицяючи пляшку в руки міс Оутс. — Потримайте, а я тим часом віднесу термометр під сильніше світло й перевірю.

Невдовзі він повернувся з коридору і знову замкнув двері льоху. Цього разу першим до кухні повертався він, а місіс Оутс ішла позаду на поштивій відстані. Коли ж вони проходили крізь посудну кімнату, вона на мить схилилася в кутку біля раковини.

Професор поставив пляшку бренді на кухонний стіл і звернувся до Гелен:

— Будь ласка, віднесіть оце негайно до синьої кімнати, щойно місіс Оутс витягне корок.

Коли вони лишилися самі, Гелен не проминула висловити місіс Оутс своє співчуття:

— Це так принизливо! Чому ви не відлили хоча б маленьку чарчину, щоб випити за здоров’я леді Воррен?

— Не насмілилася, — відповіла місіс Оутс. — Медсестра дізналася б і заклала мене хазяям. До того ж гріх розводити водою такий божественний напій.

Гелен не могла не відчути поваги до тої рішучості, з якою місіс Оутс здолала спокусу й передала їй у руки пляшку бренді.

— Неси нагору, і хутчіш. Але ж пильнуй, не впусти!

Коли місіс Оутс залишилася сама, секрет її титанічної витримки швидко з’ясувався. Вона почвалала на кухню і щось там намацала під раковиною.

Шанс постукав їй у двері, і місіс Оутс швидко ним скористалася. Повернувшись на кухню, вона тріумфально всміхнулася, роздивляючись свою здобич, а потім сховала її в буфеті поміж порожніх пляшок.

То була друга пляшка бренді.

Розділ 9. Спогади старої жінки

Коли Гелен принесла пляшку до синьої кімнати, сестра Баркер, відповідаючи на її стук, відчинила двері. У своїй білій формі, з червоним обличчям під хусткою вона скидалася на якусь величезну брилу футуристичної скульптури.

— А, це ви, — мовила вона. — Бренді допоможе мені заснути. Треба хоча б одну ніч добряче виспатись, і тоді я зможу самотужки впоратися з цією пацієнткою. — І, лиховісно блиснувши очима, додала: — Я вже домовилася, щоб ви сьогодні заночували тут. Міс Воррен теж була присутня, тому вона в курсі, а бабця… леді Воррен… — швидко виправила вона свою обмовку, — не проти.

Гелен визнала за краще, якщо заперечення надійде з офіційного боку.

— Так, сестро, — сказала вона. — Але мені вже пора перевдягатися.

— Перевдягатися до вечері, так?

Сестра Баркер спитала це таким напруженим тоном і глянула на неї так недоброзичливо, що Гелен була рада вшитися якомога швидше.

«Вона мені заздрить, — подумала дівчина. — А міс Воррен — дійсно боягузка. Вони обидві — слабкі ланки. Цікаво, а в чому ж моя слабина?»

Як і більшість людей, Гелен була сліпа до власних вад і стала б енергійно заперечувати, якби її звинуватили в надмірній допитливості, хоча місіс Оутс уже дізналася, що саме вона, Гелен, спричинила кілька дріб’язкових халеп.

Коли вона ввійшла до своєї спальні, то аж заклякла від страху, побачивши якийсь чорний силует, що гойдався навпроти її вікна, намагаючись проникнути до кімнати.

Увімкнувши світло, Гелен побачила, що то її збили з пантелику гілки високого кедра, розгойдувані буревієм. Хоча й здавалося, що дерево стоїть дуже близько, насправді воно було достатньо далеко, і навіть добре тренована людина не змогла б застрибнути з нього до кімнати. Але кожен порив вітру хилив віти того кедра до вікна бентежно і загрозливо.

«Те дерево виглядає так, наче збирається вдертися до моєї кімнати, — подумала Гелен. — Треба зачинити вікно».

Закривши кватирку, вона помітила, що дощ періщить по склу так, наче його зі шланга ллють. Унизу, у промоклій темряві, лежав садок, загублений посеред ландшафту, шарпаного потужними силами стихії.

Гелен закрила штори і, радуючись досягнутому контрасту, обвела поглядом затишну й привітну кімнату. У ній стояли всі ті меблі, які призначалися для спальні ще першої леді Воррен. На той момент, коли вона переселилася зі спальні до сімейного склепу, меблі залишалися новими й дорогими, і навіть через тривалий час завдяки тому, що ними ніхто не користувався, мали пишний і величний вигляд.

Міс Воррен, повернувшись із Кембриджу, всі материні речі перемістила до вільної кімнати, віддавши перевагу жорсткій та аскетичній функціональності, але Гелен радо прийняла надмірну пишність оздоблення меблів та теракотово-лазурову гамму кольорів — у поєднанні з товстим килимом та коштовною оббивкою.

Фотографія першої господині будинку займала почесне місце на мармуровій камінній полиці. Ймовірно, знімок був зроблений у 1880-ті роки; на ньому була зображена приємна на вигляд жінка з кучерявим чубчиком, маленьким лобом та кількома підборіддями.

Над жінкою бовваніло велике дзеркало. Його підставка була розмальована очеретами, ліліями та лелеками.

Гелен, пригадавши, яке тяжке випробовування їй належало пережити, пожалкувала, що сер Роберт не зберіг вірності своїй померлій дружині.

«Якби вона не померла, то була б зараз милою доброю бабусею, — подумала вона. — Та я сама напросилася. Мене невідпорно тягло до синьої кімнати!»

Потреба схилити на свій бік доктора Перрі стала настільки невідкладною, що Гелен довелося вдатися до тактики Симони. Зазвичай до вечері вона вдягала біле безрукаве літнє плаття, але сьогодні вперше вирішила вбратися у свою єдину вечірню сукню. Вона була проста, дешева, куплена під час розпродажу на Оксфорд-стріт. Проте артистичний — хоча й дещо банальний — контраст блідо-зеленого кольору сукні з палаючим кущиком її рудого волосся викликав у Гелен задоволену усмішку, коли вона побачила своє віддзеркалення у великому обертальному трюмо.

«Мушу його зачарувати», — пробурмотіла вона, поспіхом збігаючи донизу, щоб лікар не встиг прийти раніше за неї.

Їй треба було знайти можливість переговорити з ним сам на сам, і в цьому полягала проблема, бо через її широке й нечітко окреслене коло обов’язків Гелен могли в будь-який момент накинути будь-яку роботу. Але вона вже навчилася ховатися від неї, якщо треба, тому жоден сигнал SOS не долітав до її вух, коли вона вдавала тимчасову глухоту.

«Треба піти до фоє, — вирішила вона. — Візьму вологу ганчірку й удаватиму, що витираю з пальми пил».

Коли вона добігла до сходового майданчика першого поверху, двері синьої кімнати прочинились і в шпарині блиснули біла форма сестри Баркер та її допитливе око. Щойно доглядальниця помітила, що її засікли, вона знову зачинила двері.

У тому прихованому спостереженні було щось настільки бентежне, що Гелен стало тривожно на душі.

«Вона чатувала на мене, — подумала вона. — Є в тій жінці щось неприємне й лиховісне. Не хотіла б я лишитися з нею наодинці в будинку. Бо вона неодмінно утне щось лихе».

Оскільки Гелен завжди керувалась інстинктом дослідження невідомого, то вона обернулась і знову поглянула на двері синьої кімнати. Сестра Баркер побачила, що її засідку викрито, і вийшла на поріг.

— Що вам треба? — непривітно спитала вона.

— Я хотіла вас застерегти, — відказала Гелен.

І враз замовкла, помітивши, як сестра Баркер спрагло витріщається на її шию голодними очима.

— У вас така біла шкіра, — сказала вона.

— Бо я руда, тому й шкіра біла, — кинула Гелен.

Зазвичай вона жалкувала, що на неї мало звертають уваги, але тепер уперше в житті аж зіщулилася від такого вияву цікавості.

— То ви хотіли застерегти мене? — перепитала сестра Баркер.

— Так, — прошепотіла Гелен. — Вам не слід недооцінювати леді Воррен.

— Це ви про що?

— Про те, що вона дещо приховує.

— Що приховує?

— Якщо ви така ж розумна, як і вона, то невдовзі дізнаєтеся, — відповіла Гелен, відвертаючись і йдучи геть.

— Поверніться, — мовила сестра Баркер тоном наказу. — Ви сказали або надто мало, або недостатньо багато.

Гелен посміхнулася й похитала головою.

— А ви міс Воррен спитайте, — порадила вона. — Я їй сказала, а мене за мої ж старання ще й насварили. Тож я просто визнала за потрібне застерегти вас.

Із синьої кімнати забубонів низький басовитий голос (Гелен від несподіванки аж сіпнулась):

— Це ота дівчина?

— Так, шановна пані, — відповіла сестра Баркер. — Хочете бачити її?

— Так.

— Вибачте, — швидко мовила Гелен. — Але я зараз не можу. Мені треба з вечерею допомагати.

На обличчі сестри Баркер з’явився вираз владності й авторитету.

— Чому ж ви її так боїтеся? — зневажливо пирхнула вона.

— Ви б теж її боялися, якби дізналися про неї стільки, скільки я, — натякнула Гелен.

Сестра Баркер, у якої від обурення тремтіли ніздрі, вхопила її за руку.

— Вечеря почекає, — сказала вона. — А за вказівками міс Воррен, бажанням хворої слід усіляко потурати. Ходіть зі мною.

З важким серцем увійшла Гелен до синьої кімнати. Леді Воррен лежала в ліжку, підперта подушками. На ній була пухнаста нічна кофтинка. Сиве волосся було акуратно розчесане посередині й зафіксоване рожевими бантиками. Мабуть, сестра Баркер завжди починала роботу з новим пацієнтом з того, що причепурювала його, наче офірне ягня. Та Гелен розуміла, що стара пішла на таке приниження лише через своє почуття чорного гумору. Вона просто заманювала сестру в пастку позірної безпеки, щоб зробити подальше розчарування ще гострішим.

— Ходи сюди, — сказала стара хрипким голосом. — Я дещо тобі скажу.

Гелен відчула, як її схопили за руку й потягли вниз; гарячий подих леді Воррен торкнувся її шиї.

— У цьому домі вбили дівчину, — сказала стара.

— Так, я знаю, — мовила Гелен заспокійливим тоном. — Але чому ви про це згадали? Це ж було так давно!

— А звідки знаєш?

— Місіс Оутс розповіла.

— А вона розповіла, що ту дівчину кинули в колодязь?

Гелен пригадалося, що, за версією місіс Оутс, дівчину вбили у кривавіший спосіб. Їй раптом спало на думку, що місіс Оутс навмисне спотворила картину, щоб додати вбивству більшої моторошності.

— А може, то був просто нещасний випадок, — сказала вона гучним голосом.

Леді Воррен урвався терпець.

— Ні! — заволала вона. — То було вбивство! Я сама бачила, на власні очі! Згори, з вікна. Було майже поночі, і мені здалося, що то просто дерево в садку. Та коли дівчина вийшла надвір, те дерево раптом схопило її і вкинуло в колодязь… Я спізнилася… Не змогла мотузку вчасно знайти…

Леді Воррен притягла Гелен майже до подушки.

— Слухай сюди, — прошепотіла вона. — Та дівчина — це ти.

Гелен здалося, що вона почула пророцтво власної долі; але, намагаючись продемонструвати сестрі Баркер, що вона, як досвідчена хатня робітниця, просто потурає хворій, невимушено спитала:

— Та невже? Що ж, у такому разі мені треба бути дуже обережною.

— Ах ти ж маленька дурепо! — мовила стара, важко дихаючи. — Я тебе попереджаю. У цьому домі вбивають дівчат. Але ти маєш спати в моїй кімнаті. Я тебе захищатиму.

Раптом Гелен спало на думку, що вона може скористатися моментом, щоб виявити, де стара сховала револьвер.

— А як ви мене захищатимете?

— Я його встрелю.

— Чудово. Але де ж ваша зброя?

Леді Воррен зиркнула на неї, і в її очах блиснула хитрість крокодила, який підстерігає свою жертву.

— Я не маю зброї, — ображено пхикнула вона. — Колись мала, але в мене її забрали. Я лише стара немічна жінка. Сестро, вона каже, що в мене є зброя? Це правда?

— Звісно, що неправда, — сказала сестра Баркер. — Міс Кейпел, їй-богу, не можна так дратувати хвору.

— Тоді я піду, — з вдячністю заявила Гелен. І стиха додала: — Нещодавно ви поставили мені запитання. А тепер отримали відповідь на нього. Тепер ви знаєте, що вам слід шукати.

Уже біля дверей її затримав гучний бас леді Воррен:

— Повертайся цієї ж ночі!

— Добре, повернуся, — пообіцяла вона.

Спускаючись до зали, Гелен уся тремтіла.

«Та що ж це зі мною коїться? — спитала вона себе. — Схоже на те, що коли лікар мене не врятує, то я збожеволію».

Гелен занепокоєно глянула на старовинний годинник. Доктор Перрі мешкав за кілька миль від «Вершини», тому свій останній робочий візит він робив саме сюди, щоб заодно й повечеряти.

Ще ніколи він так не спізнювався, як того дня. Вслухаючись у те, як за вікном лютує буря, Гелен відчула, що в душу їй закралося невиразне лиховісне передчуття. Тож коли повз неї, наче сновида, пропливла міс Воррен, вона звернулася до неї, щоб поділитися своєю тривогою.

— Лікар запізнюється, міс Воррен.

Та поглянула на годинник. Вона вже вдягла до вечері своє візерунчасте плаття.

— А може, він і зовсім не приїде, — мовила вона байдужим голосом.

Гелен збентежено охнула. Як людина егоїстична, міс Воррен інстинктивно відмовляла молодій дівчині у праві на власне життя, тому сприйняла її клопіт як тривогу за інтереси родини.

— Стан моєї матері стабільний, — пояснила вона, — хоча кінець усе одно неминучий. Доктор Перрі дав нам вказівки щодо наших дій у випадку раптового колапсу.

— А чому ж тоді він не прийде сьогодні? Він завжди приходить, — наполягала Гелен.

— Через негоду, — стиха мовила міс Воррен.

Порив вітру, який із шумом ударився об ріг будинку, став дуже вчасною ілюстрацією до її слів. Від цього звуку в Гелен аж серце занило.

«Він не прийде, — подумала вона. — Доведеться мені спати в синій кімнаті».

Розділ 10. Телефонний дзвінок

Гелен доведеться спати в синій кімнаті. З цією думкою в будинку погодилися всі. Відчувши, що засідка на лікаря, яку планувалося влаштувати в фоє, буде марнуванням часу, оскільки вона була вже впевнена, що доктор Перрі не прийде, Гелен похмуро подалася на кухню.

Вигулькнувши з маленької їдальні, розташованої біля кухні, її перехопив Ньютон.

— Я чув, наче ви взяли гору над моєю бабцею, — сказав він. — Мої привітання! Як вам це вдалося?

Щира цікавість в очах Ньютона збадьорила Гелен і дала їй змогу відчути себе господинею важкої ситуації.

— Я не можу вам цього сказати, — відповіла вона.

— Маєте на увазі, бо я її улюбленець? Може, і так, але коли йдеться про фінансові інтереси, то від статусу улюбленця користі мало. Я ж бо не можу жити лише на хлібі та воді.

До цього моменту Гелен відчувала до Ньютона щось на кшталт побожного захвату, хоча той цілковито ігнорував її як індивіда та повноправного члена суспільства. Вона приїхала до їхнього особняка для того, щоб виконувати певну роботу, і він вважав, що Гелен — як і всі дівчата, що працювали тут до неї, — наприкінці місяця поїде геть, якщо їй вдасться протриматись так довго.

Його несподівана увага додала Гелен рішучості та впевненості в собі.

— Це ви про заповіт? — сміливо спитала вона.

Ньютон кивнув.

— Як гадаєте, складе вона його чи не складе?

— Ми з нею про це говорили, — відповіла Гелен, переповнившись почуттям власної значущості. — Я порадила їй не відкладати цю справу надовго.

Ньютон від радісного збудження аж скрикнув.

— Тітонько Бланш, ходіть сюди.

Підкоряючись поклику свого племінника, міс Воррен хутко випурхнула з салону, наче її видуло звідти сильним поривом вітру. З якоїсь непояснимої причини цей неохайний короткозорий молодик був улюбленцем не лише своєї бабці, а й решти жінок його родини, хоча симпатії своєї дружини він завоювати не зміг.

— Що сталося? — спитала міс Воррен.

— Епічна новина, — відповів Ньютон. — За п’ять хвилин міс Кейпел вдалося досягти більше, ніж нам за п’ять років. Вона змусила нашу бабу поговорити з нею про заповіт.

— Та не зовсім так, — пояснила Гелен. — Але вона сказала, що не може померти, бо їй треба одну справу завершити — неприємну справу, яку кожна людина відкладає до останнього моменту.

— Добра новина, — мовив Ньютон. — Що ж, міс Кейпел, сподіваюся, сьогодні вночі ви знову зможете поговорити з нею в такому ж позитивному дусі, звісно, якщо вона не спатиме.

Таким поворотом подій була вражена навіть міс Воррен, бо вона стала дивитися на Гелен як на людину, а не абстракцію.

— Просто неймовірно, — стиха мовила вона. — Схоже, ви маєте на неї більший вплив, аніж будь-хто.

Гелен пішла, усвідомивши, що її інстинктивне бажання зіграти на публіку обернулося проти неї ж самої. Тепер, коли родина виявила пряму особисту зацікавленість у її добрих стосунках з леді Воррен, вона вже не могла очікувати від них нічого, крім протидії, якщо наважиться висловити незгоду з їхнім вердиктом, відповідно до якого вона мала ночувати в синій кімнаті.

Але вона й далі йшла з високо піднятою головою, як іде на страту людина, з усіх боків підтримувана співчутливими поглядами натовпу, хоча від самого вигляду ешафоту Гелен аж скоцюрбилася від страху.

У її останню хвилину вона залишиться сама.

Дійшовши до кухні, Гелен відразу ж збагнула, що місіс Оутс не в гуморі для пліткування, а містер Оутс, намагаючись не заважати своїй дружині, поважно мовчить. Попри святкове вечірнє плаття Гелен, місіс Оутс сказала, вказуючи на миску, що парувала на столі:

— Візьми, побланшуй, будемо тістечка з ними пекти.

Присоромлена Гелен усілася за стіл і почала здирати з мигдалевих горіхів зморщені брунатні шкірки. Вона настільки змирилася з фактом відсутності лікаря, що повністю проігнорувала дзвінок, який прозвучав у залі напівпідвалу.

Місіс Оутс поглянула на індикатор.

— Це з парадного входу, — різко мовила вона. — Напевне, лікар.

Гелен хутко підскочила й кинулася до дверей.

— Я сама його впущу, — гукнула вона.

— Дякую, міс, — мовив містер Оутс, — бо я ще без штанів.

— Який сором! — усміхнулася Гелен, бо знала, що Оутс, котрий подавав обід на стіл, завжди вдягав для цієї процедури свої найкращі штани та лляний піджак.

Гелен, відчувши новий приплив надії, злетіла сходами догори й відчинила парадні двері, впустивши в приміщення порив дощу з вітром, а разом із ним — і лікаря.

Це був чоловік міцної статури зі схильністю до повноти, з дрібними й грубуватими рисами чисто виголеного обличчя. Гелен сяяла гостинною усмішкою, а лікар і собі дивився на неї приязно й доброзичливо.

— Сьогодні святковий вечір? — поцікавився він.

У погляді лікаря й близько не було неприємної допитливості, характерної для очей медсестри Баркер, тому Гелен неприховано тішилася своїм новим вечірнім платтям. Але доктор Перрі більше переймався її худою шиєю та блідістю шкіри.

— Дивно, що ви не посправнішали й не зміцніли, — насупився він, — зважаючи на всю ту хатню роботу, яку вам доводиться виконувати.

— Та в мене останнім часом її небагато, — пояснила Гелен.

— Зрозуміло, — пробурмотів доктор Перрі, дивуючись, чому добровільне голодування з метою схуднення не викликає в нього співчуття, хоча результат виходить той самий.

— Молоко любите? — спитався він. — Ага, ну аякже, звісно, не любите.

— Чому це не люблю? Якби я працювала на молочарці, то все б молоко там випила.

— Отож-бо. Вам треба пити багато молока. Я поговорю про це з місіс Оутс.

Лікар зняв свій водійський шкіряний піджак і кинув його на стілець.

— Така огидна погода, — зауважив він. — Саме через неї я й спізнився. Дороги розкисли і перетворилися на кисіль... Як там сьогодні леді Воррен?

— Та те саме; хоче, щоб я сьогодні заночувала в її кімнаті.

— Що ж, наскільки я вас знаю, вам це сподобається, — весело вишкірився лікар. — Ви любите нові враження.

— Але ж я її страшенно боюся, — заскімлила Гелен. — На вас одного моя надія — скажіть їм, що мені не можна там ночувати через мою… через мою некомпетентність.

— Що, мандраж почався? Цей будинок і вас уже дістав? Вам теж стало тут самотньо?

— Та ні, річ не лише в нервах. Я маю цілком конкретну причину боятися.

Усупереч побоюванням Гелен вдалося заволодіти увагою лікаря й розповісти йому історію про револьвер.

— Що ж, дійсно химерна історія, — сказав лікар, — але я готовий повірити, що ця стара здатна викинути будь-якого коника. Спробую пошукати, куди вона сховала його.

— А ви скажете, що мені не можна в неї спати? — не відступалася Гелен.

Але все було не так просто, бо доктор Перрі задумливо потер підборіддя.

— Не можу обіцяти на сто відсотків. Спершу маю зустрітися з сестрою. Може, їй і справді треба добре виспатися, якщо вона приїхала прямо після чергування… Ну що ж, я, мабуть, піду нагору.

Лікар відчинив двері до зали. Коли вони проходили нею, доктор Перрі сказав Гелен приглушеним голосом:

— Не бійтеся, дівчино. Імовірно, він не заряджений. У будь-якому разі в її віці окомір уже не той, що раніше.

— Та хтозна. Нещодавно вона поцілила мискою каші доглядальниці в голову, — нагадала Гелен.

— Чиста випадковість. Не забувайте, що вона стара. Не завдавайте собі клопоту, я сам туди сходжу.

— Е ні, я хочу офіційно представити вас медсестрі, — наполягла Гелен, не бажаючи порушувати професійний етикет.

Та, побачивши лютий погляд, який кинула на неї сестра Баркер, коли відчинила двері на її стук, Гелен збагнула, що знову помилилася.

— Я привела з собою доктора Перрі, — сказала вона.

Сестра Баркер статечно вклонилася.

— Ви давно прийшли, лікарю?

— Хвилин п’ять тому, — відповів він.

— Чи не могли б ви, лікарю, в майбутньому приходити прямо до спальні? — спитала сестра. — Леді Воррен дуже хвилювалася, бо ви запізнювалися.

— Безумовно, сестро, якщо це так, — відповів Перрі.

З важким серцем Гелен відвернулася. Схоже, ця жінка домінуватиме над молодим лікарем завдяки силі своєї волі; вона й на зріст, здавалося, вивищувалася над ним, хоча, звісно, то була лише видимість, створювана білою формою та високою шапочкою.

Повз неї до зали пропливла Симона в шикарному вечірньому платті. Навіть зайнята власною проблемою, Гелен не могла не помітити, що молоду жінку буквально переповняють емоції. У її очах блищали сльози, губи тремтіли, а пальці були міцно стиснуті в кулаки.

Симону мучило нездійснене бажання, яке перетворило її на епіцентр урагану люті. Вона лютилася на Ньютона, бо він їй заважав; вона лютилася на Стівена, бо той не відповідав взаємністю; вона була люта на себе, бо нічого не могла вдіяти.

І всі ці переплутані пристрасті поволі зосереджувалися на одній особі, котра начебто стояла на заваді. Симона була одержима думкою, що Стівен знехтував нею заради білявої барменки з «Бика».

Незважаючи на нову сукню Гелен, Симона її не помітила, бо пройшла повз навіть оком не зморгнувши. А коли Гелен увійшла до кухні, то місіс Оутс теж зустріла її мовчазною похмурістю.

Здавалося, що психологічна атмосфера в будинку зсілася, мов кисле молоко.

— Вам більше не доведеться затримувати обід, — мовила Гелен, сподіваючись підбадьорити місіс Оутс. — Лікар невдовзі прийде до їдальні.

— Річ не в тім, — насуплено відповіла місіс Оутс.

— А в чім же?

— В Оутсі.

— А що він уже накоїв?

— Нічого. Але він завжди стирчить тут день і ніч, тому я не можу хоча б трохи побути на самоті. Моя тобі порада: не здумай заміж виходити.

Гелен ошелешено витріщилася на неї. Вона завжди захоплювалася доброзичливістю, з якою місіс Оутс мирилася з лінькуватістю свого чоловіка й завжди допомагала йому. І хоча своєї частки роботи він не виконував ніколи, місіс Оутс завжди перетворювала це на жарт, а груба, але щира любов обертала їхнє партнерство на міцну дружбу.

— Хтозна, добре це чи погано, — тактовно зазначила Гелен. — Мабуть, містер Оутс так учепився за вас, бо вважає, що ви — це добре. Але я не зможу зрозуміти чоловіка, який ожениться з сестрою Баркер… Схоже, вона багато п’є.

— Що? — машинально спитала місіс Оутс, занурена у власні думки.

— Знаєте, — знизала плечима Гелен, — мабуть, вона мала рацію, наполігши, щоб їй дали бренді. Напевне, її життя залежить від нього не менше, аніж життя леді Воррен — від кисню, якщо вірити міс Воррен.

Місіс Оутс мовчки дивилася на Гелен, насупивши брови, наче розв’язувала подумки якусь непросту арифметичну задачку з дробами. Утім, невдовзі вона завершила обрахунки й щиро розреготалася.

— Тобі, мабуть, нечасто доводиться бачити мене під мухою, еге ж? — спитала вона. — І, до речі, про чоловіків. Навіть найкращий із чоловіків усе одно поганий, а мені дістався найкращий… А тепер слухай сюди, моя люба. Пильнуй лікаря. Щойно він прийде, я хочу прослизнути нагору до сестри Баркер і віднести їй трохи пудингу.

Гелен мовчки розцінила таку надмірну увагу до медсестри з боку місіс Оутс як зраду стосовно неї самої.

— А на закуску до бренді візьміть їй бісквітів із мигдалевими горіхами, — саркастично порадила вона.

— Ну-ну, не треба приндитися, — розсміялася місіс Оутс. — Не сидіти ж їй цілу ніч на самих сухарях? Може, зовні вона й схожа на величезний кавалок несвіжого м’яса, але, скажу тобі, робота медсестри — далеко не мед.

Гелен стало соромно за свій вибрик, і вона пішла до кухонних сходів — свого пункту прослуховування, — щоб пильнувати лікаря. Вона й досі дивувалася змінам настрою місіс Оутс, бо за своєю природою ця жінка темпераментною не була.

Без будь-якої видимої причини вона заколивалася туди-сюди, наче флюгер на даху. Звідки ж дув той загадковий вітер, який спричиняв ці коливання настрою?

«Сьогодні з цим будинком коїться щось незрозуміле», — вирішила Гелен.

Зачувши голос доктора Перрі, вона гукнула місіс Оутс, а сама притьмом кинулася до зали. Доктор Перрі підійшов до Гелен, щойно її побачив. Його обличчя було червоне, і він аж кипів ледь стримуваним гнівом.

— Міс Кейпел, — звернувся він до неї офіційним голосом, — якщо сьогодні виникне питання про вашу ночівлю в кімнаті леді Воррен, то знайте, що свого дозволу на це я не даю.

Гелен хутко збагнула, що сестра Баркер, діючи своїми грубими методами, явно перегнула палицю. Та хоча серце її й співало від радості визволення, але досвід навчив її, що найліпший результат досягається тоді, коли апелюєш до джерела найвищої влади.

— Зрозуміло, лікарю, — сумирно мовила вона. — Але ж сестра Баркер піде до міс Воррен і все одно доб’ється свого.

— У такому випадку я піду прямо до професора, — сказав лікар. — Я не дозволю жодній жінці витирати об мене ноги. Якщо мої вказівки не виконуватимуться, то нехай пошукають замість мене якогось іншого лікаря. Я тримаюся тут лише тому, що моя матінка — прекрасної душі людина — теж має язика, гострого мов бритва. А я маю певну слабкість до міцного слівця.

Коли вони підійшли до професорського кабінету, Гелен мимоволі відсахнулася.

— Не бійтеся, ходіть зі мною, — сказав лікар.

Попри свій побожний страх перед професором, Гелен довго не опиралася. Допитливість, яка погнала б її до лігва будь-якого невідомого дикого звіра, підштовхнула Гелен поглянути на свого роботодавця в його приватній обстановці.

Схожість кімнати професора з кімнатою міс Воррен вразила її. Як і в його сестри, тутешні меблі відігравали роль додатка до книжок та документів із тією лише різницею, що у професорському кабінеті було багато полиць із теками та довідковою літературою. Не було там жодного натяку на комфорт, зазвичай притаманний лігву чоловіка, — ані обертального стільця, ані старих капців, ані попільнички.

Професор сидів за своїм столом-бюро з висувною кришкою, притиснувши пальці до скронь. Коли він підвів погляд, його обличчя було блідим та напруженим.

— Голова болить? — спитав лікар.

— Та так, не дуже, — відповів професор.

— Що-небудь приймаєте? — невимушено поцікавився доктор Перрі.

— Так.

— Добре… Нова медсестра хоче, щоб сьогодні вночі міс Кейпел заступила на чергування. Я забороняю це робити. Серце леді Воррен слабке, а стан здоров’я надто критичний, щоб довіряти її ненавченій дівчині. Ви гарантуєте виконання цієї вказівки?

Слухаючи лікаря, професор масував свої очні яблука.

— Безумовно, — відповів він.

Коли вони вийшли з кабінету, Гелен, очі якої сяяли вдячністю, повернулася до лікаря.

— Ви навіть не знаєте, як це для мене важливо… Ви…

Та раптом її перервало пронизливе дзеленчання телефона. Оскільки цей пристрій був у залі, Гелен хутко кинулася туди, щоб відповісти на дзвінок.

— Хвилиночку, — мовила вона, підкликаючи рукою доктора Перрі. — Це вас. Хтось телефонує з бару «Бик» і питає, чи ви не в нас.

Палаючи невгасимою цікавістю до справ інших людей, Гелен намагалася відтворити ту частину телефонної розмови доктора Перрі, якої не чула.

— Це ти, Вільямсе? — спитав лікар. — Що сталося?

Його невимушений голос змінився на безбарвний тон з ноткою недовіри, яка швидко перейшла в гостру ноту страху.

— Що?.. Не може бути… Який жах… Скоро буду.

Коли лікар повісив слухавку, то вираз його обличчя засвідчив, що його сповістили про якусь жахливу новину. Поки Гелен чекала, коли він заговорить, до залу ввійшла міс Воррен.

— Це телефон дзвонив? — спитала вона відстороненим голосом.

— Так, — відповів доктор Перрі. — Ви пам’ятаєте дівчину на ім’я Серідвен Овен, яка тут працювала? Так от — її вбили. Її тіло щойно знайшли в саду.

Розділ 11. Символ віри

Коли Гелен почула це ім’я, їй відразу ж пригадалися плітки на кухні. Серідвен була отою гарненькою розпусною дівчиною, котра колись витирала пилюку під ліжком леді Воррен і котру під будинком чекали коханці зі спокійною терплячістю дерев. Гелен подумала, що вона навіть бачила одного з тих коханців сьогодні в посадці, але його чекання виявилося марним.

— Якось дивно, — мовив доктор Перрі. — Вільямс каже, що коли капітан Бін прийшов з базару додому, то чиркнув сірником, щоб встромити в шпарину ключ. Отак він її й помітив — вона лежала, скоцюрбившись, у кутку його садка. Капітан Бін кинувся як оглашенний до «Бика» і попрохав Вільямса зателефонувати мені додому. А моя економка переказала їм зателефонувати сюди.

— Який жах! — зауважила міс Воррен. — Мабуть, ту дівчину доконав апоплексичний удар. Колір її обличчя завжди був неприродно червоним.

— Невдовзі я все з’ясую, — заявив доктор Перрі. — Мене лише дивує ось що. Котедж капітана розташований неподалік — із протилежного боку лісопосадки. Чому ж він не прийшов сюди, а побіг телефонувати до «Бика», що на відстані понад милю?

— Тому що він посварився з моїм братом. Професор знайшов якусь наукову похибку в одній з його статей. І, схоже, був іще якийсь скандал із місіс Оутс через яйця, які знесли його кури.

Доктор Перрі з розумінням кивнув. Капітан Бін був похмурим, дратівливим відлюдником, котрий з однаковою несамовитістю відкидав і теорію відносності Ейнштейна, і звинувачення в тім, що він постачає протухлі яйця. Містер Бін тримав маленьку курячу ферму, сам виконував усю хатню роботу й писав статті про звичаї та вірування тубільних племен у віддалених куточках земної кулі.

Доктор Перрі знав, що самотнє життя зазвичай призводить до викривленого світосприйняття, коли дріб’язкова проблема набуває масштабів несамовитої ворожнечі, і тому добре зрозумів, чому капітан Бін волів чвалати по грязюці під проливним дощем, аніж піти до сусіда й попрохати скористатися його телефоном.

— Я піду навпростець через посадку, — сказав він. — Так буде швидше. По мотоцикл повернуся пізніше.

Гонг проголосив початок вечері й прискорив відхід лікаря; він пішов, залишивши по собі відчуття трагедії. Коли родина зібралася за столом у їдальні, тема Серідвен виникла в той момент, коли подали суп.

Ньютона та Симону смерть колишньої хатньої робітниці не зацікавила анітрохи, але Стівен пригадав її.

— А чи не та це дівчина — з хтивими очима та вологим червоним ротом? — спитав він. — Та, яку вперіщила палицею леді Воррен?

— У ній було більше від тварини, аніж від людини, — зауважила міс Воррен і похапливо додала: — Бідолашна дівчина.

— А чому бідолашна? — агресивно не погодився Ньютон. — Ми всі мали б їй заздрити, бо вона перейшла до стану небуття.

— «Зцілившись від рани життя, най вона міцно засне», — стиха промимрила його тітка, трохи підкоригувавши цитату.

— Ні, я не згоден! — вигукнув Ньютон. — Який там сон! Надто ненадійний варіант. Бо сплячий може прокинутися. Краще отак: «Я дякую усім богам за те, що ми живем не вічно, що мертвий не воскресне, що річка повновода до моря шлях знайде…» [1]

— О, не верзи п’яних дурниць, благаю, — втрутився Стівен. — Річки теж помирають, коли пересихають.

— На жаль, я тверезий, — відказав Ньютон. — У цьому домі напитися не можна.

— Зате є «Бик» — неподалік, — нагадав йому Стівен.

— А в «Бику» — розкішна барменка, — багатозначно додала Симона.

— О, Ньютон добре знає Білявку, — весело вишкірився Стівен. — Але я завжди його випереджаю, еге ж, Ньютоне?

Гелен була рада якій завгодно зміні теми, хоч якою б недоречною та зміна була. Їй було огидно слухати про моторошний Культ Смерті, коли кожна клітинка її тіла раділа життю. А ще більше обурило її приховане заперечення існування душі.

Приспане почуття господині дому змусило міс Воррен виринути з напівсонного стану. Хоча вона й не помітила глузливої посмішки Стівена, сповнених пристрасті поглядів, які скоса кидала на нього Симона, та нещасної гримаси Ньютона, про існування якогось злостивого підтексту вона здогадалася й поквапилася змінити тему розмови. Поглянувши на професора, який сидів, прикривши рукою очі, міс Воррен спитала:

— Знову голова болить, Себастьяне?

— Минулої ночі майже не спав, — відповів брат.

— А що ти приймаєш, Правителю? — поцікавився Ньютон.

— Квадронекс.

— Дуже непевна штука, будь обережнішим із дозою.

На пересохлих губах професора з’явилася саркастична посмішка.

— Мій любий Ньютоне, — відказав він. — Коли ти був немовлям, то безустанку верещав, тому мені доводилося давати тобі на ніч снодійне, щоб мати змогу хоча б трохи попрацювати. Той факт, що ти після цього вижив, свідчить про те, що від свого сина поради мені не потрібні.

Ньютон почервонів, мов буряк, а Стівен, глузуючи з нього, гучно розреготався.

— І на тому спасибі, Правителю, — стиха проказав Ньютон. — Сподіваюся, що займатися власними справами в тебе виходить краще, аніж колись моїми.

Гелен прикусила губу та обвела поглядом стіл. Вона нагадала собі, що етично ці люди вищі за неї. Воррени мали інтелект, освіченість та культурний лоск, тоді як Симона багато подорожувала й багато знала про довколишній світ.

Гелен завжди сиділа за столом мовчки, оскільки для того, щоб узяти участь у загальній розмові, треба мати певну силу духу. Проте міс Воррен зробила спробу залучити її до розмови.

— Вам доводилося останнім часом бачити гарні фільми? — поцікавилася вона, гадаючи, що саме ця тема зацікавить дівчину, яка не має звички читати «Таймс».

— Лише на загальні теми, — відповіла Гелен, чиї походи до кінотеатрів останнім часом обмежувалися безкоштовними сеансами в «Австралія-Хаус».

— А я дивилася «Хресне знамення» незадовго до того, як поїхала з Оксфорду, — втрутилася Симона. — Обожнюю Нерона.

Професор виявив слабкі ознаки зацікавлення.

— «Хресне знамення»? — перепитав він. — Невже вони порушили цю заяложену тему? Ну і як — пролетаріат і досі з шаленим ентузіазмом сприймає цей символ забобонів та упередженості?

— Аякже, — відповіла Симона. — Зал аплодував, мов навіжений. Повний абсурд.

— Оце так чудасія, — зневажливо пирхнув професор. — Пам’ятається, я дивився однойменну п’єсу, де головні ролі виконували Вільсон Баррет і Мод Джеффріс у компанії з якимось актором-дебютантом. Цей молодик був поведений на кінських перегонах і до релігії був абсолютно байдужий. Але до хреста як символу й до переможної ходи християнства він виявив суто спортивний інтерес і в завершальній сцені остаточного тріумфу горлопанив та заповзято плескав у долоні, а по щоках його котилися сльози.

Усі як один розреготались, і цього Гелен стерпіти вже не могла. Раптом, на свій превеликий подив, вона почула власний голос.

— Те, що ви кажете, це… це просто жахливо, — мовила вона тремтливим голосом.

Усі присутні здивовано подивилися на неї. Маленьке обличчя Гелен почервоніло, губи надулись, і схоже було, що вона ось-ось заплаче.

— Хіба ж може сучасна дівчина надавати якогось значення звичайному символу? — спитав професор.

Під його поглядом Гелен аж скоцюрбилась, але все одно не відступила.

— Може, — відказала вона. — Коли я покидала жіночий монастир у Бельгії, черниці дали мені хрест. Він завжди висить над моїм ліжком, і я ні за що його не віддам.

— А чому? — спитав Ньютон.

— Тому, що він… він багато для мене важить, — відповіла, затинаючись, Гелен.

— Що саме — конкретно?

Гелен відчула, як важко їй говорити під зосередженими на ній глузливими поглядами.

— Усе, — ухильно відповіла вона. — І він мене захищає.

— Як архаїчно! — промимрив професор, а тим часом його син продовжував допит.

— Від чого ж він вас захищає? — поцікавився він.

— Від усього зла.

— Гадаю, у такому разі ви зможете сміливо відчинити двері тутешньому вбивці? — хихикнув Стівен.

— Звісно, що ні, — заявила Гелен, на відміну від Симони, не відчуваючи до студента ані найменшого побожного трепету. — Хрест символізує ту вищу силу, яка дала мені життя. І фізичні здібності, щоб я мала змогу цим життям розпоряджатися на власний розсуд.

— Вона, виявляється, ще й у промисел Божий вірує, — сказала Симона. — А невдовзі заявить нам, що вірить і в Санта-Клауса.

Опинившись у скруті, Гелен обвела поглядом стіл. Її оточило коло недоброзичливих очей і глузливо вишкірених зубів — присутні сміялися з неї.

— Я знаю лиш одне, — мовила вона тремким голосом. — Якби я була схожа на всіх вас, то мені б не хотілося жити.

На її подив, підтримка прийшла з абсолютно несподіваного боку: раптом Стівен заплескав у долоні.

— Браво! — вигукнув він. — Міс Кейпел має більше відваги, аніж усі ми, разом узяті. Вона виступила проти нас, одна проти п’яти, та ще й у легкій ваговій категорії. Ганьба всім нам, чорт забирай!

— Це питання не сміливості, — заперечив професор, — а плутаного мислення й нечіткої системи цінностей, а це не може не накладати згубного відбитку. Ви, міс Кейпел, вважаєте людину створінням божественного походження. Насправді ж людина — це істота, яка настільки складається з апетитів та інстинктів, що за умови усвідомлення свого основного інтересу власною долею може керувати будь-хто.

Ньютон, допитливо поблискуючи очима за лінзами окулярів, аж уперед подався.

— Вельми цікаво викладаєте, Правителю, — зазначив він. — Треба мені спробувати скласти приблизну картину вбивства, відштовхуючись від цих постулатів. Без потайної схованки за розсувними панелями та без чіпких рук, що виникають нізвідкіля. Нехай один персонаж зробить щось таке, що змусить рухатися решту, аби кожен робив щось притаманне саме йому — природне й очевидне.

— Схоже, ти вхопив основний сенс того, що я сказав, — схвально мовив батько. — Людина — це лише глина, оживлена її природними пристрастями.

Раптом Гелен забула про своє підлегле становище, забула, що їй треба триматися за нову роботу. Вона рвучко скочила на ноги і заштовхнула свій стілець під стіл.

— Вибачте мені, міс Воррен, — кинула вона, — але я більше не можу сидіти… сидіти й слухати.

— О, міс Кейпел, заради Бога, — мовив Ньютон підкреслено благальним тоном. — Ми ж просто сперечалися. Ніхто й не збирався образити особисто вас.

Та не встиг він закінчити, як Гелен уже вилетіла з кімнати й кинулася вниз кухонними сходами. Місіс Оутс вона застала в посудній, де та складала в стос брудні тарілки.

— Ой, місіс Оутс, — залементувала вона. — Щойно я себе такою дурепою виставила!

— Це не страшно, люба моя, аби тільки ніхто інший тебе дурепою не виставляв, — втішливо мовила місіс Оутс. — Слухай-но, я хочу, щоб Оутс допоміг мені посуд мити. То, може, віднесеш замість нього каву?

Сміливість Гелен збіглася в неї зі сплеском допитливості. Їй страшенно закортіло побачити, який ефект справив на публіку її демарш.

— Що ж, доведеться це якось залагоджувати, — зітхнула вона.

Та коли Гелен внесла до салону тацю з кавою, то збагнула, що про епізод уже встигли забути. Молоді люди механічно порозбирали свої чашки і вже запально обговорювали принади якоїсь кінозірки. Міс Воррен розрізала сторінки нового наукового часопису, а професор встиг ретируватися до свого кабінету.

Раптом на порозі постала місіс Оутс.

— Прийшла сестра й хоче поговорити з хазяїном, — сказала вона.

— Його не можна турбувати, — заперечила міс Воррен.

— Але це надзвичайно важливо. Ідеться про життя старої господині.

Зачувши таку драматичну заяву, всі попіднімали голови. Мешканці будинку вже так давно чекали смерті кошмарної баби з синьої кімнати, що стали вважати її безсмертною. Гелен ураз подумалося про ненаписаний заповіт і про те, що було вкрай важливо, щоб стара засвідчила його своїм підписом іще до того, як підпише зі смертю акт про безумовну капітуляцію.

— Вона що — помирає? — спитав Ньютон.

— Ні, сер, — відповіла місіс Оутс. — Але сестра каже, що в нас скінчився кисень.

Розділ 12. Перша прогалина

Ньютон ошелешено замовк.

— Хто винен у цій жахливій безвідповідальності? — спитав він.

Міс Воррен і Гелен обмінялися поглядами, сповненими провини та осуду. Жодна з них не вважала свою совість абсолютно чистою, але кожна хотіла перекласти відповідальність на іншу.

Міс Воррен, як хазяйка будинку, скористалася правом першого удару.

— Міс Кейпел, ви відкручували кришку балона після його використання? — спитала вона.

— Ні, бо ви прогнали мене з кімнати.

— Але ж, напевне, ви зробили це ще до того, як пішли з кімнати?

— Я не могла цього зробити, бо циліндр був у ваших руках.

Гелен говорила з твердою впевненістю, сама не розуміючи чому. На щастя, міс Воррен була не менше зніченою й розгубленою, ніж вона.

— Хіба? — стиха мовила вона. — Так, я дійсно давала кисень леді Воррен. Але мені пригадується, наче я загвинчувала кришку.

— Який сенс сперечатися? — втрутився Ньютон. — Головне — роздобути новий балон якомога скоріше.

— Так, це найголовніше, — погодилася міс Воррен. — Піду поговорю з професором.

Гелен пішла слідом за нею до кабінету — і виявилося, що сестра Баркер їх випередила. Голосом, який втратив частину свого лоску, вона розсипалася перед професором багатослівними поясненнями.

— Подібна недбалість — це просто жах, — сказала вона. — Хотілося би знати, хто несе за це відповідальність.

Поки сестра Баркер говорила, вона з Гелен очей не зводила.

— Я несу відповідальність, — стиха мовила міс Воррен.

Не звертаючи уваги на вдячний погляд Гелен, вона звернулася до свого брата:

— Гадаю, нам треба негайно замовити новий балон.

— Та не поспішайте ви так, — втрутилася сестра Баркер. — Вона чудово протримається цю ніч на бренді. Леді Воррен…

— Дайте мені сказати, сестро, будь ласка, — заперечно підняв руку професор. — Цього вечора лікар сказав мені, що стан леді Воррен критичний.

— Хто сказав? Недосвідчений сільський лікар? — пирхнула сестра Баркер. — Не такий він уже й критичний. Я знаю, коли пацієнт перебуває при смерті, а коли ні, тому якщо вона помиратиме, то я вас повідомлю.

— Думка лікаря не підлягає сумніву, — холодно мовив професор. — Я зателефоную, щоб новий балон привезли негайно.

— Фабрика зараз закрита, — заперечила міс Воррен.

— До того ж вони ніколи не стануть доставляти його в таку глушину і в таку негоду, — додала сестра Баркер.

— У такому разі хтось мусить його привезти, — рішуче сказав професор. — Не можна ризикувати життям леді Воррен, позбавляючи когось невеличкого клопоту.

Гелен слухала, відчуваючи свою провину, бо, схоже, саме заради неї доктор Перрі наголосив на серйозності стану здоров’я хворої.

— Чи знає леді Воррен, що лікар забороняє мені ночувати сьогодні в її кімнаті? — спитала вона, турбуючись про те, щоб професор своїм авторитетом вирішив цю справу.

— Ага, так він ще й це сказав? — спитала сестра Баркер, войовничо блиснувши очима.

Професор роздратовано прикрив долонею очі, і Гелен збагнула, що сестра Баркер, налаштовуючи його проти себе, мимоволі грає їй на руку.

— А чому ви не найняли ще одної доглядальниці? — поцікавилася сестра Баркер.

— Бо в нас нема куди її селити, — відповіла міс Воррен.

— А я гадаю, що є, — заперечила сестра Баркер. — Ось її, — сказала вона, кивнувши на Гелен, — можна було б переселити на мансарду. До того ж із завтрашнього дня звільняється холостяцька кімната.

Гелен приголомшено споглядала цей прояв метикуватості медсестри, яка затьмарила навіть її власну кмітливість. За короткий час сестра Баркер наздогад, не полишаючи своєї пацієнтки, вже встигла подумки скласти план будинку.

— Для двох тут замало роботи, — зауважила міс Воррен. — Доглядальниці, котрі працювали в нас раніше, запевняли, що леді Воррен більшу частину ночі спить, тому її спокій порушувати не слід без вагомих підстав… Хіба старша сестра не повідомила вас, що зарплатню вам встановили відповідно до обсягу роботи?

Войовничість сестри Баркер мов вітром здуло.

— Так, я дуже вдячна, — смиренно мовила вона. — Умовами оплати я цілком задоволена.

Професор обернувся до своєї сестри.

— Я сам зателефоную, — сказав він, рушаючи до зали в супроводі міс Воррен.

Залишившись сам на сам із сестрою Баркер, Гелен першою порушила напружену тишу, що запала в кімнаті.

— Вибачте, але, розумієте, я не маю належної підготовки.

— Зате я маю, — відказала сестра Баркер ядучим тоном. — А мати підготовку означає мати залізний характер, харчуватись абичим, подовгу не спати і працювати двадцять п’ять годин на добу.

— Мені дуже соромно, але це не моя провина.

— А чия ж, як не ваша? — люто заперечила сестра Баркер. — Ви навмисне підстерегли лікаря, щоб устигнути поговорити з ним першою, і навчили його, що він має сказати. Тому не думайте, що я не платитиму вам тою ж монетою. Від мого ока не сховається майже нічого, бо я здатна виявити кожен слід. Тому не вважайте цю справу завершеною. Якщо я доб’юся бажаного результату — а я маю кілька козирів у рукаві, то вам усе одно доведеться ночувати сьогодні в синій кімнаті.

Гелен була налякана не лише моторошною надприродною проникливістю медсестри, а й тією жорстокістю, з якою вона експлуатувала її страх перед леді Воррен, наче досвідчений кат, котрий ятрить болючу рану.

Щоб не залишатися в її компанії, Гелен поквапилася до зали, де професор розмовляв по телефону. Той підняв руку: мовляв, не заважайте говорити. Невдовзі він поклав слухавку й звернувся до Гелен.

— Балон можуть привезти тільки завтра, але вони пообіцяли, що видадуть його моїй людині цього вечора в будь-який час до одинадцятої години. Міс Кейпел, передайте, будь ласка, Оутсу, щоб він готувався виїздити, і негайно.

Коли Гелен побачила Оутса, то пожалкувала, що їй доводиться виконувати таке завдання — той розсівся перед кухонним каміном, насолоджуючись першою після роботи люлькою. Дівчина дедалі більше захоплювалася його витримкою та самовладанням, яких він навчився під час служби у флоті Її Величності.

Вислухавши вказівку, Оутс негайно підвівся й почав зашнуровувати черевики.

— А я тільки-но зібрався добряче поспати, — скрушно мовив він. — Але нічого не поробиш, таке життя.

— Може, мені попрохати натомість містера Райса?

— Ні, не треба, міс. Наказ є наказ: хазяїн сказав Оутс, а не Райс. До того ж я не довірив би йому автомобіль. Ні-хто, крім мене, не знає, як їздити на моїй машинці розкислими дорогами по пагорбах. — Обернувшись до дружини, він додав: — Замкнеш за мною задні двері, коли я вийду в гараж. І не забувай — за моєї відсутності ти мусиш бути вдвічі обережнішою.

Від думки про те, що Оутс, на якого вона покладала сподівання, від’їздить, у Гелен занило серце. Одного лише погляду на його гігантську фігуру та приязне обличчя було достатньо, щоб відчути себе в безпеці. А від того, що вона усвідомлювала свою часткову провину у власних негараздах, легше їй не ставало.

«Якби я зціпила зуби й нічого не сказала лікареві, то його б зараз не послали по отой балон, — подумала вона. — Професор сказав, що ми самі відповідальні за свої вчинки… І хто ж мене за язика тягнув…»

Раптом Гелен пригадала, як сестра Баркер уміло грала на її страхах — і злегка здригнулася.

— Як шкода, що ви їдете, — сказала вона Оутсу.

— Мені також, міс, — відповів він. — Але з двома дужими молодиками ви будете в безпеці, вже не кажучи про оту медсестру.

— Коли повернешся? — спитала місіс Оутс.

— Як тільки здолаю підйом. — Оутс обернувся до Гелен. — Передайте хазяїну, що я посигналю йому з під’їзної доріжки й почекаю його там, — може, він захоче мені ще щось сказати.

Гелен передала його слова професору, який уже встиг повернутися до свого кабінету. Хоч як він намагався це приховати, але вона помітила, що її прихід роздратував його.

— Дякую, міс Кейпел, — сказав він. — Але Оутс і так знає, де і що брати.

Відчувши бажання попрощатись і таким чином прискорити його від’їзд, Гелен непомітно пройшла до фоє, яке відчувало на собі всю силу буревію. Вітер стрясав товсті парадні двері так, наче в них хтось гепав важким залізним кулаком; дощ несамовито булькотів у зливних трубах, і Гелен стало ще більше шкода Оутса.

Невдовзі вона почула надворі сигнал клаксона. Їй захотілося було відчинити двері і сказати: «В добрий час», — але Гелен пригадала, як сильно вітер розгойдував лампочку, коли вона запускала всередину лікаря.

Двигун старої таратайки закашляв, захлинаючись, чергою вибухів, які переросли у глухе ревіння, котре поволі стихло вдалині. Серце її стислось од самотності, і Гелен прослизнула крізь обертальні двері.

І відразу ж стала свідком жвавої суперечки між міс Воррен і Стівеном Райсом.

— Це правда, — виклично спитала міс Воррен, — що у вашій спальні живе пес?

— Абсолютна правда, — невимушено відповів Стівен.

— Відведіть його до гаража, і негайно!

— Вибачте, але ніяк не можу.

Міс Воррен втратила звичну незворушність.

— Містере Райс, — сказала вона. — Прошу зрозуміти мене. Я не потерплю присутності пса у своєму домі.

— Гаразд, — запевнив її Стівен. — Я піду геть зараз же і заберу з собою мого пса.

— А куди ж ти підеш? — поцікавився Ньютон, який, байдикуючи з засунутими в кишені руками, зацікавлено спостерігав за сценою.

— До «Бика», а куди ж іще? Вони пустять мене переночувати, ще й зрадіють, що я собачку з собою привів.

Симона скрикнула, протестуючи:

— Не будь дитиною, Стівене. Куди ж ти підеш у такий дощ? Ви обидва промокнете як хлющі.

Стівен, забачивши крізь прочинені двері язики полум’я, що стрибали в каміні, дещо пом’якшив свою непоступливість.

— Я залишуся — якщо залишиться цуцик, — сказав він. — Але якщо йому доведеться йти, то піду і я.

— Я поговорю з професором! — скрикнула Симона.

Чоловік схопив її за руку.

— Не турбуй Шефа, — сказав Ньютон. — Бо він і так уже на межі зриву.

Та Симона випручалась і кинулася до кабінету. На відміну від решти домочадців, вона не відчувала до професора побожного страху. Для неї він був просто літнім джентльменом, якому вона засвідчувала повагу як своєму свекру.

Через кілька хвилин вона повернулася, тріумфально сяючи, й урочисто оголосила прихід професора.

— Наскільки я розумію, — сказав той, звертаючись до Стівена, — у вас тут виникли певні непорозуміння щодо собаки. Міс Воррен — господиня цього дому, тому всі її примхи мають тут силу закону. Але якщо йдеться лише про одну ніч, то вона готова зробити виняток зі своїх правил.

Він обернувся до своєї сестри.

— Чи не так, Бланш?

— Так, Себастьяне, — стиха мовила вона.

І міс Воррен подалася нагору, а професор пішов до свого кабінету.

Раптом Гелен згадала про свою каву. Вона ніколи не пила її в салоні, бо традиційні чашки не влаштовували її малими розмірами. Як справжня комірна мишка, вона завжди переварювала те, що залишалося в горнятку, додавала молока, щоб виходило півлітра, і смакувала цей напій у власній кімнаті.

Наприкінці офіційного робочого дня етикет не дозволяв турбувати містера та місіс Оутс, бо з тої години кухня вважалася їхньою приватною власністю, тому Гелен завжди користувалася власною каструлькою та спиртовим пальником.

Цієї ночі її кімната здавалась особливо затишним притулком, оскільки тут, у напівпідвалі, Гелен почувалася цілковито захищеною від бурі, яка вирувала надворі. Світло відбивалося від золотавих стін та стелі, наче штучні сонячні промені. Коли вона вмостилась у плетеному кріслі, то їй навіть пальцем поворухнути не хотілося — настільки зручно й затишно було. І хоча звук вкрадливих кроків на гвинтових сходах, за яким почулося глухе гупання, збудив її цікавість, цього разу Гелен, погрузнувши в лінощах, реагувати не стала.

В осерді яскраво-червоного полум’я утворювалися якісь обличчя, вони вдивлялися в неї з-поміж вуглин, а вона і собі вдивлялася в них. По її ногах розпливлася приємна теплота, і в душі Гелен запанував спокій.

Та невдовзі вона знову почула кроки на запасних сходах — хтось піднімався. Цього разу вдача Гелен проявилася спалахом несамовитої допитливості. Притьмом зірвавшись зі свого крісла, вона підбігла до дверей якраз вчасно, щоб побачити, як за поворотом на сходовий майданчик майнуло довге мереживне плаття міс Воррен.

Місіс Оутс не виказала особливої радості, коли відчинила двері у відповідь на стук Гелен.

— Це ти? — сказала вона. — А я думала, що Марлен Дітріх. І що за потреба будити мене тоді, коли я щойно задрімала?

— Я тільки хотіла знати, що тут робила міс Воррен, — відповіла Гелен.

— І ти лише через це мене розбудила? Хіба господині для того, щоб піти на кухню, потрібен твій дозвіл?

— Але раніше я тут її ніколи не бачила! — наполягала Гелен.

— А ти сама коли тут з’явилася — ще до нашої ери? — невдоволено кинула місіс Оутс і гримнула дверима.

У присоромленому настрої Гелен повернулася до своєї кімнати й запалила спиртовий пальник, щоб переварити каву. Дивлячись, як у каструльці піднімаються брунатні бульбашки, вона раптом почула, як на парадному вході дзеленькнув дзвоник. Вимкнувши вогонь, Гелен кинулася до входу, сподіваючись, що їй вдасться першою зустріти лікаря. Їй довелося докласти всіх зусиль, щоб відчинити двері, бо вітер не на жарт розлютувався. Та не встигла Гелен розчинити їх навстіж, як у шпарину прослизнув доктор Перрі й гримнув за собою дверима. Не кажучи ані слова, він позамикав на них усі клямки й засуви і начепив ланцюжок.

У його рухах та мовчанні відчувалася тривога, від чого моторошні передчуття, які мучили Гелен, сягнули апогею.

— Що скажете? — спитала вона. — Чому ви мовчите?

— Надворі коїться якийсь жах, — сказав лікар, знімаючи своє промокле пальто й дивлячись на Гелен суворими очима.

— Та ні, я не про те, — заперечила вона. — Скажіть мені — ви з’ясували причину смерті тієї бідолахи?

— Так, — похмуро відповів доктор Перрі. — Її вбили.

Розділ 13. Убивство

Ця новина нагнала на Гелен такого жаху, що вона заклякла, мов кам’яна брила, а будинок наче загойдався разом із нею від шаленого вітру. Коли вона знову відчула під ногами тверду опору, то побачила, що у фоє вже зібралася вся родина, напружено й мовчки прислухаючись до доктора Перрі.

— Її задушили, — мовив він.

— Коли? — спитав професор.

— З точністю до години сказати неможливо, але десь близько п’ятої чи шостої вечора.

— Задушили… — задумливо повторила міс Воррен. — Тобто це таке саме вбивство, що й попередні?

— Безумовно, — відповів лікар. — Тільки більш жорстоке. Серідвен була дужою дівчиною і вчинила опір, це ще більше розлютило нападника.

— Отже, — мовила міс Воррен із болісною гримасою на обличчі, — якщо її вбили в садку капітана Біна, то маніяк уже недалеко від нас.

— Навіть ближче, аніж ви гадаєте, — зауважив лікар. — Фактично, вбивство було скоєне в лісопосадці.

Міс Воррен зойкнула від жаху, а Симона вчепилася в руку Стівена. Навіть охоплена страхом, Гелен устигла помітити, що місіс Ньютон не проминає жодної нагоди скористатися ситуацією, а її чоловік дивиться на неї, лиховісно примруживши очі.

Хвиля пам’яті враз віднесла Гелен у недалеке минуле. Коли вона стояла, беззахисна й загрузла в багнюці, вдивляючись у неприступну фортецю під назвою «Вершина» через чашу безлюдної улоговини, навіть тоді вбивця вже чигав неподалік. Увесь час він підбирався дедалі ближче — невидимий і нечутний. Вона навіть могла пройти повз цю істоту, коли та ховалася серед чагарників в улоговині.

Але він винюхав її ще раніше — і позначив. Він знав, що вона буде повертатися додому, і чекав її в посадці, хитро замаскувавшись під дерево.

«Як же мені тоді пощастило!» — подумала вона.

Тепер, коли небезпека минула, вона могла навіть насолоджуватися спогадами про свою пригоду, якби не думка про те, що оте дерево не вдалося обманути: воно все одно прагнуло наміченої жертви. Подумавши про бідолашну Серідвен, яка так легковажно вийшла назустріч лихій долі, Гелен аж зомліла.

Коли туман перед її очима розвіявся, вона з полегшенням побачила, що обличчя професора не виказує ані тіні емоції. Коли він заговорив своїм педантичним тоном, Гелен відчула, як із темного тремтливого ландшафту, котрий часом нагадував пекло, вона перемістилася до затишного інтер’єру типового англійського помешкання.

— А як ви встановили той факт, що вбивство сталося в посадці? — спитав професор.

— Поміж її стиснутих пальців була глиця, а на одежі — сліди, які засвідчили, що її перетягли через кущову загорожу… Звісно, немає сенсу гадати, які імпульси виникли у хворому мозку вбивці, але з його боку абсолютно безглуздо вдаватися до таких непотрібних засобів перестороги. Тіло запросто могло лежати незнайденим у посадці багато годин.

— А могло й не лежати, — зауважив професор. — Можете не сумніватися, що за таким абсурдом криється якась цілком конкретна причина.

Його син, поділяючи батьківську антипатію до їхнього ексцентричного сусіда, стиха хихикнув.

— Ну й сюрприз чекав на Біна, коли він прийшов додому, — сказав він. — Його привітав труп на порозі.

— Так, містер Бін сильно розхвилювався, — холодно мовив доктор Перрі. — Жахливий удар по психіці для чоловіка його віку. Насправді в раптовій смерті нічого веселого немає, особливо для загиблої.

Він гнівно блиснув темними очима на флегматичні обличчя молодих людей, і яскраво-червоні губи Симони трохи розкрилися — наче для того, щоб усмоктати сенсацію.

— Мені не хотілося б тривожити всіх вас, — сказав він. — Утім, це неправда… Я хочу всіх вас стривожити. Сильно стривожити. Я хочу, аби всі ви усвідомили, що неподалік вештається маніяк-убивця, який уже скуштував крові і прагне нової. І цей убивця десь зовсім близько, поруч із вами.

— А він… він не спробує пробратися в будинок? — спитала міс Воррен тремтливим голосочком.

— Позбавте його такої можливості. Я не сумніваюся, що професор наполягатиме, щоб всі залишалися в помешканні. Не треба двічі пояснювати, що ви маєте замкнути кожні двері й кожне вікно. Не легковажте засобами безпеки, хоч якими б сміховинними вони не видавалися.

— Я вже про це подбала відтоді, як… як убили гувернантку, — запевнила його міс Воррен.

— Добре. Зразу видно, що ви розумна жінка, яка добре усвідомлює небезпеку й свої обов’язки перед молодшими мешканцями будинку. У такому разі все буде гаразд. З тим вилупком Оутс впорається одною лівою, якщо на нього натрапить.

І Гелен знову кольнуло в серце оте химерне відчуття самотності, коли вона слухала, як професор пояснював причину відсутності Оутса. Від думки про те, що доктор Перрі невдовзі має поїхати, на неї накотилася хвиля непояснимої депресії.

Його практична й бадьора вдача зменшила вбивство до належних пропорцій. Тепер воно виглядало просто звичайним, хоча й небуденним злом, від якого можна захиститися традиційними засобами, котрі неодмінно стримають його, оскільки захист значно потужніший за напад.

На тлі решти чоловіків у бездоганних вечірніх костюмах постать лікаря виглядала шорсткою й неотесаною, та, коли доктор Перрі, піймавши погляд Гелен, усміхнувся їй, вона інстинктивно відчула, що цей чоловік здатний вселяти довіру й симпатію.

Перед її очима затремтіло якесь ілюзорне видіння, наповнивши її щастям та надією. Гелен відчула, що стоїть перед якимось відкриттям. Та поки вона збиралася з думками, лікар уже повернувся, щоб піти.

— Мені пора, — бадьоро мовив він. — Професоре, сподіваюся, ви усвідомлюєте, наскільки важливо всім чоловікам залишатися сьогодні в будинку, щоб захистити двох тутешніх молодих дівчат.

Його погляд охопив і Симону, яка відповіла йому хтивою посмішкою.

— Пітере, — мовила вона, прихиляючись щокою до професорового плеча, — ви ж не відпустите лікаря без чарки на дорогу?

Та не встиг доктор Перрі відмовитися від іще не висловленого запрошення, як в утворену прогалину бесіди вступила Гелен.

— У мене внизу є трохи кави, — сказала вона. — Може, принести?

— Саме те, що треба, — зазначив лікар. — А можна я спущусь донизу і трохи обсохну, поки каву питиму?

Гелен слухала, як лікар стукоче слідом за нею підборами, спускаючись на кухню, й упивалася своїм тріумфом над Симоною: поки Ньютон мучився ревнощами, вона спокійнісінько вела за собою на кухню доктора Перрі.

Її кімната набула ще приємнішого й затишнішого вигляду, коли доктор сів напроти неї й почав сьорбати каву з величезної обідньої чашки.

— Чому ви так радієте? — раптом спитав він.

— Я не мала б радіти, — винувато мовила Гелен. — Усе це так жахливо. Але це життя. А я встигла в житті так мало…

— А чим ви займались у своєму житті? — поцікавився він.

— Хатньою роботою. Інколи дітей доглядала.

— Одначе ви не занепадаєте духом?

— Звісно. Ніколи не знаєш, що чекає на тебе за поворотом.

Доктор Перрі нахмурився.

— А вам ніколи не доводилося чути приказку «Допитливість згубила кота»? — спитався він. — Ви ж не кинетеся до бомби з підпаленим бікфордовим шнуром, щоб дослідити її запал?

— Ні, не кинуся, якщо знатиму, що то — бомба, — пояснила Гелен. — Але я не знатиму, що то бомба, допоки сама не докопаюся.

— А воно вам сильно треба — докопатися?

— Треба. Ви ж докопуєтеся.

— Як ви мене втомили, — досадливо простогнав доктор Перрі. — Невже вам бракує клепки усвідомити, що на вас чигає тигр у людській подобі, готовий перетворити вас на те, на що перетворив Серідвен? Якби ви бачили те, що бачив я…

— Ой, не треба! — верескнула Гелен, раптом скорчивши перелякану гримаску.

— Ні, треба. Я хочу налякати вас. Річ у тім, що психи такого типу бувають цілком нормальними в перервах між нападами своєї манії. Можливо, він живе разом з вами в цьому ж будинку і ви сприймаєте його абсолютно нормально, так, як сприймаєте, скажімо, молодого Райса чи професора.

Гелен мимоволі здригнулася.

— А це може бути жінка? — спитала вона.

— Ні, хіба що надзвичайно сильна фізично.

— В усякому разі дякую, що попередили. Тепер я знатиму.

— Та найстрашніше в цьому ось що, — продовжив доктор Перрі. — Лишень уявіть собі весь жах, коли ви побачите, як знайоме обличчя — моє, скажімо — раптом перетвориться на незнайому маску, чиї очі палатимуть жагою вбивства?

— Невже ви хочете сказати, що хтось у цьому домі скоїв усі оті вбивства? — спитала Гелен. — У такому разі підозрювати можна всіх, крім Оутса. Якби отим перевертнем був він, то він скидався б на Кінґ-Конґа.

Доктору Перрі урвався терпець.

— Не треба перетворювати це на жарт, — сказав він. — Чи не знаєте ви часом однієї дівчини, яка страшенно боїться немічної бабці?

Гелен, згадавши про леді Воррен, мимовільно здригнулася.

— Я вам так вдячна, що ви мене захистили, — мовила вона, — так шляхетно з вашого боку… Але ж ця бабця — вона не така, як всі. У ній є щось надприродне… Але, як на мене, всі мають робити все те, чого їм робити не слід, — і потім вони вже точно цього не робитимуть.

Доктор Перрі розсміявся, неохоче підводячись зі старого й скрипучого плетеного крісла.

— Щоб розібратися в усьому цьому, потрібен лікар, — сказав він. — Наскільки я розумію, ви мали на увазі моральне щеплення.

— Так, — кивнула Гелен. — Така собі вакцинація — як проти віспи.

— А вам не хотілося б отримати ін’єкцію вашої власної вакцини? — спитав доктор Перрі. — Напитися? Нюхнути кокаїну? Провести вікенд у Брайтоні?

— Ой ні, — заперечила Гелен. — Звісно, коли я говорила про вакцину, то не мала на увазі себе. Я завжди випадаю з потоку подій.

Доктор Перрі серйозно поглянув на неї й так само серйозно сказав:

— Гадаю, що невдовзі ви опинитеся в широкому потоці подій. Можливо, валлійці дещо грубіші й безрозсудніші за англійців. Я навіть готовий побитися об заклад, що протягом пів року ви станете місіс Джоунс, або місіс Г’юз, або… місіс Перрі.

Гелен усміхнулася лікареві й навмисне перевернула порядок прізвищ:

— Згода. Якщо я не стану місіс Перрі, Г’юз або Джоунс, то ви переді мною в боргу.

— Прийнято, — відповів лікар. — Але ви програєте. Ну а я вже допив вашу каву, і мені пора йти.

— Ні, стривайте, — сказала Гелен, вражена несподіваним спогадом. — Спершу я хочу дещо вам розповісти.

І кількома словами вона змалювала в загальних обрисах свою пригоду з деревом. Для того щоб досягнути бажаного ефекту, цього разу їй не довелося прикрашати деталі: очі доктора Перрі гнівно блиснули, а рот стиснувся, утворивши тоненьку ниточку, — він намагався не виказати своєї тривоги.

— Я забираю назад свої слова про бомбу, — мовив він. — Слава Богу, у вас іще лишилася дещиця безцінної здатності відчувати небезпеку.

— Отже, ви не вважаєте мене дурепою через те, що я втекла?

— Я вважаю, що ви зробили тоді, мабуть, найрозумнішу річ у своєму житті.

Гелен мовчки задумалася.

— Шкода, що я його тоді не розгледіла, — зауважила вона. — Ну, в той момент, коли дерево перетворилося на чоловіка. Отже, ви вважаєте, що це хтось із тутешніх, якщо він підстерігав у посадці?

Доктор Перрі похитав головою.

— Ні. Це вже п’яте вбивство в низці споріднених злочинів. Оскільки перші два були скоєні в місті, то цілком імовірно, що вбивця живе там. Поліції слід зробити ось що: познайомитися з розпорядком дня одного поважного громадянина й подивитися, чи не вирваний краєчок з його білого шовкового шарфа.

— Ви хочете сказати, що є зачіпка? — спитала Гелен.

— Так. Той шматочок шовку я знайшов у Серідвен у роті. Напевне, вона вирвала його зубами під час сутички. Вона вчинила йому — або їй — гідний опір. Ходімо, випустите мене, а потім закриєте кожен засув.

Гелен зробила так, як сказав лікар, хоча їй дуже не хотілося бачити, як його постать розчиняється в темряві, помережаній потоками дощу. Мокрі лаври вздовж під’їзної алеї й підрізані вічнозелені кущики на галявині здригалися від поривів вітру, наче намагаючись відірватися від власного коріння й полетіти геть.

Гелен гепнула дверима, і клацання пружинного замка наповнило її відчуттям безпеки. Зала виглядала тихою, наче ставок після буревію. У м’якому вогні світильників відчувався смиренний спокій, а в товстому бузково-синьому килимі — затишна теплота.

У залі було безлюдно, тому Гелен побігла до себе, де ще зберігалися залишки присутності доктора Перрі. Та ледве встигла вона вмоститися перед каміном, як із-за дверей вигулькнула голова місіс Оутс.

— Хочу застерегти тебе, — хрипко прошепотіла вона. — Ця нова медсестра якась химерна.

Розділ 14. Перш за все — безпека

З тривожним передчуттям Гелен подивилася на місіс Оутс. Щось у зовнішності цієї жінки змінилось, але вона не могла збагнути, що саме. Її обличчя, досі червоне від жаркого каміна, мало свій звичний вираз доброзичливої похмурості, і Гелен губилася в здогадках — що ж у ньому змінилося?

— Медсестра? — перепитала Гелен. — Так, вона жінка вельми груба, але що в ній химерного?

— Дещо, — загадково відповіла місіс Оутс. — Я помітила дещо, але спершу не надала значення. А коли взяла це до уваги, то зацікавилася, що б це вони могли означати.

— Хто — вони? — наполягала Гелен.

— Та деякі дрібниці, — ухильно відказала місіс Оутс. — Я хотіла б поговорити про це з Оутсом. Він би пояснив мені.

Коли голос місіс Оутс став іще хрипкішим, Гелен раптом збагнула причину зміни. Обличчя жінки втратило свій войовничий вираз: губи безвільно обвисли, а нижня щелепа вже не нагадувала щелепу бульдога.

Гелен відчула якусь тривогу. Один із її найнадійніших охоронців поїхав, а другий зазнав трансформації. І вона більше не почувалася в затишній безпеці під надійною охороною місіс Оутс.

Утім, логічна нитка в словах місіс Оутс була, і Гелен за неї вхопилася.

— Я хочу побачити Оутса, — заявила жінка, — і спитати його, де ж він знайшов цю медсестру. Мого чоловіка здатна пошити в дурні навіть мала дитина. Якби хтось відтяв йому голову і причепив натомість качан капусти, то цього б не помітив ані він, ані, можливо, і ви.

— Але ж, наскільки мені пам’ятається, він привіз її з будинку для літніх людей? — нагадала їй Гелен.

— Так, але ж як? Я добре знаю Оутса. Він під’їхав, а потім, через те що мене з ним не було і не було кому вискочити з авто й подзвонити у двері, просто стояв і сигналив у клаксон, чекаючи, що буде далі. Тому перша-ліпша фігура в чернечій накидці, яка вскочила в машину, цілковито його влаштувала.

— Гм-м, — задумливо мугикнула Гелен. — Але, навіть якщо медсестра й шахрайка, вона не могла скоїти вбивства, бо саме в той час їхала з Оутсом в автомобілі.

— Якого вбивства? — спитала місіс Оутс.

Ніщо людське не було для Гелен чужим, тому вона із задоволенням переказала місіс Оутс важливу трагічну новину, тим більше що особисто її вона не стосувалася.

Але те, як жінка сприйняла звістку про смерть Серідвен, Гелен розчарувало. Замість заклякнути від жаху, місіс Оутс сприйняла новину так, наче вона була одним із пунктів у розпорядку подій на тиждень.

— Оце так, — промимрила вона. — Що ж, затям мої слова: не встигнемо ми пережити цю ніч — якщо нам вдасться її пережити взагалі, — як тут скоїться ще одне вбивство.

— Ну ви оптимістка! — вигукнула Гелен. — Умієте заспокоїти, нічого не скажеш.

— Не довіряю я тій медсестрі. Тут хтось казав, що в того маніяка може бути знайома жінка, котра вираховує дівчат, на яких він потім нападає.

— Ви хочете сказати, що ту жінку він використовує як приманку? — спиталася Гелен. — У такому разі я можу пообіцяти вам ось що: коли медсестра запросить мене на невеличку прогулянку до саду, то я з нею не піду.

— Але вона тут не для цього, — пояснила місіс Оутс. — А для того, щоб відчинити йому двері.

Після того, що Гелен почула від доктора Перрі, це було найнеприємніше припущення. Вона знову гостро відчула себе самотньою в самотньому будинку, шарпаному буревієм. Уся лють негоди відчувалася навіть тут, у напівпідвалі — наче на віконниці обрушувалися потужні хвилі моря, розбурханого штормом.

— Мабуть, піду нагору й подивлюся, що роблять інші, — мовила Гелен, відчуваючи, що їй треба змінити компанію.

Першим, кого вона зустріла в залі, був Стівен Райс. Він якраз відчинив дверцята стінної шафи з пальтами і зняв з гачка свій плащ із водонепроникної тканини.

— Куди ж ви зібралися в таку негоду?! — скрикнула вона.

— Тихше… Я хочу крадькома пробратися до «Бика». Хочу посмакувати подробиці цього страшного випадку разом із моїми приятелями, котрі заробляють на життя власними руками. Може, навіть келих пива вип’ю для експерименту. Ви ж знаєте, який я відчайдух: хочу все в житті спробувати хоча б раз.

— Я знаю, чого ви не спробуєте ані разу в житті, — сказала Гелен, яку напруга останніх годин спонукала до нерозважливих висловів.

— Чого?

— Ви ніколи не втечете з чужою дружиною.

З цими словами Гелен промовисто поглянула на салон, і Стівен хутко збагнув, про що йдеться.

— Абсолютно точно, — кивнув він. — Це не та жінка, яка мені потрібна. — Раптом Стівен простягнув руку. — Сестро, у вас гривеника не знайдеться? [2]

Ошелешена Гелен збагнула, що Стівен хоче позичити в неї грошей, лише тоді, коли він докладно їй це пояснив.

— Я хочу розрахуватися з боргами в «Бику», бо купівля цуцика геть вичистила мої кишені.

— А де цуцик? — спитала Гелен.

— У моїй кімнаті, на ліжку спить… То як щодо гривеника, сестро?

— Я наразі не маю грошей, — сказала, ніяковіючи, Гелен. — Мені заплатять лише наприкінці місяця.

— От не щастить так не щастить. Ще одній країні доведеться відмовитися від забезпечення грошей золотом… Вибачте, що попросив. Що ж, доведеться йти здаватися Симоні. У неї грошей — кури не клюють.

Щойно він промовив ці слова, як до зали впливла Симона.

— Куди це ти зібрався? — суворо спитала вона.

— Куди? Спершу я збирався піти до вас, моя люба, щоб позичити трохи готівки. А потім — до «Бика», щоб означену готівку там розтринькати.

Симона насупила підмальовані брови.

— Можеш не вигадувати жодного приводу для походу до бару, — сказала вона. — Я знаю, хто тебе там приваблює.

— Хто — Білявка? — простогнав Стівен. — Заради всього святого, що ти зациклилася на тій Білявці? Вона гарна дівчинка. Але ми з нею просто друзі — і все.

З кабінету вийшов Ньютон, і Стівен різко замовк.

— Усі запрошуються до кабінету! — сказав він. — Шеф мають заяву зробити.

Професор сидів за столом, стиха розмовляючи зі своєю сестрою. На його обличчі застиг вираз виснаження і втоми, і це не оминуло уваги Гелен.

А ще вона помітила склянку води та пляшечку білих пігулок на столі біля його ліктя.

— Хочу дещо вам сказати, — почав професор, — і це стосується кожного. Сьогодні вночі всі мають залишатися в будинку й не виходити надвір.

Симона кинула тріумфальний погляд на Стівена, який відразу ж почав кип’ятитися.

— Е ні, сер, я не можу, бо в мене сьогодні важлива зустріч.

— Значить, вам доведеться її скасувати, — поінформував його професор.

— Але ж я не мала дитина.

— То доведіть це на практиці. Якщо ви не мала дитина, а дорослий чоловік, то мусите усвідомлювати, що ми опинилися в ситуації, коли нам загрожує реальна небезпека, і тому обов’язок кожного чоловіка в цьому будинку — залишатися вдома.

Та Стівен продовжував наполягати.

— Я б стирчав тут, як штик, коли б у цьому був хоч якийсь сенс. А так це просто нісенітниця. Ясна річ, жінкам виходити не можна. Але тут, усередині, їм ніщо не загрожує.

— Ви не забули про дівчину, яку вбили в неї ж у спальні? — втрутилася міс Воррен тоном, позбавленим емоцій.

— А в неї вікно відчинене було, — пояснив Стівен.

— Але ж ви чули, що лікар сказав? — наполягала міс Воррен.

— І ви чули також, що сказав я, — суворо додав професор. — Господар тут я, і я не дозволю нікого наражати на небезпеку через чийсь непослух.

Гелен відчула, як погляд професора на мить затримався на ній, і її серце вдячно тьохнуло.

— Є ще одна пересторога, на виконанні якої я наполягаю, — вів далі хазяїн будинку. — Цієї ночі всередину не можна пускати нікого. Якщо хтось постукає чи подзвонить, то ця людина, будь-хто, мусить залишатися надворі. Я забороняю відмикати й відчиняти двері під будь-яким приводом.

Цього разу заперечення почулося з боку Ньютона.

— Це досить жорстко, начальнику, — сказав він. — Прийти може хто завгодно: чи то поліція, чи хто-небудь із важливою новиною.

Професор узяв у руки аркуш, даючи зрозуміти, що подальше обговорення він вважає недоцільним.

— Отакі мої накази, — сказав він. — Цієї ночі мене непокоїть одне — безпека тих, хто зібрався під цим дахом. Але застерігаю вас: кожен, хто вийде з будинку — хоч на хвилину, — назад уже не повернеться. Двері за ним чи за нею будуть замкнені і знову не відчиняться.

Ціла купа потенційних негативних наслідків промайнула в голові Гелен. Зокрема, їй подумалося, що доктор Перрі може повернутися спеціально заради неї — і йому доведеться мокнути під дощем.

— А якщо ми впізнаємо голос знайомої людини, то це змінить ситуацію? — обережно поцікавилася вона.

— Звісно, ні, — відрізав професор. — Голос можна зімі-тувати. Повторюю ще раз: не можна відчиняти нікому —ані жінці, ані чоловіку, ані дитині.

— Але ж, професоре, хіба ж можна не пускати дитину? — скрикнула Гелен. — Якщо я почую, як надворі плаче дитина, неодмінно заведу її всередину.

Професор слабко посміхнувся.

— Найімовірніше, виявиться, що та дитина чигатиме під дверима, щоб потім учепитися вам у горлянку, — відказав він. — Гадаю, вам доводилося чути радіопередачі, де актори імітують дитячі голоси так, що й комар носа не підточить?

— Дитинча може верещати, доки охрипне, але на мене це не справить жодного ефекту, — бездушно зауважив Стівен. — Свого шансу на пристойну спадщину я позбувся в результаті такої несподіваної Благословенної Події в нашій родині, як народження дитинчати… Є ще одне, що я можу пообіцяти з усією впевненістю: заради безпеки якоїсь жінки я й пальцем не поворухну.

Симона кинула на Стівена докірливо-викличний погляд, а Ньютон не проминув його перехопити й радісно хихикнув.

— Ти коли-небудь Шекспіра читав? — саркастично спитав він у Стівена. — Чи, може, просто чув цитату з Гамлета: «Ця жінка, як на мене, говорить забагато?» Ми дуже часто чуємо від тебе прокламації про твою ненависть до жінок, але не бачимо реального їх підтвердження.

Професор постукав пальцями по столу, наче спікер парламенту, який угамовує шумливих депутатів.

— Оце і все, що я хотів сказати, — мовив він. — Міс Кейпел, негайно передайте мої накази місіс Оутс і сестрі Баркер.

— Слухаю, професоре, — сказала Гелен.

Раптом їй на думку спало ще одне потенційне ускладнення.

— А як же Оутс? — запитала вона.

— Оутс залишиться надворі, — невмолимо відповів професор. — Він зможе загнати авто до гаража й залишатися там до світанку.

— Але ж леді Воррен може знадобитися кисень?

— Леді Воррен доведеться ризикувати разом із рештою мешканців. Я дотримуюся політики «Безпека — перш за все». Можливо, я розумію ситуацію краще за всіх вас… Коли я замолоду працював в Індії, то пам’ятаю, як біля загону з худобою рискав тигр. І щоразу, попри всі заходи безпеки, йому вдавалося проникнути всередину. — Професор на мить замовк, а потім стиха додав: — А тепер цей тигр рискає побіля нашого будинку.

Не встиг він закінчити, як хтось сильно постукав у парадні двері.

Розділ 15. Поліція

Стук припинився, натомість задзвонив дзвоник, і Гелен інстинктивно скочила на ноги.

— Піду відчиню, — сказала вона.

Лише пройшовши через усю кімнату, Гелен усвідомила значущість свого вчинку. Окрім неї, з місця не зрушив ніхто; натомість усі дивилися на неї — хто байдуже, хто презирливо, а хто весело, відповідно до своєї вдачі.

Професор стиха сказав сестрі, сардонічно блиснувши очима:

— Ось бачиш — слабка ланка.

Ця фраза була вже відома Гелен, і тому вона швидко збагнула її особливе значення, вся почервонівши, мов буряк.

— Вибачте, — сказала вона тремтливим голосом, — але звичка реагувати на дзвінок уже стала для мене підсвідомою.

— Що ви зараз і продемонстрували, — ядуче зазначив професор. — Не хотілося б виявляти суворість, але мусите пам’ятати, що в цьому разі забудькуватість прирівнюється до непослуху.

Стук повторився, а потім знову задзвонив дзвоник. Навіть після попередження для Гелен було справжнісінькою мукою стояти й нічого не робити.

«Це все одно, що дивитися, як молоко кипить і переливається через край, — подумала вона. — Або як дитина грає з вогнем. Хтось має щось зробити. Бо не робити нічого — неправильно. Так не має бути».

Гелен помітила, як обличчя міс Воррен кривилося в гримасу з кожним ударом у двері — і її власні нерви теж співчутливо сіпалися в унісон.

А тим часом після невеликої паузи двері знову зазнали чергової атаки — втретє. Цього разу напруги не витримав Стівен.

— Послухайте, сер, при всій до вас повазі — а чи не заходить це вже надто далеко? Тобто взагалі сидіти мовчки й не відповідати? Кінець кінцем, це може бути поштар з адресованим мені листом, у якому сповіщається, що моя кузина Фанні наказала довго жити і заповіла мені все своє майно!

З похмурою терплячістю, наче розтлумачуючи щось нетямущому учневі, професор пояснив йому:

— Я щойно віддав наказ, Райсе. З мого боку було б неприпустимою непослідовністю зробити те, за що я тільки-но вишпетив міс Кейпел. Варто нам лише почати робити винятки з перестороги, спрямованої на загальну безпеку, — і вона втратить будь-який сенс.

— Згоден, сер, — відповів Стівен, скорчивши гримасу, коли почалася четверта серія ударів у двері, супроводжувана дзеленчанням дзвоника. — Але мене страшенно дратує, коли не маєш можливості дізнатися, хто стукає у двері.

— Мій любий Райсе, чому ж ви зразу цього не сказали? — спитав професор, слабко посміхнувшись. — Цілком зрозуміло, що це — поліція.

— Поліція? — відлунив Ньютон. — А що їм тут треба?

— Чиста формальність, оскільки «Вершина» перебуває в радіусі розслідування цієї справи. Їм, напевне, хотілося б знати, чи не могли б ми надати їм якусь інформацію. Якби вони задовольнились негативною відповіддю й пішли, то я міг би послабити свою заборону на їхню користь.

— Але ж їх не можна не впускати, Себастьяне! — скрикнула міс Воррен.

— А я й не збираюся їх не впускати. Коли вони прийдуть завтра, то я їх впущу. У моєму будинку господар — я, а я й так уже змарнував сьогодні багато часу.

І його очі спрагло блиснули під скельцями окулярів на папери, що лежали на столі…

Гелен пристрасно сподівалася, що двері відчинить місіс Оутс, бо поліція здавалася їй прямою відповіддю на молитву про допомогу. Вона вже уявляла собі невелику групу солідних людей в уніформі, які б забезпечили їм захист закону.

Раптом їй подумалося, що вона зможе підштовхнути професора до дії.

— До речі, я могла б їм дещо сказати, — озвалася вона.

— Міс Кейпел, — мовив професор стриманим тоном, — чи маєте ви якусь чітку й конкретну інформацію, яка точно стане поліції в пригоді? Наприклад, чи бачили ви злочинця? Чи могли б ви його описати?

— Ні, — відповіла Гелен.

— Тоді чи не маєте ви хоча б якоїсь інформації, хто він і де може переховуватися?

— Ні, — відповіла Гелен, ладна крізь землю провалитися.

— У такому разі чи не маєте ви якоїсь власної гіпотези?

— Ні, але я гадаю, що вбивця ховається між дерев.

Симона пирснула, не втримавшись, а за нею розсміялася навіть міс Воррен.

— Дякую, міс Кейпел, — сказав професор. — Гадаю, поліція може почекати вашої поради до завтрашнього ранку.

Серце в Гелен занило. Знову «завтра»… А вона страшенно боялася саме цієї ночі, яка відділяла її від світанку.

Однак професор, присоромивши її, схоже, пройнявся до неї співчуттям, бо звернувся до Гелен тоном розважливого й доброзичливого господаря:

— А тепер, міс Кейпел, чи не були б ви так ласкаві переказати місіс Оутс та сестрі Баркер моє рішення?

— Аякже, перекажу, — запевнила його Гелен.

— Сподіваюся, бабця ще не знає про вбивство? — поцікавився Ньютон.

— Ні, — відповіла міс Воррен. — Ані вона, ані сестра нізвідкіля не могли б дізнатися про це. Я єдина, хто був нагорі відтоді, як доктор Перрі приніс нам цю новину. І я навіть не подумаю тривожити її — це однозначно.

— Їй не можна про це розповідати, — наказав професор.

Коли Гелен ішла через залу, там було тихо. Професор виснажив терпіння поліції, котра, як виявилося, була представлена лише однією особою. Зазнавши нападу стихії, яка поливала його водою, наче з брандспойта, і зробивши певний висновок із зачинених віконниць, полісмен вирішив навідатися до «Вершини» при світлі дня. Мабуть, страх перед маніяком поширився з сільських котеджів до великих будинків району.

Коли Гелен дісталася кухні, то, на свій превеликий подив, не змогла туди ввійти. Спершу місіс Оутс не відповіла на її стук, але невдовзі в матовому склі дверей забовваніла величезна спотворена тінь, і в замку клацнув ключ.

Перед Гелен постала місіс Оутс зі зніченим червоним обличчям та заспаними очима.

— Мабуть, заблукала спросоння, — пояснила вона.

— А чи безпечно спати із замкненими дверима? — спитала Гелен. — Раптом у вас одежа загориться, а ми не зможемо до вас добратися?

— Та ні, зможете, бо майже всі тутешні замки відмикаються одним і тим самим ключем. Але ви не зможете його провернути, бо ці замки ніколи не використовуються.

— Зрозуміло, — сказала Гелен. — Двері замикають лише в борделях та готелях. Я завжди вірила в чистоту намірів інших людей і тому ніколи в житті не замикала дверей.

— На твоєму місці я б сьогодні змастила ключ і замкнулася б, — порадила місіс Оутс.

— Дуже корисна порада, — розсміялася Гелен. — Особливо зважаючи на те, що до моїх дверей підійде будь-який ключ.

— Але ж інші ключі будуть незмащені, — пояснила місіс Оутс.

Коли Гелен передала їй наказ професора, жінка гордовито підняла голову й випнула підборіддя.

— Покірливо дякую його світлості. Я не відповідаю за двері й ніколи не відповідала.

Коли вона пішла назад до кухні, Гелен ухопила її за рукав.

— Благаю, місіс Оутс, не замикайте своїх дверей. Мені буде моторошно думати, що я не зможу до вас вчасно дістатись. А я ж покладаюся на вас більше, аніж на будь-кого в цьому домі.

— Отож-бо, — мовила місіс Оутс і знову агресивно випнула підборіддя. — Якщо сюди хтось припхається, то я зразу йому голову відіб’ю.

Із цією заспокійливою фразою, яка й досі звучала в неї у вухах, Гелен подалася нагору, до синьої кімнати, котра неначе знову набула для неї своєї колишньої таємничої принадності. Коли вона вже підходила до дверей, вони прочинились, і в шпарині показалося обличчя сестри Баркер, яка наче прислухалася до її кроків.

— Маю дещо вам сказати, — прошепотіла Гелен. — Сталося ще одне вбивство.

Сестра Баркер вислухала її дуже уважно. Розпитувала про вдачу Серідвен, про хатні обов’язки, які вона виконувала, та про її коханців. А наприкінці розповіді коротко хихикнула.

— Невелика втрата. Такі, як вона, самі шукають подібного кінця.

— Кого ви називаєте «такими, як вона»? — спитала Гелен.

— О, я добре знаю дівок такого типу. Хвойди з маленькими темними очицями, які неначе кажуть кожному чоловікові: «Ходи зі мною в темний куточок». Вологий червоний рот, який принаджує: «Поцілуй мене». Не дівки, а кавалки хтивої плоті.

Гелен отетеріло подивилася на сестру Баркер, яка вельми виразно описала зовнішність Серідвен, хоча їй нічого про неї не розповідали.

— А ви знали Серідвен раніше? — поцікавилася вона.

— Звісно, що ні.

— Тоді звідки ж ви знаєте про її зовнішність?

— Бо вона валлійка.

— Але ж не всі валлійські дівчата однакові.

Сестра Баркер не стала відповідати, натомість швидко змінила тему.

— Що ж до наказу професора стосовно дверей, то в ньому немає необхідності, бо відповідати на стук у двері — не обов’язок медсестри. Тим більше що я в жодному разі не стану ризикувати своїм життям, виходячи надвір у таку негоду. Це суперечить моєму здоровому глузду.

Така самореклама з боку нової доглядальниці трохи заспокоїла Гелен, і постать сестри Баркер набула в її свідомості цілком конкретних обрисів вельми поширеного — хоча й не надто приємного — типу жінок, які часто траплялися їй у житті. Цей тип аж ніяк не збігався з тією злостивою примарою, яку їй змалювала місіс Оутс, — така собі страшна відьма, яка крадеться сходами глупої ночі, щоб впустити Вбивцю, коли всі в будинку поснули.

— Сестро!

Почувши знайомий басовитий голос, сестра Баркер звернулася до Гелен.

— Мені треба сходити на кухню і дещо там зробити, — сказала вона. — Ви не могли б із нею залишитися?

— Ну аякже, — відповіла Гелен.

— Уже не боїтеся? — пирхнула сестра Баркер. — І коли ж відбулася така зміна настрою?

— Просто раніше я поводилася нерозумно, — пояснила Гелен. — Може, через те, що трохи заморилась. Але тепер, коли ми точно знаємо, що маємо захищати, треба викинути з голови всі свої примхи.

Знову почуваючись упевнено, як раніше, вона ввійшла до синьої кімнати, сподіваючись на приязний прийом. Та, схоже, леді Воррен утратила до неї свій колишній інтерес.

— Хто там гупав так сильно? — спитала вона.

— У вас дуже гарний слух, — сказала Гелен, намагаючись придумати якесь правдоподібне пояснення.

— І зір, і слух, і нюх, і смак навіть кращі за твої, — відрізала леді Воррен. — От ти можеш пояснити мені різницю між недосмаженим біфштексом і біфштексом із кров’ю?

— Ні, — відповіла Гелен.

Наступне запитання зачепило менш приємну тему.

— А ти могла б поцілити прямо в око людині з рушниці? Ану кажи — хто там стукав і чому?

— То був поштар, — збрехала Гелен, виконуючи вказівку професора. — Як вам відомо, Оутса послали по новий балон кисню, а я була в той момент зайнята іншим, тому спершу ніхто не почув, як він стукав.

— Який безлад коїться в моєму домі! — розлютилася леді Воррен. — Чому ти так здивовано витріщилася на мене? Так, це й досі мій дім, він належить мені. Колись у мене слуги в лівреях ходили… Та ба — всі вони подалися геть, бо тут надто багато дерев…

Це жалісливе пхикання не було напускним, і Гелен збагнула, що минуле знову вхопило стару міцною хваткою.

Та навіть у той момент, коли вона співчувала цій доісторичній викопній істоті, леді Воррен переважала її гостротою фізичного сприйняття: вона зачула нечутні для Гелен кроки на сходах, і її очі засяяли від приємного передчуття.

Двері відчинилися навстіж, і до кімнати ввійшов професор.

Гелен із цікавістю помітила, як статевий інстинкт бере гору навіть тоді, коли людина перебуває на порозі смерті, бо ставлення леді Воррен до свого пасинка було зовсім інакшим, аніж ставлення до будь-якої жінки.

— Що, нарешті зволив-таки провідати мене? — вигукнула вона. — Сьогодні ти спізнився, Себастьяне.

— Прошу пробачення, мадре, — вибачився професор, і його висока, статечна постать зупинилася біля підніжжя ліжка в тіні синього балдахіна.

— Не йдіть, — прошепотів він, звертаючись до Гелен. — Я ненадовго.

— І пошта сьогодні чомусь спізнилася… — невимушено зауважила леді Воррен.

Професор зміркував миттєво, здогадавшись про обман, і повага, яку відчувала Гелен до інтелекту професора, зросла ще більше.

— Поштар затримався через бурю, — пояснив він.

— А чому ж він тоді не просунув листа в шпарину?

— Бо то був рекомендований лист.

— Гм-м-м. Дай мені цигарку, Себастьяне.

— Але ж ваше серце? Чи варто це робити?

— Моє серце не гірше, ніж воно було вчора, і на цвинтар я ще не збираюся. Цигарку!

Професор розкрив свій портсигар. Гелен спостерігала, як він схилився над ліжком, тримаючи пальцями запалений сірник. Полум’я освітило кістляву професорську руку та обличчя леді Воррен.

Гелен переконалася, що стара — досвідчений курець: перед тим як видихнути дим, вона з насолодою смакувала його.

— Які новини? — напористо спитала вона.

Своїм сухим голосом професор змалював їй загальну картину, яка нагадала Гелен передовицю з «Таймс», перекручену на м’ясорубці.

— Що ж, усі політики — телепні, — зазначила вона. — Чи були нові вбивства?

— З цим питанням зверніться краще до місіс Оутс, тут вона більше в курсі, ніж я, — відказав професор, збираючись іти. — Вибачте, мадре, я піду, бо маю багато роботи.

— Дивись не перепрацьовуй, — порадила леді Воррен. — У тебе очі мов у старого діда.

— Я не виспався, — сказав професор, кволо усміхнувшись. — І це ще м’яко кажучи. Насправді протягом минулої ночі я не заснув ані на хвилину. Та, мабуть, у якісь моменти я ненадовго відключався, бо мене будив бій годинника.

— Ти розумний чоловік, Себастьяне. А ці дурепи доглядальниці вдають, що прокидаються, як тільки з моєї голови одна-єдина волосина впаде, але насправді вони сплять як убиті. Я можу їздити у возику по кімнаті, але вони навіть не поворухнуться. І Бланш така сама. Задрімала під вечір у кріслі, але навідріз відмовляється це визнавати.

— У такому разі ви не зможете скористатися нею як алібі, — невимушено мовив професор.

Гелен намагалася збагнути, чому розмова між професором і його мачухою справила на неї неприємне враження. Коли вона заходила до синьої кімнати, їй щоразу здавалося, що тутешня атмосфера породжує в її мозку якісь отруйні клітини.

— А де Ньютон? — поцікавилася стара.

— Скоро прийде вас провідати.

— Він би краще поквапився. Скажи йому: життя таке коротке, що можна спізнитися на фінальну вечірню виставу під назвою «На добраніч!».

Професор підкреслено офіційно потис старій руку і побажав спокійного сну. Покликана його поглядом, Гелен вийшла разом із ним за двері.

— Коли сестра повернеться, ще раз нагадайте їй, щоб вона нічого не розповідала леді Воррен про те, що сталося сьогодні ввечері.

— Так, зрозуміло, — кивнула Гелен.

Коли вона повернулася, леді Воррен прискіпливо глянула на неї темними серпиками примружених очей.

— Ходи сюди, — сказала вона. — Нещодавно було скоєно ще одне вбивство. Тіло знайшли?

Розділ 16. Друга прогалина

Поки Гелен слухала стару, цілий табун підозр і страхів галопом пронісся в її голові. Леді Воррен говорила впевненим тоном, а не просто висловлювала навмання якісь здогадки. Вона явно щось знала, але недостатньо.

Та саме оця половинчастість інформації й налякала Гелен. Якби хто-небудь із тих, хто чув розповідь доктора Перрі, розказав леді Воррен про вбивство, то стара неодмінно знала б, що тіло вбитої знайдено в садку капітана Біна.

Із кола поінформованих слухачів випадала лише сестра Баркер. Але цей факт аж ніяк не набував якоїсь лиховісної значущості. За висловом професора, алібі сестри Баркер сумніву не підлягало: коли бідолаху Серідвен позбавляли життя, медсестра, підстрибуючи на ковбанях, їхала разом із Оутсом у старому автомобілі.

Однак якщо це саме вона повідомила пацієнтку про вбивство, то сестра Баркер мала у своєму розпорядженні якусь жахливу конкретну інформацію про плани вбивці та про його дії безпосередньо перед тим, як він скоїв злочин.

Коли леді Воррен ухопила її за руку, Гелен збагнула, що брехати безглуздо.

— Звідки ви знаєте? — спитала вона.

Стара промовчала. А потім хрипко скрикнула,

— Ага, значить, вони її знайшли! Значить, то поліція у двері стукала. Я так і знала… Розкажи мені все, що знаєш.

— То була Серідвен, — мовила Гелен. — Ви ж пам’ятаєте її? Це вона витирала пил у вас під ліжком, а вам не подобався запах її ніг. Її задушили в посадці під вечір, а потім перенесли в садок до капітана Біна. Це він її знайшов.

— Є якісь зачіпки?

— Є — одна. Вона відірвала краєчок шовкового шарфа вбивці.

— Досить… Іди геть, — наказала леді Воррен і натягла ковдру на голову, наче вона вже померла.

Побоюючись, що стара знову спробує її обдурити, Гелен сіла біля каміна, звідки могла спостерігати за ліжком. Хоча більший страх і поглинув менший, мов більший удав меншого удава, Гелен інстинктивно боялася обернутися до леді Воррен спиною.

Щоб угамувати нерви, вона стала подумки аналізувати ситуацію:

«Є родина Ворренів — четверо людей; є місіс Оутс, сестра Баркер, містер Райс і я. Загалом восьмеро. Більш ніж достатньо, щоб упоратися з чоловіком, навіть якщо, за словами професора, той надзвичайно кмітливий та хитрий».

Потім Гелен згадала про свою попередню роботу, коли працювала вихователькою в одного фінансиста. Маючи добру звукову пам’ять, вона прокрутила зауваження, котре він якось зробив своїй дружині: «Нам треба об’єднатися, як дві компанії об’єднуються в одну. Коли кожен має власний інтерес, це призводить до руйнації». Гелен подумала про болісні складнощі та гарячі пристрасті, котрі вирували в людському трикутнику, і її обличчя спохмурніло та посерйознішало. Воно б спохмурніло та посерйознішало ще більше, якби вона знала про те, що в тому трикутнику відбувалося насправді.

Від обмежень, що їх наклав на мешканців будинку професор, найбільше постраждав Стівен. Його дратували навіть не стільки зачинені вікна й замкнені двері, скільки Симона. Палкі погляди, які вона на нього кидала, приводили його в сум’яття, бо він добре пам’ятав, як його зробили в Оксфорді офірним цапом за роман, до котрого він не мав жодного стосунку.

Стівен пригадав, що коли та нещасна дівчина заверещала, то Ньютон першим прибіг визволяти її з халепи, в яку вона начебто потрапила. Професорський син, він завжди ставився прискіпливо й упереджено до Стівенових вчинків і думок, хоча Симона тільки й зробила, що посміла обережно висловити своє захоплення гарною зовнішністю Стівена.

Учитися до професора він пішов, щоб дошкулити Ньютону — щоб той постійно почувався винним і спокутував свою провину, але дуже швидко пожалкував про це імпульсивне рішення, коли молода подружня пара перебралася до «Вершини». Кинувши без кінця ходити туди-сюди по килиму, Стівен зупинився й звернувся до Ньютона:

— При всій моїй повазі до твого вельмишановного батька, Воррене, мушу сказати, що він не розуміє сучасної молоді і явно перегинає палицю. Наше покоління вже не боїться старших — ані живих, ані мертвих, ані тих, хто при смерті. Що мене дратує, так це сидіти під замком усією компанією, мов оселедці в діжці.

— А як на мене, то це просто чудесно, — замріяно мовила Симона. — Наче багато одружених пар зібралися в одній хатині через сильну заметіль. А коли заметіль скінчиться і вони вийдуть надвір, то буде цікаво поглянути, як ці пари змінилися.

Схоже, вона втратила будь-яке почуття пристойності й поїдала Стівена палким поглядом так, наче вони опинились удвох на безлюдному острові. Абсолютно розкута й невимушена, Симона немовби забула про присутність сторонніх. Наче вередлива дитина в магазині іграшок, вона ніяк не могла збагнути, чому її бажання заволодіти омріяною іграшкою не може здійснитися негайно і без жодних перешкод.

— Які в тебе плани, Стівене? — поцікавилася вона.

— Спершу, — відповів він, — мені треба провалити свій іспит.

— Гарну ж рекламу ти зробиш Шефу, — зауважив Ньютон.

— А після цього, — продовжив Стівен, — я, мабуть, подамся до Канади дерева рубати.

— У такому разі твого пса доведеться відправити до притулку, — нагадав Ньютон, презирливо скрививши рота.

— У такому разі я залишуся в Англії тільки для того, щоб втішити тебе, Воррене. А щонеділі, коли ти дріматимеш після обіду, я приходитиму попити чаю з Симоною.

Ньютон аж скривився від люті, а потім поглянув на годинник.

— Мушу йти до бабусі. Чи варто мені прохати тебе піти зі мною, Симоно? Просто щоб сказати бабусі «добраніч».

— Ні, не варто.

Увібравши голову в кістляві плечі, Ньютон похмуро поплентався геть із кімнати.

Коли він вийшов, Стівен інстинктивно рушив до дверей, але не встиг він до них дійти, як у нього на шляху постала Симона.

— Ні! — скрикнула вона. — Нікуди не ходи. Залишайся тут і розповідай… Ти розказував мені про свої плани, і, як на мене, вони абсолютно жалюгідні. Припустімо, ти маєш гроші — що б ти зробив у такому разі?

— «Припустімо»? — розсміявся Стівен. — Я зробив би те, що роблю завжди. Трохи повеселився б. Трохи поїздив би по світу. Подався б до Монте-Карло спробувати щастя в азартних іграх.

— А це дійсно цікаво?

— Ще б пак. Словами не передати.

— Я маю гроші.

— Що ж, я за тебе дуже радий, — відказав Стівен.

— Я теж за себе рада, бо маю змогу робити все, що забажаю. А ще гроші дають мені відчуття захищеності.

— Жодна жінка не має почуватися аж надто захищеною, — відповів Стівен, відчайдушно намагаючись усе звести на жарт. — Бо інакше вона буде легковажно ставитися до власної долі.

Та Симона наче не чула його. Підійшовши до Стівена, вона поклала руки йому на плечі.

— Стівене, — серйозно мовила вона. — Коли ти завтра поїдеш, то я поїду з тобою.

— Е ні, нікуди ти не поїдеш, люба, — швидко мовив він.

— Ні, поїду, — вперто повторила Симона. — Тому що я від тебе шаленію.

Стівен розпачливо облизав губи.

— Слухай сюди, — сказав він. — Ти сама себе накрутила й сама не знаєш, чого хочеш. У тебе марення. Ти навіть не розумієш, про що говориш. По-перше, у тебе, наскільки мені відомо, є чоловік на ім’я Ньютон.

— Він може зі мною розлучитися. Та мені й байдуже. Мені байдуже, навіть якщо він не розірве зі мною шлюб. Ми б із тобою чудово погуляли.

Стівен зиркнув крадькома на двері. Відчуття тривоги підштовхнуло його до брутальності.

— Мені до тебе байдуже, — сказав він.

Але відмова лише додала Симоні жаги.

— Скоро ти станеш до мене небайдужим, — впевнено мовила вона. — Ти просто дурний і скутий умовностями хлопчина.

Симона екзальтовано наблизила своє обличчя до обличчя Стівена й злегка розкрила губи в очікуванні поцілунку. Та він відштовхнув її від себе, і перша тінь сумніву набігла Симоні на очі.

— Тепер я точно знаю — у тебе є інша, — сказала вона.

Впавши у відчай, Стівен змушений був збрехати.

— Так, — підтвердив він. — Є і завжди була.

Реакція Симони на цю новину ошелешила Стівена, але водночас викликала в нього полегшення. Її обличчя втратило вигляд бездоганного й довершеного витвору мистецтва і враз спотворилося нестримною люттю.

— Ненавиджу тебе! — скрикнула вона, сама не своя від злості. — Щоб ти залишився без копійки в кишені й помер під парканом!

Симона вилетіла з кімнати й хряснула за собою дверима. Стівен увібрав повні легені повітря, полегшено зітхнув і перехрестився.

— Слава Ісусу, — з умисною побожністю мовив він.

Але інцидент не міг не стурбувати його. «Чи не задумала Симона якоїсь капосної помсти?» — подумав Стівен. Запевняючи себе, що не варто нариватися на ще одну неприємність, оскільки вранці наступного дня він усе одно мав поїхати назавжди, хлопець вирішив відволіктися від проблеми за допомогою цікавого детективного роману.

Та невдовзі Стівен відчув, як щось заважає йому зосередитися на читанні. Кілька разів він відривав очі від сторінки й прислухався. Крізь завивання буревію йому почулося слабеньке скигління, наче десь скавучав пес, який потрапив у біду.

Стівен закусив губу й спантеличено нахмурився. Попри свої заперечення, він розумів: заходи перестороги, що їх ужив професор, були, мабуть, вельми розсудливими, і тому вирішив дотримуватися їх до останнього пункту. Але ж професор казав про «чоловіка, жінку або дитину», а про «тварину» не сказав нічого.

Стівен спохмурнів ще більше, збагнувши, що постав перед нелегким вибором. Якщо це пастка, то чийсь лихий розум підмітив його слабину й свідомо намагається використати її.

«Мабуть, це Ньютон, — подумав він. — Намагається виманити мене надвір, щоб потім не пустити назад. Цей дурень гадає, що має захистити від мене свою дружину».

І знову крізь вітер пробилося слабке скавуління, яке підняло Стівена на ноги. Але, хвильку постоявши, він знову сів.

— Та біс із ним, — пробурмотів хлопець. — Не піду. Їм не вдасться надурити мене. Я ж не можу залишити наших жінок без захисту.

Узявши книжку, Стівен спробував зосередитися на читанні. Та друковані рядки перетворювалися перед його очима на безглуздий набір слів, бо він з острахом чекав, що скавуління повториться.

І воно почулося знову — жалісне й розпачливе, наче істота, яка плакала, вже втрачала сили. Не в змозі всидіти на місці, Стівен крадькома спустився у фоє й відімкнув двері. Коли він вистромив голову надвір, то вітер мало не відірвав йому вуха, але разом із тим він доніс гавкіт собаки.

То могла бути лише вміла імітація, проте в тому звуці було щось знайоме. Вражений несподіваною здогадкою, Стівен потихеньку замкнув двері й поквапився до своєї кімнати.

— Отто! — різко гукнув він, рвучко відчиняючи двері.

Але назустріч йому ніхто не вискочив. Ліжко було акуратно застелене, а кімната похапливо прибрана.

— Ах ви ж гидотні мерзотники! — мовив Стівен. — Вигнали його надвір. Тоді і я вимітаюся звідси.

Стиха матюкаючись, він швидко перевдягнувся в старий твідовий костюм, зав’язав на грубих черевиках шнурки і з торбою в руці спустився запасними сходами. Коли Стівен проходив через залу, його не бачив ніхто, але Гелен почула, як він грюкнув дверима.

Прихід Ньютона до бабці звільнив її від чергування, бо стара наказала їй вийти з кімнати. Хоча зазвичай Гелен у такий час уже спала, вона вирішила порушити власне правило й лягти пізніше.

Усі мешканці будинку були на ногах; зазвичай нудьга рано заганяла їх до спалень, але цього разу вони були надто збуджені й знервовані.

Місіс Оутс також мала б сидіти, не склепивши очей, і чекати на приїзд чоловіка, щоб упустити його всередину. Гелен теж захотілося посидіти з нею на той випадок, якщо місіс Оутс засне й не почує дзвінка. Тож, почувши грюк парадних дверей, вона хутко вискочила до фоє — якраз вчасно, щоб побачити, як Стівен іде в пітьму крізь скісні пасма дощу.

Коли на мокрому гравії доріжки блиснуло світло, він обернувся й виклично крикнув:

— Можеш замикати. Я не повернусь.

Гелен поспішно зачинила двері й позамикала всі засуви та замки.

— От і вшивайся геть, молодий розпуснику, — стиха мовила вона.

Та не встигла усмішка зійти з її вуст, як із кухні швидко з’явилася сестра Баркер.

— Що там за шум? — підозріло спитала вона.

— То містер Райс пішов, — відповіла Гелен.

— Куди?

— Він мені не сказав, але я вельми точно можу сказати, куди саме. Йому дуже хотілося сходити до «Бика», щоб розрахуватися з боргами та попрощатися.

Сестра Баркер гнівно блиснула глибоко посадженими очима.

— Він не послухався професора й поставив під загрозу нашу безпеку, — розлючено кинула вона. — З його боку це злочинна недбалість.

— Та не хвилюйтеся, все гаразд, — заспокоїла її Гелен. — Я відразу ж замкнула за ним двері. До того ж повертатися він не збирається.

Сестра Баркер саркастично розсміялася.

— Усе гаразд, кажете? — мовила вона. — А вам невтямки, що ми залишилися без наших двох найдужчих чоловіків?

Розділ 17. Коли сперечаються жінки

Гелен поглянула сестрі Баркер у вічі — і вжахнулася з того, що в них побачила: гнів, спричинений відходом Стівена, швидко змінився в них на дещо дуже схоже на задоволення, наче сестра була рада, що оборона будинку ослабла.

Згадавши, що їй відвели тут роль своєрідної приманки, Гелен сповнилася непокірливої гідності й готовності дати відсіч нападнику.

— Серед нас усе одно залишається двоє чоловіків, — відказала вона, — та п’ятеро жінок, і всі вони — міцні й дужі.

— Це ви «міцна й дужа»? — пирхнула сестра Баркер, зневажливо глянувши на Гелен із висоти свого зросту.

— Зате я молода.

— Так, молода. І вам буде так здаватися доти, доки ви раптом не виявите, що постаріли. А потім будете тужити за своєю молодістю.

Гелен роздратовано відкинула назад своє руде волосся.

— Мабуть, треба повідомити професора про містера Райса, — сказала вона.

— Ну аякже. Саме ви це й зробите.

— А чому я? — спитала Гелен.

— Тому що він чоловік.

— Послухайте, сестро, — мовила Гелен якомога доброзичливішим тоном, — гадаю, що сперечатися в нинішній ситуації безглуздо. Нам усім треба згуртуватися. Не треба покладатися лише на чоловіків. І я впевнена, що вам не хочеться, щоб наступною жертвою стала я. Для цього ви надто добросерда.

— Я не маю на вас зла, — запевнила її сестра Баркер приглушеним тоном.

— От і добре, — сказала Гелен. — Коли підете до леді Воррен, то скажіть, будь ласка, Ньютону про те, що сталось, і попросіть його, щоб він переказав це своєму батькові.

Сестра Баркер статечно кивнула й рушила сходами нагору. А Гелен залишилася стояти в залі, спостерігаючи, як доглядальниця в білому вбранні, поступово вивищуючись над нею, ступає сходинками в туфлях на пласкій підошві.

«При маленькому зрості можна носити туфлі на високих підборах, — подумала вона, задоволено глянувши на власні ноги. — Вона ходить мов чоловік».

Гелен помітила, що біла фігура сестри Баркер, майже розчинившись у півтемряві сходового майданчика, на якусь мить стала схожою на білу примару, яка постала з могили на сільському кладовищі. Ця галюцинація нагадала їй ще одне видіння, яке трапилося їй перед вечерею і яке неначе було самим утіленням зла.

«То, напевне, був професор, — заспокоїла Гелен себе. — А все решта мені просто наверзлося».

Та раптом їй пригадалась одна додаткова деталь. Професор начебто вийшов зі своєї спальні, тоді як їй здалося дещо інше: двері спершу прочинились, а потім швидко зачинились.

«Дивно, — подумала Гелен. — Професор не став би відчиняти двері, потім зачиняти й відразу ж відчиняти знову. Бо це не має сенсу».

Придивившись до майданчика, вона помітила, що двері професорської спальні розташовані біля дверей, що ведуть до запасних сходів. Мабуть, саме з цих дверей хтось і визирнув тоді, коли двері до професорської кімнати відчинялися. Цей «хтось» наче навмисне підгадав момент, хоча, найімовірніше, то був лише збіг обставин. Ця думка була абсурдною, але водночас такою бентежною, що Гелен прогнала її геть.

«Прокрастися до будинку не зміг би ніхто, — заспокоїла вона себе. — У той момент, коли задушили Серідвен, усе вже було замкнено… Але якщо припустити існування якогось потаємного входу, то в такому разі вбивця міг заскочити всередину з посадки й переховуватися на чорних сходах, де я його й побачила… Тільки то був не вбивця, а професор».

Попри заявлену неможливість для будь-кого проникнути до фортеці, Гелен почала ретельно пригадувати, а чи не з’явилася в обороні хоча б на хвилину якась прогалина. У глибині підсвідомості щось таки бентежило її… Щось забуте або ж непомічене.

Увесь той вечір Гелен поводилася хаотично, без звичної методичності — кидала незавершеною одну роботу й розпочинала іншу. Наприклад, вона так і не взялася до ремонту ручки у дверях спальні міс Воррен. Не встигла Гелен розібратися, з чого починати, як її перервав професор, і вона так і лишила інструменти на сходовому майданчику.

«Господарі можуть вирішити, що я неакуратна й забудькувата, — подумала вона. — Треба піднятись і знову спробувати відремонтувати оту ручку».

Та щойно це рішення промайнуло в її свідомості, як його затьмарила несподівана картина: сходами хутко спускався Ньютон, і його змарніле обличчя аж пашіло збудженням.

— Наскільки я розумію, вельмишановний пан Райс пішов від нас? — поцікавився він.

— Так, — відповіла Гелен. — Я саме була внизу, коли він пішов, і замкнула за ним двері.

— Чудово… Сподіваюся, він був сам?

— Я побачила його лише на під’їзній доріжці. Але було дуже темно, і щось розібрати вельми важко.

— І то так, — погодився Ньютон, блиснувши очима за скельцями окулярів. — Чи не могли б ви почекати тут хвилину-дві?

Гелен знала, що було в Ньютона на думці, коли той галопом помчав нагору. Вона посміхнулася з його безпідставного страху, знаючи, що коли б виявила нетактовність, то втримала б Ньютона від цього непотрібного й розпачливого кидка на другий поверх.

Через хвилину він уже збіг, стукочучи сходинками, донизу, умисно тримаючи напоказ чистий носовичок як здогадну причину його похапливої втечі й повернення.

— Моя дружина трохи занедужала, — кинув він невимушено. — Голова болить і таке інше. Чи не могли б ви поклопотатися про неї, коли матимете вільний час?

— Безумовно, — пообіцяла Гелен.

Ньютон вдячно усміхнувся їй, і його усмішка була несподівано такою щирою й хлопчачою, що Гелен зрозуміла секрет його популярності серед жіноцтва родини Воррен.

— Ми, Воррени, вимагаємо за свої гроші так багато! — сказав він. — Я дуже сподіваюся, що вам добре платять. Ви на це заслуговуєте… А тепер нам треба сповістити Шефа про те, що Райс пішов.

І знову марнославство Гелен було втішене, бо Ньютон попрохав її допомогти йому. І хоча вона й симпатизувала Стівену, все ж Ньютона вона поважала незрівнянно більше. Схоже, тієї ночі всі чоловіки прагнули її допомоги, і вона, замість критися в тіні, завжди була на передньому плані.

Утім, її взяли сюди на роботу не завдяки якимось видатним рисам, а головним чином для того, щоби прислужувати хазяям, тому за цих обставин вона визнала за краще не хизуватися виказаною довірою. Гелен навіть зраділа тій обставині, що сестра Баркер не бачила, як вона заходила до кабінету, оскільки особистий тріумф був не вартий погіршення стосунків із медсестрою.

Професор сидів, відкинувшись на спинку крісла й заплющивши очі — наче зосереджено про щось розмірковуючи. Коли Ньютон гукнув батька на ім’я, очі його розплющились, і в цей момент Гелен здалося, що професорові зіниці були химерно скляні й нерухомі.

Вочевидь, у Ньютона теж склалося таке враження.

— Ковтаєш квадронекс? — поцікавився він.

На зухвальство сина професор відповів суворим поглядом.

— Я несу відповідальність за фінансовий стан нашої родини, — зауважив він. — Тому я маю берегти свої сили заради тих, чий добробут залежить від мене. Сьогодні мені край треба хоча б трохи поспати… Ви щось хотіли мені сказати?

Коли професор слухав розповідь Ньютона, його губи стиснулися.

— Отже, Райс виступив проти моїх обмежень, — сказав він. — З цього молодого чоловіка може з часом вирости добропорядний громадянин, але боюся, що нині він є звичайнісіньким варваром.

— Радше він релікт доби палеоліту, — зауважив Ньютон.

— Ні, він був кремезним варваром, — нагадав йому батько. — Тепер, коли він пішов, нам із тобою, Ньютоне, побільшає роботи.

— Тобто не стільки нам, скільки мені, Шефе. Ти вже застарий, щоб упоратися з маніяком.

Гелен здогадалася, що це зауваження роздратувало професора.

— Мій мозок залишається до ваших послуг, — відказав він. — На жаль, своєму синові мені вдалося передати у спадок лише невелику його частину.

— Дякую, Шефе, за комплімент і за допомогу. Боюся, що знання формули отруйного газу тут навряд чи допоможе. Нам може допомогти лише груба сила.

Професор слабко посміхнувся.

— Мій зневажений тобою інтелект іще може виявитися козирною картою, — зазначив він. — Симона знає, що Райс пішов?

— Так, — відповів Ньютон і наїжачився, передчуваючи каверзу. — А що?

— Нічого. Сам розбирайся.

— У неї голова болить, — втрутилася в розмову Гелен. — Містер Воррен попрохав мене погледіти за нею.

Професор злегка скосив очі так, наче намагався зазирнути в якийсь освітлений куточок свого мозку.

— Чудова ідея, — зазначив він. — Але не забувайте, що моя невістка — особа надзвичайно темпераментна. Можна обережно впливати на неї, але краще не дратувати.

Сповнена почуття власної значущості, Гелен пішла нагору до червоної кімнати, трохи сумніваючись в успіху своєї місії. Зупинившись на мить біля дверей, вона почула приглушене хлипання. На її стук ніхто не відповів, тому Гелен увійшла без запрошення — і побачила, що Симона лежить долілиць на ліжку.

— Ой, а як же ваше прекрасне плаття! — вигукнула вона. — Ви ж його зіпсуєте.

Симона відірвала від ліжка заплакане обличчя.

— Я це плаття терпіти не можу! — скрикнула вона.

— Тоді зніміть його. У халаті вам буде комфортніше — це однозначно.

Симона вже звикла, щоб із нею панькалися, тому не стала заперечувати, коли Гелен стягла з неї через голову схоже на тісний чохол плаття.

Їй не відразу вдалося знайти йому заміну в гардеробі. Вигляд величезної кількості чудового вбрання викликав у Гелен отетерілу заздрість.

— Які ж у вас гарні речі, — мовила вона, несучи в руках легенький мереживний пеньюар, значно просторіший за зняте плаття.

— Який сенс одягати це шмаття, коли поруч немає мужчини, котрий міг би це поцінувати? — спитала Симона з гіркотою в голосі.

— У вас є чоловік, — нагадала їй Симона.

— Я ж сказала «мужчини», — роздратовано кинула Симона.

— Вам принести аспірину, щоб голова не боліла? — спитала Гелен, твердо вирішивши звести страждання Симони до суто фізіологічних причин.

— Не треба, — відповіла Симона. — Мені дійсно гидко, але річ не в тім. Я така нещасна!

— Чому? Ви ж маєте все! — вигукнула Гелен.

— Усе, але нічого з того, що мені потрібно… Усе моє життя виявилося суцільною пожертвою. Щоразу, коли мені щось потрібно, у мене його забирають…

Симона сіла на ліжку, підібгавши коліна до грудей, і це явно було прелюдією до довірливої розмови. Її макіяж був геть зруйнований, але буря пристрасті залишила неторкнутою лискучу, мов пластикову, зачіску, бо її волосся й досі блищало, як начищена чорна емаль.

— Стівен Райс із тобою фліртував? — спитала вона.

— Ні, — відповіла Гелен. — А якби й фліртував, то я все одно б вам не сказала. Романи слід тримати в таємниці.

— Але ж як, дорога моя? Як можна втримати їх у таємниці, коли люди ходять на бали, до ресторанів і таке інше. До того ж завжди є така слабка ланка, як чоловік.

— Я казала не про вас, — відповіла Гелен. — Ясна річ, я мала на увазі тільки себе.

— Себе? А в тебе є коханець?

— Звісно, — відказала без роздумів Гелен, пригадавши пророцтво доктора Перрі. — Вибачте, але мене більше цікавить власна персона, а не ви. Звісно, я знаю, що ваші фото мелькають у газетах і що ви в усіх на слуху. Але для мене ви — лишень представниця вельми поширеного типу жінок. Таких, як ви, я бачу на кожному кроці.

Не вірячи своїм вухам, Симона отетеріло витріщилася на Гелен, яку вона ледь помічала і яка відобразилася в її свідомості як хтось неясний і маленький, у фартуху та з вічним віником у руках. Та хоча Симона й була ошелешена такою претензією нікчемності на індивідуальність, це все одно не змогло відволікти її від основної теми.

— А яка твоя думка про Стівена? — спитала вона.

— Стівен мені подобається, — відповіла Гелен, — але, як на мене, він поганець. Йому не слід було кидати нас напризволяще в такій небезпечній ситуації.

— Кидати в небезпечній ситуації? — відгукнулася луною Симона, різко випроставшись.

— Так, він уже пішов. Назавжди. А ви хіба не знали?

Гелен вельми здивувалася тому ефекту, який новина про вчинок Стівена справила на Симону. Вона приголомшено сіла на край ліжка і міцно затиснула рота долонею.

— Куди він пішов? — стиха спитала вона.

Гелен вирішила будь-що розвіяти ілюзії Симони.

— До бару, — відповіла вона.

— Ти хочеш сказати — до тої жінки?

— Якщо ви маєте на увазі доньку хазяїна, — відповіла Гелен, — то так — він говорив про неї на кухні. Казав, що не може піти, не попрощавшись із нею.

Наступної ж миті вона пожалкувала про сказане, бо Симона вибухнула зливою сліз.

— Він пішов… — плакала вона. — Пішов до тої жінки… А я ж його так кохаю… Ти не розумієш. Це почуття випалює мене зсередини… Я мушу щось робити.

— Та не побивайтеся ви так за ним, — благально мовила Гелен. — Він того не вартий. Не опускайте себе до його рівня.

— Замовкни. І йди геть із моєї кімнати.

— Мені й самій не хочеться бути там, де мене не хочуть, — відважно мовила Гелен. — Але мені наказали не полишати вас.

Її слова викликали в Симони спалах шаленої люті.

— Он воно як! — скрикнула вона. — То тебе прислали сюди шпигувати за мною? Ти диви, які розумні! Що ж, подякуй їм від мого імені. Чому ж я сама про це раніше не подумала?!

— Що ви маєте на увазі? — нервово спитала Гелен.

— О, скоро побачите. Скоро самі побачите.

Охоплена тривогою, Гелен дивилася, як Симона носиться кімнатою, хапаючи свій одяг і похапцем одягаючись. Вона збагнула, що ситуація вийшла з-під контролю і їй вдасться хіба що уповільнити, але не відвернути катастрофу, що насувалася з неминучістю паровоза, який стрімко набирає хід.

Та коли Симона натягла на себе хутряне пальто, мовчати Гелен уже не могла.

— Куди це ви зібралися?! — суворо вигукнула вона.

— Куди?! Геть із цього будинку. Я не збираюся залишатися тут, щоб мене ображали й стежили за кожним моїм кроком. — Ухопивши жменю дорогих прикрас, Симона кинула їх у сумочку та обернулася до Гелен. — Я вирушаю до свого коханця. Передай професору, що сьогодні вночі мене вдома не буде.

— Ні, ви нікуди не підете, — заявила Гелен, хапаючи Симону за руки. — Стівену ви не потрібні.

Боротьба була короткою й відчайдушною, але Симона була сильнішою, а від розпачу вона геть сказилася. Не думаючи про наслідки, вона штурхонула Гелен із такою силою, що дівчина впала на підлогу.

Хоча Гелен і не забилася сильно, вона втратила час, приходячи до тями. Потираючи вдарену голову, вона почула, як у замку повернувся ключ, і збагнула, що стала полонянкою.

Розділ 18. Оборона слабне

Цей звук підняв Гелен на ноги, і вона кинулася до дверей, хоча й усвідомила, що вже запізно. Вона сіпала ручку й лупцювала кулаками панелі не тому, що сподівалася вибратися з кімнати, а щоб дати волю своїм почуттям.

Ситуація була принизливою, і її обурення не знало меж. Її штурхонули додолу, наче манекен на знімальному майданчику. А найгірше, що вона знову не виправдала довіри. Ця думка загострила її почуття відповідальності й змусила хутко метикувати — як же підняти на ноги мешканців будинку. Але Гелен не придумала нічого кращого, як скористатися дзвоником.

Та навіть тиснучи кнопку, Гелен уже знала, що на допомогу їй ніхто не прийде. Дзвоник продзеленчав у підвальній залі заспокійливим акомпанементом до мирного хропіння місіс Оутс. Навіть якби вона прокинулася, то все одно би принципово проігнорувала його, бо відповідати на дзвінки не входило до її обов’язків. У робочий час вона працювала так багато, що мусила заради самозахисту оберігати свій дорогоцінний відпочинок. Гелен пригадалося, що кожного разу, чуючи дзеленчання, місіс Оутс тицяла пальцем або на свого чоловіка, або на неї й приспівувала: «Дзень-дзелень, то дзвони пекла дзеленчать — тобі, а не мені».

Невдовзі стало зрозуміло, що місіс Оутс не збирається порушувати своє правило й цього разу. Гелен кинула штрикати кнопку і змирилася з тим, що їй доведеться чекати, причому невідомо скільки.

Спершу вона мала чим зайнятися, бо змогла нарешті задовольнити свою цікавість до гардеробу Симони та її косметики, зате ніяк не могла відновити своєї звичної цікавості до розслідування загадкових убивств. Кожна шовкова панчоха та кожна коробочка з пудрою нагадувала їй про Симону. Зараз вона продиралася крізь бурю, перетворивши сірник бажання на смолоскип пристрасті.

Гелен відтворила в уяві образ Симони. Ця жінка була породженням розкоші, нікчемною, від народження зіпсутою істеричкою, чия кожна примха задовольнялась, а кожне бажання вловлювалося заздалегідь. Вона жила під захистом скляної вітрини, щоб, не доведи Господи, реальне життя не війнуло на неї своїм крижаним подихом.

Але тепер на неї насувалося жахіття, бо скло розсипалося на друзки, залишивши Симону беззахисною перед лицем жорстокої реальності. Замість дбайливих рук, які забезпечували їй захист, вона побачить руки, які лиховісно тягнутимуться до її шиї. Симона кликатиме на поміч, але вперше в житті кликатиме марно — на допомогу їй не прийде ніхто.

Отака картина раз по раз спалахувала в уяві Гелен, коли вона думала над бідою, яку накликала сама на себе Симона. Хоча Гелен зробила все належне, але почуття провини її не покидало. Добираючи аргументи на свій захист, Гелен почала подумки відтворювати інцидент.

Коли ж вона почала це робити, в її свідомості знову постав бентежний спогад. Цього разу це була звукова ілюзія. Гелен була абсолютно впевнена, що почула клацання замка одночасно з торохтінням туфель Симони, яка шалено мчала сходами вниз.

— Мене замкнув хтось інший, — прошепотіла вона. — Але хто? І навіщо?

На думку їй спало одне: можливо, сестра Баркер на звуки сварки вийшла на майданчик. Якщо вона зрозуміла, що трапилося, то, спонукана заздрістю, могла й замкнути Гелен у кімнаті, щоб продемонструвати її недбалість і некомпетентність.

Раптом Гелен осяяло спізніле натхнення: місіс Оутс якось сказала їй, що всі двері в будинку «Вершина» мали однакові замки. Отже, ключ Ньютона від убиральні мав би підійти і до замка спальні.

Гелен довелося докласти зусиль, щоб витягти той ключ зі шпарини, бо він уже встиг заіржавіти від тривалого невикористання. Після нещодавнього дослідження кімнати вона вже знала, де тут олійка для волосся, якою користувався Ньютон. Але перш ніж змастити ключ, Гелен вирішила перевірити, чи підходить він до замка.

Вона натиснула на дверну ручку, під тиском її пальців ручка крутнулась — і двері прочинилися. Гелен отетеріло задивилася на безлюдний сходовий майданчик.

— Оце так! — ошелешено мовила вона.

Поставши перед перспективою впасти в неласку, Гелен кинулася вниз, щоб підняти тривогу. Хоча той факт, що хтось із неї зле пожартував, жодному сумніву не підлягав, вона чудово розуміла, що довести це роботодавцям буде неможливо. Тому Гелен вирішила, що мудріше прийняти будь-яке звинувачення та промовчати, аби тільки не довелося пояснювати. Коли вона випалила новину про втечу Симони, родина Ворренів ураз постала єдиним міцним фронтом, щоб урятувати ситуацію.

Коли професор, міс Воррен і Ньютон поглянули одне на одного, їхня схожість стала ще очевиднішою. М’язи на їхніх витончених і надзвичайно породистих обличчях конвульсивно заворушилися, мов сталеві щелепи капкана, видаючи шаленство емоцій та силу самовладання. Хоча високий голос Ньютона й зривався час від часу на вереск, його поведінка залишалася такою стриманою, наче предметом обговорення була погода.

— Отже, міс Кейпел, ви кажете, що вона подалася до «Бика», щоб зустрітися там із Райсом? — спитав професор.

— Так, — відповіла Гелен, уникаючи погляду Ньютона. — Я боролася з нею, але…

— Так, так, зрозуміло. Питання ось у чім, Ньютоне: хто піде за нею — ти чи я.

— Я піду, — відказав Ньютон.

— Ні, мій любий, — заперечила міс Воррен. — Ти молодший. А твій батько має більше авторитету. Твоє місце тут.

— Тобі ніщо не загрожує, — відповів Ньютон. — А Симоні загрожує страшна небезпека.

Професор поклав руку синові на плече, щоб угамувати його, і Гелен помітила, як легенько тремтіли його тонкі вузлуваті пальці.

— Я розумію твої почуття, Ньютоне, — сказав він. — Але гадаю, що в таку негоду маніяк навряд чи вештається десь поблизу. Якщо він не у себе вдома, то, напевне, ховається від дощу в якомусь хліву. Тому я впевнений, що Симона зможе безпечно дістатися до бару.

— Яка чудова перспектива, — зазначив Ньютон, прикусивши губу. — Уже одне це є підставою для того, щоб я, як її чоловік, теж там був.

— Може, ти й маєш рацію. Але спершу нам слід обговорити нашу лінію поведінки. Нам не потрібен скандал.

— Я не збираюся розлучатися із Симоною, — мовив Ньютон надтріснутим голосом. — Я лише хочу забрати її від отого… від Райса.

— Як на мене, то з боку Райса їй не загрожує нічого, — зауважив професор. — Бо цей хлопець в амурних справах явно не новачок.

— Він замкнув оту бідолашну дівчину у своїй кімнаті в Оксфорді, — запально кинув Ньютон.

— Не забувай, сину, що я свого часу теж був студентом. Такі епізоди можна підлаштувати навмисне. Я завжди з недовірою ставився до того звинувачення. А тепер забудьмо про Райса. Питання ось у чім: як ми пояснимо той факт, що Симона чкурнула крізь дощ до сільського шинку?

— Напад безумства, спричинений нервовим зривом, — підказала міс Воррен. — А нервовий зрив стався через звістку про вбивство.

Професор схвально кивнув.

— Боюся, вам обом доведеться пробути в барі всю ніч, — сказав він. Власного транспортного засобу вони не мають, а Симона не захоче повертатися додому пішки під дощем.

— Чи не міг би ти, Ньютоне, повернутися відразу ж після того, як усе поясниш і з’ясуєш стосунки з Симоною? — спитала міс Воррен.

— Повернутися, залишивши її під опікою Райса? Чудова думка… Та ви не переймайтеся, тьотю. Чекайте нас завтра вранці.

Коли Ньютон пішов і Гелен замкнула за ним двері, на неї знову накотило болісне відчуття самотності. У ту мить, коли Ньютон вийшов із будинку й рушив доріжкою, виставивши голову вперед так, наче намагався буцатися з буревієм, крізь прочинені двері стало видно шматок хаосу, перемежованого стрічками косого дощу, які закручувалися довкола стовпа з електричною лампочкою.

Після цієї швидкоплинної картини розгулу водної стихії атмосфера в залі здавалася застійною й затхлою, немовби переповненою жіночим началом. Зі зменшенням кількості чоловіків із неї, здавалося, зникла вся енергія й відчуття чоловічої сили. Так, залишався професор, але він, схоже, був геть виснажений надмірним тягарем відповідальності.

— Містерові Райсу доведеться повернутися завтра по свого собаку, — мовила міс Воррен.

Обличчя Гелен умить просвітліло.

— Може, відпустимо його, щоб він міг гуляти по будинку?

На обличчі міс Воррен відбилася невпевненість.

— Я боюся всіх собак і не люблю їх, — сказала вона. — Утім, це створіння може стати нашим захисником.

— Я звична до собак, — сказала їй Гелен. — Можна я нагодую його, а потім приведу з собою?

— Його вже нагодувала місіс Оутс перед тим, як я відвела його в гараж, — відповіла міс Воррен і запитально поглянула на свого брата. — Може, Себастьяне, ти його сам приведеш?

Гелен нашорошила вуха — ось і розкрилася таємниця отих незрозумілих звуків на запасних сходах. Потайливість місіс Оутс стала ще одним доказом її вірності своїм хазяям.

Професор глянув на сестру, і слабка усмішка торкнулася його вуст.

— Це так схоже на тебе, моя люба Бланш, — стиха мовив він. — Двері в гараж відімкнені?

— Замкнені. Ключ у мене нагорі.

Поки вони чекали на повернення міс Воррен, Гелен намагалася подолати свій страх перед професором. Немов кицька, яка роздивляється незнайомий предмет, а потім відстрибує вбік, вона не встояла проти спокуси дослідити його розум.

— Я захоплена силою характеру міс Воррен: боїться собак, а все ж пішла, — мовила Гелен і враз поспішила прикритися класичною аналогією: — Лорд Робертс, до речі, боявся котів.

— Ні, моя сестра не боїться собак у тому розумінні, про яке говорите ви, — пояснив професор. — Тобто не боїться, що собака її вкусить або вчинить щось таке. Просто вона усвідомлює небезпеку бактеріальної інфекції від паразитів тварин.

Гелен щосили намагалася протистояти його потужному інтелекту.

— Я знаю, — сказала вона. — Нас оточують мільйони всіляких мікробів. Їх достатньо, щоб знищити всіх людей на планеті. Але, наскільки мені відомо, існують корисні мікроби, які воюють із мікробами шкідливими.

Професору не вдалося за усмішкою приховати свою зневагу.

— Так само, як ваші добрі янголи воюють із демонами? — спитав він. — Може, трохи й воюють, але в тваринному царстві добро не перемагає, як у тій казці, в яку ви вірите.

Хоча нервозність і заважала їй говорити, Гелен наполягала на своєму:

— Якби шкідливі мікроби були такими всесильними, — відказала вона, — то ми всі вже давно повмирали б.

— А ми й так скоро всі повмираємо. Довголіття — явище відносно рідкісне, і більшість людей помирають молодими. Згадайте про дитячу смертність, за допомогою якої природа вирішує проблему надміру населення. На жаль, медицина певною мірою втрутилася в добрі наміри матінки-природи, але смерть усе одно перемагає.

Зачарована сардонічним блиском в очах науковця, Гелен не насмілилася продовжити дискусію. Вона усвідомлювала його перевагу, хоча серце її протестувало проти такого грубого матеріалістичного погляду на світ.

— А якою конкретно науковою темою займається міс Воррен? — сором’язливо поцікавилася вона.

— Різними темами. Відповідно діапазон її бачення відмінний від вашого. Ви бачите очима, а вона — крізь мікроскоп. І бачить ті жахіття, котрих не помічаєте ви.

Гелен сподобалося, як професор навів глянець на недосконалості своєї сестри. Як тіні на морській поверхні засвідчують присутність скель, так і дрібниці засвідчують риси людської вдачі.

Принаймні професор був абсолютно щирим і послідовним у своєму атеїзмі.

— Як цікаво, — чемно мовила Гелен.

— Моя сестра — натура надто чутлива, щоб тісно спілкуватися із зовнішнім світом, — вів далі професор, — однак нерви в неї залізні. Під час війни вона виконувала на фронті дуже важливу роботу, котра щоденно підточувала її сили. Одначе вона жодного разу не виказала слабкості й насамкінець заслужила чудову характеристику. Це і є однією з причин, чому вона наполягає, щоб у цьому домі панувала цілковита тверезість: вона страшенно боїться свинства й тваринної жорстокості.

— Гадаю, що вона має рацію, — погодилася Гелен.

— Так, має. Особливо з огляду на те, що, як ви, мабуть, уже помітили, моя сестра страждає на дефект гіпофізу.

Гелен не зрозуміла його натяку і тому з іще більшою повагою поглянула на міс Воррен, коли та спустилася сходами. Мовчки подавши братові ключ, вона пішла до бібліотеки.

— Будь ласка, замкніть за мною двері, — сказав професор, — і побудьте тут, щоб впустити мене назад.

Чекати в порожньому й тихому залі було лячнувато й самотньо. Ані звуку бадьорих молодих голосів, ані музики з радіо.

«Слава Богу, скоро в мене буде пес», — подумала Гелен.

Але їй не судилося мати бодай цю втіху. Коли згодом, попередньо постукавши в двері, до фоє разом із поривом вітру залетів професор, то собаки з ним не виявилося.

— Райс виконав свою погрозу, — сказав він. — Замок із гаражних дверей зірвано, а пса немає.

Знімаючи плащ, із якого капала вода, він пішов до себе в кабінет.

Почуваючись усіма покинутою та нещасною, Гелен насмілилася вторгнутись у царину приватного життя місіс Оутс. Кілька разів постукала вона в кухонні двері, але безрезультатно, хоча крізь матові скляні панелі у дверях проблискувало світло.

Гелен уже була збиралася піти, як раптом аж підскочила від несподіванки, почувши чийсь грубий голос:

— Заходь, моя люба.

Незважаючи на таке добросерде запрошення, Гелен увійшла до кухні злякана, при цьому не знаючи, чого боятися.

Місіс Оутс сиділа, осунувшись у кріслі, наче лантух з картоплею, а на її червоному обличчі розпливлася дурнувата посмішка. Попри свою недосвідченість, Гелен збагнула, що це вже зовсім лихо. Ще один охоронець здався, і ще одна опора не витримала: місіс Оутс була п’яна.

Розділ 19. Напідпитку

Коли Гелен поглянула на місіс Оутс, їй здалося, що це якийсь бридкий, кошмарний сон. За якихось кілька годин усе змінилося. Неможливо було повірити, що це — та сама веселенька й чепурненька кухня, де вона ще недавно пила чай.

Тепер кухня була не лише незатишною й неприбраною, а й дійсно темнішою, бо її вже не освітлював вогонь, який ще недавно весело стрибав у каміні. Голий стіл був усипаний крихтами хліба і яєчною шкаралупою. Навіть рудий кіт — і той проміняв свій килимок на спокій і затишок безлюдної вітальні.

Але найгіршого перевтілення зазнала місіс Оутс. Вона і так була жінкою щонайменше невродливою, а тепер втратила притаманний їй вираз обличчя, який дещо компенсував брак краси. Її очі більше не світилися відданістю й вірністю, а характерні зморшки на лиці наче розтанули й перетворилися на дурнувату посмішку. Коли Гелен виклала їй останній «випуск новин», місіс Оутс сприйняла його з такою байдужістю, що дівчина засумнівалась, чи дійсно та усвідомила факт повального дезертирства чоловічої половини будинку.

«Жінки не здатні напиватися, зберігаючи при цьому пристойність і солідність», — подумала вона.

Гелен раптом вразила думка, що в цій конкретній справі чоловіки мають беззаперечну перевагу. Жінки компенсують цю ваду досягненнями в інших галузях, але якщо чоловік напідпитку може бути цікавим і веселим, то п’яна жінка просто перетворюється на розбещену свинюку.

Та попри огиду, яку викликало в неї негарне й розчервоніле обличчя місіс Оутс, Гелен збагнула, що та ще не геть п’яна. А оскільки катастрофа була не цілковитою, то зберігалася можливість апелювати до притаманного місіс Оутс почуття обов’язку й таким чином хоч трохи повернути її до тями.

— Ви, мабуть, пили за моє здоров’я? — спитала Гелен.

На обличчі місіс Оутс з’явився перебільшений вираз ображеної невинності.

— Ти що, жартуєш? Ну, буває, можу за власні гроші пива собі дозволити. Але чогось міцнішого — ані краплини.

— Дивно, — мовила Гелен, принюхуючись. — Мені здалося, що я чую запах бренді.

— Та то, мабуть, медсестра надихала перегаром. Була тут недавно, нишпорила скрізь.

Гелен вирішила вдатися до хитрощів.

— Яка прикрість! — зітхнула вона з удаваною скрушністю. — Я й сама залюбки чарчину хильнула б — щоб збадьоритися після важкого дня.

Вона помітила, як на розпашілому обличчі місіс Оутс відобразився внутрішній конфлікт — вроджена доброта боролася в ній з обачливістю й жадібністю. Та насамкінець щедрість узяла гору.

— Хочеш — хильни, бідолашна крихітко, — мовила вона і, нахилившись і запустивши руку під свою спідницю, видобула звідти пляшку бренді й тріумфально поставила її на стіл.

— Причащайся, — гостинно запросила місіс Оутс. — Там, звідки я її взяла, ще багато пляшок.

— І де ж ви її взяли? — спитала Гелен.

— У винному льосі, коли хазяїн пішов поглянути на термо… мо… мо…

Поки місіс Оутс боролася з непокірливим словом, виявляючи при цьому рештки своєї бульдожої чіпкості, притаманної їй у тверезому стані, Гелен простягла руку до пляшки.

— Ви майже половину вже випили, — зазначила вона. — Чи не краще залишити решту на завтра?

— Ні, — вкрай серйозно відказала місіс Оутс. — Я не сьорбаю наперстками. Я п’ю ковтками. І завжди допиваю пляшку, нічого не лишаючи на завтра.

— Але ж ви геть сп’янієте, і міс Воррен вижене вас із роботи.

— А от і не вижене. Таке вже було зі мною раніше. Хазяїн просто сказав сестрі, що їй треба прибрати спокусу якнайдалі від мене й не залишити мені жодного шансу напитися знову.

Гелен слухала її зі спантеличеною огидою картяра, який сплутав звичайну шістку з козирним тузом. Стало ясно, що такий важливий стимул, як страх перед наслідками, не має на місіс Оутс ані найменшого впливу.

Зрозуміло також, що місіс Оутс мало переймається власним майбутнім, бо родина Ворренів прощає їй коники, котрі вона зрідка викидає, оскільки тут її надто цінують як робітницю.

— Але все ж залиште трохи на чорний день, — наполягла Гелен, коли пальці жінки зімкнулися на горлі пляшки.

— Ага — щоб Оутс знайшов? Та нізащо! Він неодмінно дізнається, що я випила, і тоді прискіпливо слідкуватиме за мною. Ні. Я сховаю пляшку в єдиному дійсно надійному місці.

— Як же вашому чоловіку не пощастило, що йому довелося їхати, — нетактовно зауважила Гелен. — І чому це сталося саме цієї ночі?

Місіс Оутс верескливо розсміялася.

— Тому що мені так схотілося, — каркнула вона задоволеним голосом. — Я понесла пудинг до спальні саме тоді, коли медсестра мала порати її світлість леді Воррен. А потім узяла й трохи повернула кришку балона з киснем, коли ставила тарілку на стіл.

— Навіщо ж ви це зробили? — вжахнулася Гелен.

— Через тебе. Ти ж сказала, що кисень — то її життя. Але якби цей трюк не спрацював, то я б усе одно вигадала якийсь інший спосіб спекатись Оутса.

Відчуття кошмару знову накотило на Гелен, коли вона, сидячи навпроти місіс Оутс, побачила, як та хильнула ще. Їй уже почало здаватися, що проти неї існує якась змова, але, обміркувавши причини й наслідки, вона не виявила жодних ознак зловмисного людського втручання.

Нічого дивного в тім, що місіс Оутс має таку ваду, як жага до спиртного, і цілком природно, що її чоловік намагається стримувати її. Також цілком природно, що місіс Оутс, спонукувана своєю жагою, мусить виявляти неабияку кмітливість, щоб він їй не заважав.

Ця сама логіка годилася й для пояснення причин, через які молоді люди полишили будинок. Стівен Райс віддано любив свого собаку і розгнівався, коли того викрали й замкнули в гаражі, а Симона теж поводилася цілком нормально — як поводиться зіпсута невротична дівчина, чиї бажання не задовольнили. І професор теж не міг чинити інакше, коли наказав Ньютону піти за його дружиною.

Звісно, були деякі прикрі нюанси, котрі відіграли роль важелів, що урухомили машинерію подій.

По-перше, таким нюансом було те, що Стівен привів пса до своєї кімнати, а ще прикрішою виявилась обставина, що міс Воррен упереджено ставиться до тварин. Необачність професора також була цілком зрозумілою: звідки він міг знати, що місіс Оутс вистачить нахабства поцупити пляшку бренді в нього з-під носа?

Гелен мусила визнати, що й сама доклалася до цих неочікуваних наслідків. Це вона спонукала доктора Перрі перебільшити серйозність стану леді Воррен, а її зауваження про кисневий балон підштовхнуло місіс Оутс до божевільного кроку.

Та навіть після того, як Гелен розклала всі аргументи по поличках, їй було лячно. Щось насувалося на неї, і Гелен відчувала повільний, але невпинний плин подій, котрі вона не мала сили зіштовхнути з їхнього курсу.

Цю низку випадковостей не міг спричинити один лише сліпий шанс. Надто вже впорядкованим і гладеньким був перебіг подій. Надто вже узгоджено в часі вони відбувалися, неначе їх скеровував чийсь мозок.

Вигляд місіс Оутс, яка з кмітливої та розважливої жінки повільно перетворювалася на дурнувату п’яницю, гостро вразив Гелен і підштовхнув до відчайдушного кроку.

— Ану віддайте її мені! — скрикнула вона, хапаючи пляшку. — Як вам не соромно!

Свою помилку Гелен усвідомила швидко — місіс Оутс ураз напустилася на неї з несамовитою люттю.

— Віддай, кажу тобі! — заволала вона.

Гелен спробувала була видати свої дії за жарт і почала бігати кухнею, уникаючи місіс Оутс, а та намагалася її наздогнати.

— Не робіть дурниць, — гукнула дівчина, притискаючи пляшку до грудей. — Візьміть себе в руки.

Врешті червонопика та захекана місіс Оутс загнала її в куток, вирвала з рук пляшку й ляснула по щоці. Від сильного удару дівчина заточилась, а жінка схопила її за плечі й буквально викинула з кухні.

— Геть звідсіля! — промимрила вона, гримнувши дверима. — І не здумай більше сюди заходити.

Гелен була навіть рада, що її виштовхали, бо збагнула, що їй треба пошукати собі нових союзників. Соромлячись іти до професора, вона пішла натомість до бібліотеки. Міс Воррен, яка, скоцюрбившись, сиділа над книжкою, була явно незадоволена її появою.

— Сподіваюся, міс Кейпел, що ви прийшли не для того, щоб турбувати мене через якусь дрібницю, — мовила вона.

— Ні, це не дрібниця, це важливо, — відповіла Гелен. — Місіс Оутс напилася як чіп.

Міс Воррен роздратовано гмикнула й поглянула на годинник.

— Не варто перейматися, — спокійно сказала вона. — Вона проспиться і завтра виконуватиме свої хатні обов’язки, як і зазвичай.

— Але вона ще не зовсім відключилася, — наполягала Гелен. — Якщо ви поговорите з нею зараз, то її ще можна буде зупинити.

— Чого я однозначно не збираюся робити, так це сперечатися з підпилою жінкою, — відказала міс Воррен. — А робота, яку виконує зараз мій брат, є надто важливою, щоб його турбувати. Якщо вам не забракне розважливості, то ви не станете йому заважати… До того ж таке вже траплялося раніше.

Міс Воррен знову втупилась у книжку, даючи зрозуміти, що розмову закінчено.

Розпачлива й нещасна, Гелен попленталася до зали. Однак коли її погляд упав на телефон, упевненість у своїх силах знову повернулася до неї.

«Зараз зателефоную до “Бика”, — вирішила вона. — Треба дізнатися, чи з Симоною все гаразд. А потім подзвоню доктору Перрі».

Знявши слухавку, Гелен раптом відчула гострий дотик тривожної невідомості. Мабуть, у таку страшну негоду телефонні стовпи падали від вітру по всій країні, мов сірники. За останній час накопичилося багацько лиховісного, тому Гелен була майже впевнена, що телефонний зв’язок уже перервався.

Та, на її радісний подив, вона почула гудок, а потім голос телефоністки, яка спитала номер. Через короткий інтервал знову почувся голос із сильним валлійським акцентом, який повідомив, що на дроті містер Вільямс, власник пабу «Бик».

У відповідь на запитання Гелен містер Вільямс поінформував її, що містер Ньютон і його місіс прийшли до готелю й зупинилися там переночувати. Він додав також, що містер Райс пішов разом зі своїм собакою, щойно вони прийшли, — мабуть, для того, щоб звільнити місце для дами.

— А куди він пішов? — поцікавилася Гелен.

— До священника. Сказав, що священник його знає і пустить переночувати, бо, як і він, любить собак.

Збагнувши, що тепер вона може сказати на своє виправдання, що дізнавалася про Ньютона й Симону (на той випадок, якщо професор чи міс Воррен застукають її біля телефона), Гелен знайшла в довіднику номер доктора Перрі. Невдовзі вона почула його голос, у якому лунала втома й не чулось особливого ентузіазму.

— Тільки не кажіть мені, що в старої трапився напад. Майте милосердя — я тільки-но сів вечеряти.

— Але мені потрібна порада, — сказала Гелен. — А окрім вас, мені немає до кого звернутися.

Наприкінці своєї розповіді вона відчула, що не спромоглася переконати навіть себе в тому, що ситуація вкрай серйозна. Усі її тривоги здавалися дріб’язковими й надуманими, і Гелен не сумнівалася, що таке саме враження склалося й у доктора Перрі.

— Я розумію, що події ринули на вас, мов лавина, — сказав лікар. — Але тут ви нічим не зможете зарадити. А з місіс Оутс більше не сваріться.

— Але ж мені конче потрібно протверезити її, — благально заперечила Гелен. — Бо ж так самотньо…

— Вам страшно?

— Н-ні, — заперечила Гелен.

— Бо якщо страшно, то я приїду негайно.

Як він і сподівався, Гелен відмовилася від його пропозиції. Доктор Перрі був голодний, промоклий і страшенно втомлений; і хоча він був чоловіком, здатним до співчуття, та все ж на той конкретний момент можливість посидіти біля каміна й викурити люльку принаджувала його значно більше, аніж найгарніші у світі жіночі очі.

— Я розумію, що стирчати в таку негоду в будинку, схожому на сторожову вежу, — заняття не надто приємне, — мовив він. — Моліться, щоб він не завалився від вітру. Ясна річ, цього вечора ви пережили сильне потрясіння, а тепер, коли всі вас покинули, вам дуже самотньо. Утім, вас там залишилася пристойна кількість. Замкніться, і вам не буде чого боятися.

— Гаразд, — погодилася Гелен — і аж підстрибнула від страху, почувши якийсь шалений тріскіт за однією із закритих віконницями шибок.

— Якби ви зараз лягли спати й замкнули двері, то чи змогли б заснути в такий буревій? — поцікавився лікар.

— Навряд чи. Моя кімната — на горішньому поверсі, і її гойдає, наче колиску.

— У такому разі підтримуйте вогонь у вітальні і спробуйте поспати там. Навряд чи вітер сильно докучатиме вам у вітальні. Не встигнете ви очей склепити, як настане ранок.

— А вранці все виглядає зовсім інакше, — погодилася Гелен.

Легко бути сміливою, коли у твоїх вухах звучить бадьорий голос доктора Перрі.

— Не забувайте, — сказав він, — якщо вам стане страшно — зателефонуйте мені, і я приїду.

Підбадьорена такою обіцянкою, Гелен поклала слухавку. Та коли вона роззирнулася довкола, окинувши поглядом залу, від її впевненості й слід прохолов. Будинок неначе хитався від вітру, а ніч повнилася всілякими звуками. У димарі ревів чийсь басовитий голос, і Гелен уже почало здаватися, що вона навіть може розібрати окремі слова. Відчуваючи, що навіть поганий прийом буде кращим за самотність, вона знову пішла на кухню. На її превелике полегшення, місіс Оутс зустріла її радісною усмішкою. Її обличчя почервоніло ще більше, а бренді в пляшці поменшало.

«Мушу намагатися не дратувати її», — подумала Гелен, сідаючи біля місіс Оутс і фамільярно поплескуючи її коліно.

— Стара, ми ж друзі, — мовила вона. — Еге ж?

— Авжеж, — погодилася місіс Оутс. — Мій чоловік сказав: «Дбай про маленьку міс». Оце були його останні слова перед тим, як його покликали й відрядили по балон. «Дбай про маленьку міс».

— Ой, не кажіть так, наче він помер, — зойкнула Гелен.

Погладжуючи руку місіс Оутс, вона заговорила з нею переконливим тоном.

— А як же ви зможете про мене дбати, якщо ви п’яні?

— Я не п’яна, — заперечила місіс Оутс. — Я можу по шнурочку пройти. І я готова огріти дрючком по голові кожного, хто насмілиться хоч пальцем зачепити маленьку міс.

Вона встала і, ледь помітно погойдуючись, пройшлася кімнатою, гамселячи кулаками повітря й лупцюючи уявних ворогів із таким заповзяттям, що в Гелен відлягло від серця.

«От якби втримати її хоча б у такому стані, — подумала вона. — Ця жінка дасть фору будь-якому чоловікові».

Нарешті місіс Оутс захекано зупинилася — під оплески Гелен.

— Я тут сиділа собі та й думала, — мовила вона. — Думала й непокоїлася через оту медсестру. Чому вона розмовляє так, наче рот у неї повен хлібних крихт? У чім тут секрет?

— Не знаю, — відповіла Гелен.

— Зате я знаю, — запевнила місіс Оутс. — Тому що голос у неї напускний. Будьте певні: її власний голос звучить інакше, як і в бабці нагорі. І хода в неї також не своя, наче вона постійно нагадує собі не ступати так, немов вона жуків чавить. Ну, що ти на це скажеш?

— А ви що на це скажете? — перепитала Гелен, відчувши на спині неприємний холодок.

— Ось що я скажу: може, вона зовсім не жінка, як ми з вами. Можливо, він…

Раптом місіс Оутс замовкла й широко розплющила очі. Гелен обернулася й побачила на порозі сестру Баркер.

Розділ 20. Туалет леді

Під прискіпливим поглядом сестри Баркер Гелен охнула й зіщулилася.

Ще ніколи не доводилося їй бачити стільки неприхованої ненависті в людських очах.

Було абсолютно очевидно, що медсестра підслухала щойно сказане, але Гелен зробила кволу спробу викрутитися з неприємної ситуації.

— Ми тут щойно говорили про леді Воррен, — пояснила вона. — Така незвичайна жінка, еге ж?

Та сестра Баркер з ходу відкинула її хитрий виверт. У загрозливій тиші пройшла вона до кухонної плити й ухопила чайник.

— Гарячої води немає, — констатувала вона.

— Вибачте, але плита вже згасла, — пояснила Гелен замість місіс Оутс. — Якщо ви почекаєте кілька хвилин, то я нагрію води в себе на спиртівці.

— Не треба мені вашої допомоги, — відказала сестра Баркер. — Я все роблю сама. І завжди доводжу роботу до кінця.

Ці слова самі по собі були безневинними, але медсестра промовила їх зі зловісною вагомістю визначеної мети. З тою самою лиховісною значущістю поглянула вона спершу на пляшку, що стояла на столі, а потім на місіс Оутс, яка сиділа, осунувшись у кріслі, мов лантух із вівсом.

— Ага, бренді, — зазначила сестра Баркер. — У домі, де всі тверезники.

Тієї ж миті місіс Оутс виклично підняла свою склянку.

— Ваше здоров’я, сестро, — швидко проказала вона. — Нехай вам віддячиться так, як ви бажаєте іншим.

Сестра Баркер коротко хихикнула.

— Еге ж бо, — мовила вона. — Бачу, невдовзі ви станете моєю пацієнткою. Що ж, я знаю, як обходитися з такими, як ви.

І перш ніж місіс Оутс устигла дати їй відсіч, медсестра вийшла з кімнати.

— Тьху, — пирхнула місіс Оутс, заповзято принюхуючись, — який огидний запах. Краще б вона не жартувала зі мною й не ображала, інакше схопить від мене запотиличника… Їй не вдасться мене залякати.

— Залякати? — відлунила Гелен. — До речі, а як нам визначити, це жінка чи чоловік?

Місіс Оутс стишила голос до хрипкого шепоту, і на Гелен знову накотила хвиля того кошмару, яким була просякнута атмосфера дому. Голодними ковтками місіс Оутс осушила ще склянку бренді. Стало остаточно ясно, що помічниця та охоронниця з неї нікудишня: вона п’яніла, залишаючи Гелен самій розгадувати таємницю сестри Баркер.

Так, професор із сестрою могли надати їй моральну підтримку, але були вони заслабкими, щоб реально допомогти. Вони неначе завжди ховалися кожне за свій далекий обрій — байдужі й невразливі, мов тіні.

— Ой ні! — жалібно скрикнула вона. — Я більше не можу!

Коли Гелен заплакала, місіс Оутс здивовано витріщилася на неї.

— Що сталося, дорогенька? — спитала вона.

— Мені страшно, — зізналася Гелен. — Ви продовжуєте пити. Невдовзі ви перетворитесь на колоду — і потрапите під владу медсестри. Ви самі напросилися. Звісно, я щосили опиратимусь, але вона порве мене на шматки, не лишивши й мокрого місця. А нагорі не віритимуть жодному моєму слову, допоки не буде запізно.

Гелен говорила гаряче й уривчасто, але її надмірна емоційність справила на місіс Оутс бажаний витверезний ефект. Вона й собі додала до картини майбутнього кілька зловісних мазків.

— Її цікавиш саме ти, — зазначила місіс Оутс. — Щоб дістатися до тебе, їй спершу треба покінчити зі мною. Але ми їй покажемо, де раки зимують.

Емоційно проковтнувши клубок, який раптом підкотив їй до горла, місіс Оутс посунула пляшку бренді через стіл.

— Сховай її десь так, щоб я не змогла знайти.

Гелен швидко окинула поглядом кухню, а тим часом місіс Оутс спостерігала за нею з болісною цікавістю. Не встигла Гелен видертися на високий комод, як жінка вже пожалкувала про свій шляхетний порив. Щоб поставити пляшку на горішній виступ, Гелен довелося піднятися аж на край першого ярусу комода. Як тільки вона переконалася, що місіс Оутс пляшку дістати не зможе, до неї швидко повернулася впевненість у власних силах.

Обережно спускаючись зі слизького виступу, Гелен почала торгуватися.

— Ви повелися просто прекрасно, — сказала вона. — Якщо ви й далі гратимете свою роль у такому ж дусі, то обіцяю, що ви зможете доконати ту пляшку завтра ввечері в моїй світлиці. Оутса я до себе не пущу попри будь-які погрози й умовляння.

— Присягнись, — сказала місіс Оутс.

Гелен, як і належить, перехрестилася.

— А зараз я зварю вам міцної кави, щоб ви збадьорилися й зібралися з силами.

— Ка-а-ва-а, — простогнала місіс Оутс. — Якщо вам трапиться чоловік, звиклий зазирати в чарчину, то я не заздрю тому бідоласі.

Зайшовши до своєї світлиці, Гелен почала радісно насвистувати, бо, розпаливши спиртівку, згадала про доктора Перрі. Відтоді, як він пішов, їй довелося пережити такий вихор емоцій, що вона не мала часу навіть подумати про нього. Та коли їй пригадалося, як вона варила йому каву, то цей епізод засіяв для Гелен щасливою зорею.

Їй пригадалися його очі, коли він пророкував їй заміжжя, пригадалася недавня обіцянка прийти їй на допомогу в разі потреби. Тієї миті вона знову пережила те відчуття, яке було в неї, коли вона стояла, дивлячись на далеку «Вершину», від якої її відділяв темний обшир сільського ландшафту.

А зараз їй здавалося, що вона вдивляється у довгий темний тунель, на кінці якого палахкотить золотисте сяйво. Але між нею і світанком нового дня лежала, скрутившись кільцем, чорна змія лиховісної ночі.

Вода закипіла, і Гелен зварила каву, а потім, наливши в чашку міцної темної рідини, віднесла її місіс Оутс.

— Ось, беріть, будь ласка, — сказала вона. — Чорна, як ніч, і гаряча, мов пекло.

— …мов пекло, — повторила місіс Оутс, а потім, затиснувши носа, випила чашку одним ковтком.

— Місіс Оутс, — несподівано спитала Гелен. — А доктор Перрі заручений?

— Ще ні, але, можливо, невдовзі буде, — відповіла місіс Оутс. — Я завжди питаю його, чи скоро він ожениться, а лікар завжди відповідає, що чекає на дівчину, яка своєю яскравою чуприною затьмарить йому сонце.

Хоча Гелен і підозрювала, що місіс Оутс на таку ремарку надихнула саме її присутність, вона усміхнулася й відчула, що мусить ще з кимось поділитися своєю радістю.

— Сходжу віднесу трохи кави сестрі Баркер, — сказала вона. — Боюся, ми з вами її сильно образили.

Піднявшись до синьої кімнати, Гелен кілька разів постукала, але сестра Баркер не відповідала. Трохи повагавшись, Гелен обережно прочинила двері й зазирнула до кімнати.

У кімнаті панувала півтемрява, бо лампочку вимкнули, і морок пронизували лише слабеньке синювате світло торшера та стрибучі язики полум’я, що жевріло в каміні. Тихо ступаючи по товстому килиму, Гелен увійшла до кімнати й розгледіла за ультрамариновими портьєрами балдахіна вовняну жакетку леді Воррен. Вочевидь, стара спала, бо чулося її хропіння, яке то посилювалося, то стихало.

Боячись розбудити стару леді, Гелен не могла попередити сестру про свій прихід. Світло, яке пробивалося крізь прочинені двері гардеробної, підказало їй, що сестра саме там.

Підкравшись ближче, Гелен застукала її зненацька. Вочевидь, сестра займалася своїм туалетом, бо стояла перед дзеркалом, пильно вдивляючись у відображення. Коли вона потерла пальцем підборіддя, Гелен на мить побачила, як у стиснутих пальцях сестри блиснув якийсь невеличкий сяйний предмет.

Баркер аж підстрибнула від несподіванки, коли Гелен обережно пошкрябала пальцем двері, і підозріло глянула на дівчину.

— Ну от, — мовила вона з сарказмом. — А я гадала, що хоч тут мене ніхто не чіпатиме.

— Так, будинок спланований жахливо, — погодилася Гелен. — Я тут подумала, може, ви кави хочете.

— Дякую.

І сестра Баркер почала сьорбати каву з елегантністю, яка нагадала Гелен акторську гру, бачену колись у театрі.

«Але той чоловік, який зображував із себе жінку, грав значно переконливіше», — подумала вона. Їй стало так цікаво, що вона спробувала знайти хоча б якийсь привід залишитися ще на трохи.

— Як ви вже бачили, місіс Оутс напилася, — сказала Гелен. — Чи не могли б ви порадити, як мені привести її до тями?

— Спробуйте яйце з гострою приправою, а на похмілля — трохи бренді на дні пляшки. Як то кажуть, клин клином вибивають, — порадила сестра Баркер. — Коли ви лягаєте спати?

— Близько десятої. Але сьогодні я спати не збираюся.

— Чому?

— Ну, хтось мусить не спати, щоби впустити Оутса, коли той повернеться.

— Ага, значить, ви вже забули, що наказав професор? — раптом напустилася на неї сестра. — Він наказав не пускати нікого.

Гелен пригадала обіцянку доктора Перрі, і їй стало страшенно соромно, бо вона не збиралася виконувати вказівку професора, якби лікар прийшов.

— Ой, а я дійсно забула, — зізналася вона. — Будь ласка, не кажіть професорові та міс Воррен.

— Я нічого не можу обіцяти, — заявила сестра Баркер. — Якщо за вами постійно не пильнувати, то ви можете поставити під загрозу безпеку кожного, хто знайшов притулок під цим дахом… Погано, що ви взагалі тут перебуваєте, бо це ви притягуєте його до нас. Тому що полює він саме на вас.

Від згадки про вбивцю по спині в Гелен побігли холодні мурашки.

— Чому ви весь час намагаєтеся залякати мене? — спитала вона.

— Бо ви весь час забуваєте.

Сестра Баркер поставила порожню чашку й підійшла до Гелен.

— Є ще одне, про що я хотіла би вам сказати, — додала вона. — Не подобається мені отой лікар-валлієць.

— Доктор Перрі? — спитала Гелен, не вірячи своїм вухам.

— Так. Він дивакуватий, легко збуджуваний тип — неврівноважений і невротичний. Саме він і може бути отим маніяком-убивцею.

— О, не верзіть дурниць, — мовила Гелен.

— Що ви знаєте про нього? Нічого, — вела далі сестра Баркер. — Тутешні вбивства скоює якийсь чоловік, котрий здатен вселяти у своїх жертв довіру і має змогу швидко пересуватися з місця на місце… Лиш уявіть собі, як доктор Перрі гасає по всій окрузі на своєму мотоциклі: зараз він тут, а за хвилину — вже там. А лікарям довіряють усі.

— Звісно, що довіряють, — запально мовила Гелен. — І я, до речі, також йому довіряю. Я навіть довірила б йому своє життя. Він такий милий. Пообіцяв прийти сюди, у такий шалений буревій, якщо мені буде страшно.

Сестра Баркер дістала з портсигара цигарку й встромила її, не підпаливши, у куточок рота.

— Можете не клопотатися, запрошуючи його сюди, — саркастично мовила вона. — Він може прийти і без запрошення.

Гелен обернулася до дверей.

— Більше не буду вам заважати, — сказала вона. — До того ж, як на мене, ви верзете нісенітниці.

Сестра Баркер схопила її за руку.

— Ви боїтеся мене, — сказала вона.

— Ні, не боюся.

— Якої ви думки про мене?

— Я гадаю, що ви надто самовпевнена… і розумна.

— Ви хотіли сказати «дурна»?

— О, яка завгодно, але не дурна.

— Що ж, — мовила сестра Баркер. — У такому разі послухайте мене, якщо ви сама не дурепа… Чоловік, який скоює ці злочини, є цілком нормальним після того, як тимчасовий напад хвороби минає. Тому вас ніхто заздалегідь не попереджатиме: ви можете зустріти його навіть цієї ночі. Якщо так, то він стане найбільшою несподіванкою у вашому житті. Й останньою.

Поки Гелен слухала, серце її несамовито закалатало, а голова закрутилася; їй здалося, що сестра Баркер стрімко видовжилася, стала вдвічі вищою і забовваніла над нею, мов величезний білий стовп. Гелен відчула, що втрачає здатність до нормального сприйняття реальності. Прямо перед її очима все почало зазнавати огидної трансформації. Вона вже не знала, у що вірити й кому довіряти. У цьому сум’ятті друзі маскувалися ворогами і навпаки, і Гелен відчула, як обірвалися нитки, що поєднували її з рештою людства.

Що її дійсно лякало, то це факт, що доктор Перрі в розмові з нею вживав ті самі моторошні слова, що й сестра Баркер. Перед її очима виникло видіння обличчя лікаря — усмішка на ньому поволі перетворювалася на лиховісну гримасу, а в очах блиснув кривавий вогонь жаги вбивства.

Та коли сестра Баркер запалила цигарку, видіння щезло. Увесь той кошмар, який охопив Гелен хвилину тому, згорів, мов суха билина: один страх витіснив інший. Бо те полум’я, яке червоним спалахом освітило лице сестри Баркер, вихопило з напівтемряви голену губу чоловіка.

Розділ 21. Прибрати з дороги

Дивно, але пережите потрясіння враз угамувало нерви Гелен. Тепер вона достеменно знала, з ким їй доведеться боротися, замість рухатися навпомацки в мінливому жахітті кошмару. Тепер її мозок мав чим зайнятися: вона мусила все добре обміркувати, перш ніж удаватися до конкретних дій. Вислизнувши тихцем із напівтемної синьої кімнати, Гелен спустилася до зали.

Хоча торохтіння вікна, зробленого високо під стелею, і нагадувало їй про негоду, у залі було затишніше, ніж у світлиці та вітальні. Окрім того, зала мала вигідне стратегічне розташування, бо з неї Гелен могла спостерігати за сходами та рештою будинку. А ще їй було втішно думати, що і професор, і міс Воррен недалеко від неї і вона може гукнути їх будь-якої миті.

Сівши на найнижчу сходинку і підперши підборіддя руками, Гелен почала аналізувати ситуацію. По-перше, тепер вона знала, що сестра Баркер — не маніяк, оскільки на момент останнього вбивства мала (чи то мав) неспростовне алібі. Щонайгірше, це просто шахрай, який діє в парі зі злочинцем.

У такому разі за сестрою треба стежити, допоки не накопичиться достатньо свідчень для того, щоб викликати поліцію. Гелен сподівалася, що четверо фізично здорових осіб зможуть упоратися з шахрайкою (чи то з шахраєм). Найважчим завданням буде переконати Ворренів.

Сумніви щодо справжньої статі сестри Баркер посіяла місіс Оутс. Можливо, ця думка зародилася з її алкогольного сп’яніння, бо Гелен була схильна вважати сестру Баркер просто грубою й заздрісною жінкою, з якої позбиткувалася природа, наділивши відразливою зовнішністю. Тим фактом, що вона голилася, можна знехтувати, бо в жінок над губою теж досить часто росте волосся.

З іншого боку, якщо підозра місіс Оутс обґрунтована, це відкриває цілу низку моторошних та огидних варіантів. У такому разі могло йтися про змову з метою усунути з дороги справжню медсестру. Якщо маніяк визначив її, Гелен, своєю наступною жертвою, то жодна перешкода не змогла би зупинити його на шляху до мети.

Вибір саме її за жертву був так само непояснимим, як і вся історія його злочинів. Замість зігнати свою злість на дівчатах, які натовпами ходили вулицями міста, він пішов на ризик — видерся до спальні гувернантки аж на другий поверх. Та якщо на селі маніяк нападав на дівчат тоді, коли в ньому раптом прокидалася жага вбивства, то в цьому випадку все було інакше — і страшніше. Це було спокійне, холоднокровне вистежування. Гелен уявила собі, як убивця розпитує людей, стежить за нею, вишукує її адресу...

Найбільше жахало її те, як легко стелився перед ним шлях. Хто б міг передбачити таку низку збігів? Так, він не міг їх спланувати наперед, але вони не могли бути просто випадковостями, оскільки кожна подія відбувалася в логічній послідовності.

«Чому ж він обрав саме мене? Я така непримітна. І на кінозірку аж ніяк не схожа».

Закинувши сіть думок у води своєї пам’яті, Гелен раптом вивудила звідти один спогад. Добираючись до «Вершини», вона цілу годину провела на залізничній станції, чекаючи на Оутса з його древнім автомобілем. Після тривалої подорожі потягом із Лондона в неї розболілася голова, і вона зняла капелюшок.

Лавка, на якій сиділа Гелен, стояла під ліхтарем, що освітлював її яскраве волосся кольору блідого вогню. Їй пригадалося, що якийсь чоловік обернувся й задивився на неї, але його кепка була насунута на очі, тому обличчя того чоловіка вона не побачила.

«То, мабуть, через моє волосся, — подумала Гелен. — Утім, яка ж я дурепа! Це все сестра Баркер вигадала. Він полює не на мене. То вона просто намагається мене залякати».

Усе зводилося до початкового питання: хто така сестра Баркер? Заплющивши очі, Гелен стала погойдуватися туди-сюди. Їй давно вже пора було спати, і до того ж день видався вельми важким. Утомившись від постійної напруги, Гелен почала куняти — і полинула гладенькою поверхнею тихої ріки, мілкої й прозорої, мов кришталь.

Раптом її подорож скінчилася падінням у якусь бездонну діру. Серце її сіпнулось, і Гелен, здригнувшись, розплющила очі. Поки вона дрімала, зі свого кабінету ви-йшов професор і схилився над нею.

— Заснули на сходах, міс Кейпел? — здивувався він. — А чому ви не лягаєте спати?

Його офіційний тон і вигляд повернули Гелен упевненість у собі: у домівках, де хазяйнують добрі господарі і де джентльмени вдягаються як належить до вечері, злочинів не трапляється.

Коли Гелен розповіла професорові, що збирається пильнувати всю ніч, той визнав цю ідею вкрай нерозумною. А потім пішов нагору, тримаючись за поруччя. Вона гукнула йому навздогін:

— Професоре, можна мені дещо вам сказати?

Він зупинився, чекаючи, доки вона вибіжить на сходовий майданчик.

— Місіс Оутс хоче дізнатися секретну інформацію про нову доглядальницю, — випалила вона. — Себто їй хотілося би знати, чи вона дійсно прибула з будинку для літніх людей.

— А чом би й не дізнатися? — погодився професор. — Телефон є — візьміть і подзвоніть туди.

Попри свою байдужість, професору не вдалося знеохотити Гелен: мовляв, не варто воювати з вітряками. Їй раптом пригадалося, коли звістка про нове вбивство її мов громом уразила, він був єдиним, хто й бровою не повів.

Збадьорившись від спілкування з професором, Гелен не захотіла перерізати ниточку контакту.

— Ви йдете спати? — зухвало спитала вона.

— Так, — відповів професор. — Уже скоро одинадцята.

— Що ж, сподіваюся, ви добре виспитесь. Але якщо станеться щось несподіване, щось таке, з чим я не зможу впоратися сама, то можна буде вам постукати?

Зрадівши неохочому дозволу, Гелен гайнула вниз, до зали, і почала гортати телефонний довідник. Її звичка прислухатися навіть до уривків чужих розмов добре їй прислужилася: Гелен викопирсала із закуточків пам’яті адресу будинку для літніх людей, і це виявилося дуже доречним, бо таких будинків у довіднику було чимало. Невдовзі телефоністка з’єднала її з секретаркою.

— Скажіть, будь ласка, а сестра Баркер зараз у вас? — поцікавилася Гелен.

— Ні, — відповіла секретарка. — А хто її питає?

— Це з «Вершини» телефонують.

— Так вона ж зараз у «Вершині».

— Знаю. Будьте ласкаві, чи не могли б ви описати її зовнішність?

Запала тиша, немовби секретарка міркувала — може, то якась ідіотка її розігрує?

— Нічого не розумію, — нарешті озвалася вона. — Сестра Баркер — висока й чорнява, вона — одна з наших найкращих сестер. Може, ви маєте на неї якусь скаргу?

— Ні. А в неї дійсно рафінована вимова?

— Аякже. Усі наші медсестри — добре виховані дами.

— Зрозуміло. А ви бачили, як вона сідала до автівки, яку прислали по неї з «Вершини?»

— Ні, — відповіла секретарка після невеличкої паузи. — Було вже пізно, і вона чекала в залі. Як тільки сестра почула гудок, вона взяла сумку й вийшла надвір.

Гелен поклала слухавку з відчуттям того, що в цілому результатом розмови вона задоволена.

«Краще піду погляну, як там місіс Оутс», — вирішила вона. А місіс Оутс наче вгрузла ще глибше в своє плетене крісло. Вона являла собою картину розпачу й нещастя, гіпнотизуючи поглядом пляшку бренді на вершечку комода.

— Ви прирекли мене на муки, — мовила вона з докором у голосі. — Ви і ваша кава. Радості вона мені не принесла, скажу вам відверто.

— Завтра, — пообіцяла Гелен. — Я щойно телефонувала до будинку для літніх. Так, може, сестра Баркер і дійсно страшенна скотиняка, але вся решта інформації про неї підтвердилася.

Та місіс Оутс і не збиралася відмовлятися від своєї початкової ідеї.

— Усе одно не вірю, — пробурчала вона. — У мене є банка з прикипілою кришкою. Навіть Оутс не може її відкрити. Я попрохаю її відкрити ту банку й подивлюся, чи спіймається вона на мій гачок.

— Це підтвердить лише те, що вона має сильні пальці, — заперечила Гелен. — А щоб мати сильні пальці, не обов’язково бути чоловіком. До речі, котра година? — спитала вона, поглянувши на неточний годинник. — За п’ять хвилин одинадцята. Уже пізно, час відпочивати. Коли повернеться ваш чоловік?

Загинаючи пальці, місіс Оутс почала рахувати.

— Ну, десь півтори години їзди туди, а назад — дві. Бо старе авто має звичку зупинятись і перепочивати на вершині майже кожного пагорба. А Оутс тим часом возитиметься з ним, роблячи все необхідне для того, щоб воно їхало далі. Отже, щонайбільше — це п’ять годин, а може, й швидше.

Гелен відчула приплив нової надії.

— Ваш чоловік виїхав о восьмій тридцять, — сказала вона. — Отже, нам залишилося чекати якихось дві години чи близько того. Дізнавшись, що він уже повернувся, я засну як убита. Чи не могли б ви принести постіль до вільної кімнати, щоб я мала змогу відчувати, що ви по той бік стіни?

— Не заперечую, — пообіцяла місіс Оутс. — Там буде безпечніше, ніж нагорі, де в димарях гуде.

Раптом Гелен із прикрістю простогнала.

— Я й забула. Професор сказав, щоб ми не впускали вашого чоловіка.

— Так, сказав, — погодилася місіс Оутс. — Хазяїн дав такий наказ вам. Але собі він такого наказу не давав. Хіба ж не професор послав Ньютона слідом за його дружиною? Це означає, що впустити Оутса збирається він сам.

Гелен аж отетеріла від такої кмітливості.

— Ви хочете сказати, що він навмисне став у позу: мовляв, тут хазяїн я? — спитала вона. — Якщо професору дійсно край потрібен отой кисень, то навряд чи він стане тримати його в гаражі всю ніч. Отже, щойно ми почуємо стук у двері, я мерщій подамся нагору й сповіщу професора.

— На той момент Оутс уже буде по цей бік дверей, — пророчо мовила місіс Оутс. — Невже ви гадаєте, що я «гостинно» залишу його чекати надворі на килимку?

Раптом Гелен скочила на ноги, і на її лиці з’явився вираз радісного нетерпіння.

— Я скоро повернуся, — сказала вона. — Хочу перевдягтись у свій домашній халат. А потім ми заваримо чай і будемо розкошувати.

Вийшовши із зали, Гелен нерішуче зупинилася. Шлях запасними сходами був коротший. Та, поглянувши вгору на тьмяно освітлену спіраль вузьких сходів, вона мимовільно відсахнулася, відчувши, що ніщо у світі не змусить її підніматися ними. На тому шляху забагато поворотів і різних закутків. Хтозна, хто — чи що — чигатиме на неї за одним із них.

Хоча Гелен і знала, що боятись абсурдно, вона все ж рушила нагору парадними сходами. На першому майданчику вона зупинилася, приваблена можливістю зазирнути до професорової спальні крізь прочинені двері. Він ще не роздягнувся і просто сидів у низькому кріслі перед згаслим каміном.

Стоячи перед дверима, Гелен здригнулася, зачувши із синьої кімнати чийсь здушений крик. Вона почекала, чи не повториться він знову, але більше не почула нічого.

«От якби я знала, що мені робити», — подумала Гелен.

Щось було в тому скрикові таке, що привернуло її увагу — ота придушена нотка, наче хтось затиснув чиїсь губи своєю важкою рукою.

Та невдовзі Гелен вирішила, що стала жертвою власної фантазії. Може, то леді Воррен просто наснився який кошмар, і вона зойкнула, а може, то сестра Баркер намагалася перепинити хропіння старої.

Але, піднімаючись наступним прольотом сходів, Гелен, на свій жах, виявила, що страшенно боїться йти на другий поверх. Усі спальні, за винятком її власної, були тепер порожні. Там було повно схованок для того, хто міг би прокрастися запасними сходами, поки вона піднімалася парадними.

Коли Гелен спробувала відчинити двері, то спершу їй здалося, що всередині хтось є і навмисне не пускає її — таким сильним був тиск, утворюваний протягом. Та коли вона ввімкнула світло, то побачила лише, як здіймається й опускається від протягу килим — наче хвилі на морі.

Гелен окинула поглядом заставлену меблями кімнату: дзеркало в гарній рамі, стінний тримач для швабри, фотографія першої леді Воррен, численні крихітні полички туалетного столика, на кожній з яких лежить мереживна серветка.

«Мабуть, кімната отої дівчини-гувернантки була дуже схожа на мою», — подумала вона.

У неї виникло враження, що сестру Баркер постійно оточує якась токсична аура, котра має здатність збуджувати страх. Лише якихось кілька хвилин Гелен постояла біля синьої кімнати, а від її безтурботності й сліду не лишилося. І не було жодного сенсу нагадувати собі, що Оутс, напевне, вже повертається додому: навіть якби він був біля самісіньких воріт, то все одно не встиг би прийти їй на допомогу.

На другому поверсі сила буревію відчувалась особливо. Щось ударилося об шибку — і Гелен нервово озирнулася: їй здалося, наче хтось намагався протиснутися всередину.

Знаючи, що це неможливо, вона все одно підійшла до вікна й відсунула штору. І знову той чорний силует, який налякав її не так давно, гойднувся перед вікном, майже торкаючись скла.

То була неприємна ілюзія, немовби дерево вперто оживало з якоюсь цілком конкретною метою. Гелен знову зашторила вікно й хутко відскочила на середину кімнати, де зупинилася й озирнулася довкола широко розплющеними очима, вмить охоплена панічним страхом. Їй здалося, що на неї ось-ось нападуть — як на оту іншу дівчину. У будь-який момент могло з тріском розчинитися вікно або випнутися штора, за якою ховався зловмисник.

І хоча вона цього не знала, але десь на нижньому поверсі хтось крадькома прочинив двері. З-за рогу на майданчик визирнула чиясь голова, нишпорячи очима туди-сюди. Хтось тихцем промайнув до сходів, які вели на другий поверх.

Раптом погляд Гелен упав на хрест, який висів у неї над ліжком. Попри глузування, якого він зазнав під час вечері, хрест мав незаперечну здатність угамовувати її страх. Вона нагадала собі, що багато сторіч його сила доводила свою невмирущість і тому не могла бути казкою чи міфом. Хрест ніколи не підведе її в біді.

Не думаючи про горопашну гувернантку, Гелен стягла з себе через голову зелене плаття. Розправляючи його, вона безстрашно розчинила гардероб. За одежею, що висіла на вішалках, ніхто не ховався.

Їй стало комфортніше, коли вона вдягла короткий халатик із синьої шерсті та капці без підборів, через що здавалася зовсім маленькою. Безшумно прокравшись сходами донизу, Гелен зупинилася біля дверей синьої кімнати й прислухалася.

Раптом тишу порушило пхикання старої.

— Ні, сестро, не треба!

Хрипкого голосу, який скрикнув у відповідь, Гелен не впізнала.

— Ану заткнися, бо зараз дам тобі чортів!

Від люті обличчя Гелен почервоніло, а пальці стиснулися в кулаки. Може, леді Воррен і кара пекельна для всієї родини, але вона стара й немічна, а тепер ще й потрапила під владу дратівливої та брутальної жінки.

Проте Гелен уже дізналася, як карається у «Вершині» прояв особистої ініціативи, тож цього разу твердо вирішила апелювати до професора.

Двері до його кімнати й досі були прочинені, а сам професор сидів у точнісінько тій самій позі, що й раніше. Голова його була повернута в протилежний від Гелен бік, але їй було видно, що рука професора лежить на підлокітнику крісла. Дівчині видалося вельми дивним те, що за час її відсутності він анітрохи не змінив свого положення.

«Якщо він відключився, то чи слід мені будити його?» — подумала вона.

Безшумно ступаючи по килиму, Гелен наблизилася до крісла — і її враз охопив неймовірний жах. Професорове лице скидалося на жовту воскову маску, а повіки заплющених очей мали відтінок бурої глини.

На столі біля нього виднілася маленька порожня пляшечка. Охоплена панікою, Гелен посмикала професора за руку.

— Професоре, — скрикнула вона. — Професоре!

Їй уже було не страшно будити його. Їй було страшно, що він не прокинеться.

Розділ 22. Біда

Гелен гукала його знову й знову, але професор навіть не поворухнувся. Осмілівши, вона вхопила його за плечі й несамовито струсонула.

Та професор лише відкинувся на спинку крісла, а потім обім’як і кволо схилився набік, мов труп, гальванізований на частку секунди.

Охоплена панікою, Гелен вискочила з кімнати й кинулася вниз, до кабінету. Коли вона влетіла всередину, міс Воррен одірвала погляд від книги.

— Професор… — захекано кинула Гелен. — Ходімо до нього нагору. Мені здається, що він… що він помер.

Її емоційні слова справили враження на міс Воррен — вона встала з-за столу й пішла нагору, широко ступаючи східцями, а Гелен засапано подріботіла слідом. Коли вони ввійшли до спальні, міс Воррен схилилася над позбавленою ознак життя фігурою брата.

— Знаєте, що я вам скажу, міс Кейпел, — мовила вона з погано прихованим роздратуванням, — думайте двічі, перш ніж лякати мене без особливої потреби.

— Але ж, напевне, йому дуже погано? — спитала Гелен, з острахом косячись на жовтого, мов мрець, професора.

— Звісно, що ні. Він просто прийняв забагато снодійного.

Міс Воррен підняла пляшечку квадронексу й уважно роздивилася її.

— Не думаю, що мій брат мав глупство прийняти надто велику дозу, бо просто не міг припуститися такої ідіотської помилки. Мабуть, він не розрахував сильного ефекту, який вона справила на його і без того послаблений організм.

Вона помацала його пульс і відвернулася.

— З ним усе гаразд, — сказала міс Воррен. — Але ми нічим не можемо зарадити, просто треба дати йому повний спокій.

Гелен заклякла, наче прирісши до килима, і дивилася на нерухому фігуру. Доля зіграла з нею злий жарт — професор покинув її саме тоді, коли вона потребувала його допомоги найбільше.

Міс Воррен підійшла до ліжка, взяла пухову ковдру й накрила нею брата по пояс.

— Ходімо, міс Кейпел, — мовила вона.

— Ні, — відказала Гелен. — Я б-б-боюся.

— Боїтеся чого?

— Не знаю. Але ми втратили нашого останнього чоловіка.

Це зауваження явно вразило міс Воррен своєю слушністю.

— А й то правда — сталася якась дивовижна й всеосяжна зачистка будинку від чоловіків, — погодилася вона. — Але я не розумію, чому це вас так тривожить.

— Тому, що сталося вбивство, — прошепотіла Гелен. — Десь поблизу зачаївся маніяк, а тим часом усі чоловіки зникли, один за одним. У мене таке передчуття, що нев-довзі щось має трапитися. Це ще не кінець, мусить бути продовження. Може, я залишуся сама-одна. Або ви.

— Якщо вам так страшно, то чом би вам не піти до сестри Баркер?

Гелен аж зіщулилася, пригадавши останній інцидент.

— Я її теж боюся, — зізналася вона. — Вона збиткується з леді Воррен — я сама щойно чула.

Міс Воррен нерішуче розкрила рота, явно збираючись щось сказати. Вона не мала звички давати пояснення чи ділитися приватною інформацією зі своїми працівниками. Однак цього разу щось підштовхнуло її порушити правило.

— Зазвичай я не обговорюю родинних справ із чужими людьми, — строго мовила вона. — Сподіваюся, ви чули, що трапилося з останньою сестрою?

— Так. Леді Воррен щось пожбурила в неї.

— Саме так. Таке вже траплялося раніше. Леді Воррен уже в такому віці й такому психічному стані, що не в змозі стримуватися. Розумієте, у людей похилого віку таке часто буває, і це природно.

Гелен кивнула, підтверджуючи розуміння того факту, що дама з гучним титулом має лиху вдачу.

— На жаль, — продовжила міс Воррен, — старша сестра будинку для літніх сказала мені, що їхній персонал не палав бажанням їхати до нас. Тому я попрохала її прислати сестру, звиклу вгамовувати буйних пацієнтів. Людину добру, але й жорстку.

— Я б не сказала, що вона добра, — заявила Гелен. — Чому б вам не сходити до синьої кімнати й самій не глянути на леді Воррен?

— Гаразд. Ходімо, але світла тут не вимикайте.

Коли вони йшли через сходовий майданчик до синьої кімнати, міс Воррен насупилася, помітивши на килимі якийсь предмет.

— Що то таке? — спитала вона, короткозоро мружачись.

— Стамеска, — відповіла Гелен, зрадівши знахідці. — А я думала — куди це вона поділася? Я збиралася прикрутити нею ручку на ваших дверях та й забула.

Гелен нахилилася й підняла стамеску, а міс Воррен забрала її й поклала на стілець у своїй кімнаті.

— Це недбальство, — суворо мовила вона. — Чули таку приказку: «Посієш учинок — пожнеш звичку, посієш звичку — пожнеш вдачу, посієш вдачу — пожнеш долю»?

Гелен не відповіла, бо збагнула, що в тому запитанні крився докір. Вона мовчки пішла слідом за міс Воррен до синьої кімнати. Хропіння з-за балдахіна чутно не було, тому Гелен виснувала, що леді Воррен дійсно заснула.

«Сподіваюся, що сестра не дала їй якогось снодійного дурману», — збентежено подумала вона.

Запах гнилих яблук і ганчірок у кімнаті став дещо гострішим. Вдихнувши його, міс Воррен аж здригнулася від огиди.

— Така відразлива атмосфера для незвиклої людини! — мовила вона. — Мені довелося терпіти її цілий день. Вона мені навіть на голову вплинула. Саме тому я й ціную послуги сестри Баркер, навіть якщо ви — ні.

Гелен зрозуміла натяк і мовчки проковтнула його.

«Це означає, що міс Воррен підтримає медсестру, а не мене», — вирішила вона.

Її вразила тактовність, з якою міс Воррен постукала у двері гардеробної і спитала:

— Можна нам увійти?

Сестра Баркер сказала, що можна. Вона сиділа, поклавши ноги на стілець, і курила цигарку, яку поклала на попільницю, неохоче засвідчуючи повагу до свого роботодавця.

— Вибачте, що турбую вас, — мовила міс Воррен винуватим тоном. — Я лише хотіла дізнатися, чи не мали ви клопоту з леді Воррен?

— Вона трохи поприндилася, не бажаючи приймати заспокійливе, але я швидко переконала її випити його.

— Тоді будемо сподіватися, що ви добре виспитеся.

— При такому вітрюгані? Марні сподівання. Я не спатиму — як і всі інші.

— Чому ви так вирішили? — здивувалася міс Воррен. — Особисто я невдовзі піду спати. А професор спатиме щонайменше до ранку, бо трохи перебрав із дозою снодійного.

Сестра Баркер зневажливо поклацала язиком.

— Чому ж він мене не попросив відміряти дозу? — спитала вона.

— Тому що професор не став би прохати жінку зробити те, що він уміє сам, і до того ж краще, — жорстко відказала міс Воррен. — Мабуть, він знав, що робить, намагаючись забезпечити собі сон. Він усвідомлює важливість збереження власних сил, бо від нього в цьому домі залежить дуже багато.

Сестра Баркер проігнорувала натяк на джерело її власного заробітку. У її глибоко посаджених очах блиснув яскравий, мов фосфоресцентний, вогник задоволення, змішаного з тривогою.

— Дивно, — мовила вона з погано прихованою радістю. — Виглядає так, наче хтось навмисне розчищає собі шлях.

Гелен помітила, як в очах міс Воррен ураз з’явився вираз панічного страху.

— Але цього просто не може бути, — мовила вона. — На все, що сталося, були свої вагомі підстави. Візьмімо хоча б один епізод. Містер Райс, мій племінник і його дружина пішли з дому через те, що я вигнала отого пса.

— Ні, треба зазирнути глибше, — впевнено заявила сестра Баркер. — Райсу було відомо про вашу неприязнь до собак?

— Так.

— Ага. Тоді скажіть, будь ласка, хто перший сказав йому про те, що продається пес?

Гелен слухала сестру, і серце її холонуло. Може, низка подій видавалася безневинною тому, що вона бачила в ній лише тривіальні причини й зв’язки? І як далеко тягнувся насправді цей ланцюг? До чийого лиховісного мозку він міг привести?

Коли вона почула роздратовану відповідь міс Воррен, їй відлягло від серця.

— Звісно, ви можете плести нескінченні здогадки, але це абсолютно даремне заняття. Чия зла воля, хотілося б знати, спрацювала тоді, коли я забула закрутити кришку балона з киснем?

Гелен уже майже вирішила розповісти про справжню причину, та вчасно пригадала, що не може зрадити ту довіру, яку їй виказала місіс Оутс. З мовчазним розпачем слухала вона, як сестра Баркер устромила ще одну шпильку.

— Зараз у домі лише троє жінок, — сказала вона.

— Четверо! — гордо зауважила Гелен. — У неналежному стані була лише місіс Оутс, але я поставила її на ноги. Зараз вона вже твереза.

Міс Воррен та сестра ошелешено витріщилися на Гелен.

— Бачу, — зауважила вона, — що ви вмієте подбати в разі чого.

— Я займалася цим усе своє життя, — запевнила Гелен.

— Впевнена, що ви зможете впоратися з екстремальною ситуацією, міс Кейпел. Утім, якщо ви дійсно не збираєтеся спати, мені буде спокійніше на душі, якщо я знатиму, що ви перебуваєте разом із місіс Оутс.

Гелен, яка вже почала здаватися під тягарем збудження, поєднаного з нервовою напругою, розчулилася й ковтнула клубок, який підкотився їй під горло від такого прояву поваги й турботи.

Місіс Оутс і досі сиділа, осунувшись у своєму кріслі, коли Гелен повернулася на кухню; але було видно, що зі стану депресії вона вже вийшла. До неї частково повернулося притаманне їй почуття доброзичливого гумору: вона погрозила Гелен пальцем.

— Тихцем прокрадаєшся до мене, мов той детектив? — спитала вона. — Мабуть, хочеш спіймати мене на гарячому. Знаєш, я надто стара й досвідчена пташка, щоб мене можна було застукати зненацька.

— Сюжет ускладнюється, — театрально мовила Гелен. — Професор покинув сцену.

Місіс Оутс майже не виявила занепокоєння, вислухавши розповідь про халепу, яка спіткала професора.

— Невелика втрата, з нього все одно мало користі, — зауважила вона. — Усе одно він тільки те й робить, що сидить у своєму кабінеті й мислить.

— Саме про це я й хотіла сказати, — мовила Гелен. — Без нього ми — як тіло без голови.

Вочевидь, це саме спало на думку й сестрі Баркер, бо невдовзі вона ввійшла до кухні з гідністю цариці, яка тимчасово відклала свій скіпетр.

— Я гадаю, що нам треба дійти певної згоди, — мовила вона. — Хто візьме на себе владну відповідальність за відсутності професора?

— Звісно, що господиня — а хто ж іще? — відказала місіс Оутс.

— Вона не впорається з цією відповідальністю, — заявила сестра. — Міс Воррен явно належить до жінок невротичного типу. Я знаю, що кажу, бо це моя робота.

— Я все одно виконуватиму лише її вказівки, — сказала Гелен. — Це вона взяла мене на роботу, і вона платить мені зарплатню.

— Саме так — і не інакше! — плеснула в долоні місіс Оутс. — Ну як? Отримали на горіхи від дівчини нашого лікаря?

— А я й не знала, що ви заручені з доктором Перрі, — мовила сестра Баркер.

Її тонкі губи стиснулися в ниточку, а в глибоко посаджених очах блиснула заздрість.

— Та ні, це неправда, — швидко заперечила Гелен.

Попри явну делікатність теми, сестра Баркер не знайшла в собі сили відмовитися педалювати її.

— Мабуть, річ у вашому зрості, — сказала вона. — Дивно, але чоловіки чомусь завжди тягнуться до маленьких жінок. Це явна ознака їхньої ментальної неповноцінності. Вони усвідомлюють, що мозок людини відповідає розмірам її тіла, тому побоюються, що не зможуть упоратися з розумово рівними собі.

Від цієї промови у Гелен аж в очах від люті потемніло, бо вона завжди почувалася вразливою через брак освіти.

— Мабуть, річ у тім, що невеличкі жінки видаються їм привабливішими, — відказала вона.

Сестра Баркер підкурила цигарку, і пальці її тремтіли від гніву.

— Схоже, ви навмисне хочете образити мене, — мовила вона хрипким голосом. — Вам не здається, що з вашого боку це дещо нерозумно? Бо невдовзі ви залишитеся наодинці зі мною.

— Зі мною буде місіс Оутс, — нагадала їй Гелен.

— Та невже? — саркастично спитала сестра Баркер із лиховісною посмішкою. — Я б на вашому місці не надто на неї розраховувала.

І, широко ступаючи й пихкаючи цигаркою, мов паровоз, сестра вийшла в коридор.

— Що вона хотіла цим сказати? — стривожено спитала Гелен.

— Нічого. Пустопорожні теревені, — прокоментувала місіс Оутс. — Але все одно, — похмуро додала вона, — нам не слід було цього робити. Вона прийшла сюди відвести душу, а ми її тільки розізлили. Я перша почала, а ти завершила.

— Нехай знає, як полишати бідолашну стару леді Воррен на самоті, — опиралася Гелен.

— Та не переймайся через неї так! — порадила місіс Оутс. — Вона сама в змозі про себе подбати. Якщо замкнути їх обох в одній кімнаті, то це буде все одно, що зачинити левицю з тигрицею. А вранці побачимо, хто з них вийде живим.

— Якби ж то я була впевнена, що леді Воррен зможе за себе постояти, — сказала Гелен. — Дуже вже я боюся цієї сестри.

— А ти їй цього не показуй, — порадила місіс Оутс.

— Та я й не показую, — відповіла Гелен і зиркнула на годинник. — Цікаво, в якій точці шляху перебуває містер Оутс у цю конкретну хвилину, — мовила вона. — Таке враження, що час повзе, мов слимак. От якби мені протриматися до його приїзду!

— А що тобі заважає? Візьми і протримайся.

— Я боюся однієї речі, яка може трапитися саме зі мною, — зізналася Гелен.

— Не кажи, — застерегла її місіс Оутс. — Бо ніколи не знаєш, хто може підслуховувати.

Гелен відчинила кухонні двері й визирнула до безлюдного підвального коридору.

— Я боюся ось чого, — продовжила вона. — Припустімо, мені почується, що десь надворі заплакало дитинча. І мені неодмінно захочеться вийти. Ну, про всяк випадок.

— Та не будь такою дурепою, — благально мовила місіс Оутс. — За весь той час, який я тут працюю, ще ні-хто жодного разу не кидав на ґанку дитину. А міс Воррен — не з тих, що повертаються додому з немовлям на руках.

Гелен весело розсміялась і скочила на ноги.

— Ой, я така винувата, — сказала вона. — Міс Воррен скоро ляже спати, а я їй ручку на дверях так і не прикрутила!

Радіючи з того, що їй знайшлася робота, Гелен побігла нагору, на перший поверх. Коли вона йшла залою, все довкола мало цілком нормальний і безпечний вигляд. Піднявшись на перший сходовий майданчик, Гелен помітила, що крізь вузеньке вікно над дверима спальні міс Воррен сяє світло.

«Сподіваюся, вона ще не лягла спати», — подумала вона й постукала у двері.

— Хто там? — почувся голос господині.

— Вибачте, міс Воррен, — гукнула Гелен, — мені так не хочеться турбувати вас, але чи не могли б ви подати мені оте приладдя, яке ви поклали на стілець?

— Звісно, міс Кейпел, тільки більше не кидайте його на килимі в коридорі.

Гелен почула, як міс Воррен пройшлася полірованою підлогою й крутнула ручку. Але та лише безпомічно обкрутилася довкола своєї осі.

Дівчина спантеличено подивилася на ручку.

— Ви не можете відчинити двері?

— Ні, — почулася відповідь. — Вона тільки крутиться в моїй руці — і все.

Розділ 23. Що нам робити з п’яним матросом?

Гелен відчула себе хазяйкою становища, хоча й була трохи збентежена.

— Усе нормально, — гукнула вона. — Зараз я відчиню двері з мого боку.

Гелен упевнено схопилася за ручку, але та обкрутилася в її пальцях, наче мастилом змащена.

— Схоже, механізм зламався остаточно, — скрикнула вона. — Але ж приладдя у вас. Може, ви якось спробуєте полагодити його?

— Ні, я не маю шурупа, — почулася відповідь. — Але це пусте. Завтра рано-вранці Оутс відремонтує.

— Але ж, міс Воррен, — наполягала Гелен, — негоже, щоб ви залишалися замкненою. А раптом трапиться пожежа?

— А чому вона неодмінно має трапитися? Будь ласка, міс Кейпел, ідіть. Мені ще треба важливу роботу закінчити.

— А з вашого боку ключа немає? — поцікавилася Гелен.

— Ні. Замок зламаний, тому я попрохала вставити туди гвинт. А тепер, будь ласка, дайте мені спокій.

Гелен неохоче пішла. Коли вона проходила повз синю кімнату, то сестра Баркер, приваблена галасом, вистромила голову з дверей.

— Що сталося цього разу? — поцікавилася вона.

Коли Гелен пояснила їй ситуацію, сестра злобно хихикнула.

— А що я вам казала! Вона навмисне від вас замкнулася.

— Я в це не вірю! — кинула Гелен. — Навіщо їй було це робити?

— Тому що вона боїться. О, я так і знала, що це трапиться… До того ж я знаю ще дещо, і це дещо має статися дуже скоро. Твої біди ще не скінчилися, дівчино моя.

Гелен була приголомшена проникливістю доглядальниці.

— Сестро! — імпульсивно скрикнула вона. — Я хочу вибачитися перед вами. Я вас образила, але зробила це ненавмисне!

— Пізно кинулися вибачатись, шановна, — зневажливо пирхнула сестра Баркер. — Шкоди вже завдано.

— Але невже ж не можна її якось залагодити?

— Можна — якщо пообіцяєте слухатися мене.

Гелен завагалася, пригадавши обіцянку, яку вона дала докторові Перрі. Вона знала, що сестра Баркер зробить усе можливе, аби зашкодити його втручанню. З іншого боку, навіть якщо він захоче, то все одно не зможе швидко дістатися до «Вершини», тоді як ця дебела жінка є величезною перешкодою на шляху маніяка, хоч до яких би дій він не вдався. Сестра мала неабияку фізичну силу і розум, який жалив, мов оса.

Гелен виструнчилася й узяла під козирок, як це роблять військові.

— Слухаюсь, сержанте, — сказала вона.

— Це не жарти, — насупилася сестра Баркер. — Я не впевнена, що можу вам довіряти. Ще ніколи в житті мене так сильно не ображали якась п’яничка та необізнана й ненавчена дівчина.

— Ой, сестро, — мовила Гелен, — вибачте мені, але то не я.

Доглядальниця швидко пригадала їй інцидент, коли вона підслухала їхню розмову з місіс Оутс.

— Так, це сказали не ви, а вона, — погодилася сестра, — але ви обсмоктували кожне її слово.

— Та ні, то я просто намагалася якось розворушити її, бо вона була сильно напідпитку. Але я абсолютно не згодна з тим, що вона про вас сказала.

— А що ж вона про мене сказала?

Сестра Баркер утупилася в неї своїми блискучими очима, і Гелен відчула на собі всю силу її потужного, наче зміїного, гіпнозу.

— Вона сказала, що ви — не жінка, а чоловік.

Сестра Баркер конвульсивно ковтнула слину.

— Ця п’яниця ще поплатиться за свої слова, — сказала вона й пішла до синьої кімнати.

Спускаючись сходами, Гелен спробувала пригадати все, що недавно сталося. Їй дуже хотілося, щоб її сумління стосовно сестри Баркер було абсолютно чистим, бо вона дуже не любила почуватися лицемірною й нечесною.

У цілому їй начебто не було про що турбуватися. Про інцидент із блискучою бритвою можна було забути, бо вона не розповіла про це нікому. Коли ж місіс Оутс вихвалялася своїми здогадками, то вона не погоджувалася з ними, тому неприязнь місіс Оутс до сестри лежала цілковито на її власній совісті.

Побачивши телефон, Гелен пригадала всі останні втрати в чоловічому складі «Вершини», про які вона вже встигла забути. Ще раз один страх витіснив інший, бо зараз, у цей конкретний момент, вона найбільше боялася сестри Баркер.

«Зараз візьму й зателефоную докторові Перрі, — подумала вона. — Розповім йому про все, що сталося».

Гелен довелося довго чекати на з’єднання, а коли вона нарешті почула голос лікаря, то він видався їй грубим і сонним.

— Що сталося? — спитав він.

— Професор випив забагато снодійного й відключився, — відповіла Гелен. — А міс Воррен замкнулась у своїй спальні.

Оскільки доктор Перрі ніяк не прокоментував почуте, Гелен поспіхом стала виправдовуватися:

— Мабуть, не варто мені було турбувати вас. Але дуже дивно, що вони всі позникали, один за одним… Що ви на це скажете?

— Провалитися мені на місці, якби я знав, що сказати, — почулася відповідь. — Як на мене, то нічого дивного в цьому немає. А міс Воррен учинила якнаймудріше. Чом би й вам не взяти з неї приклад і не зробити так само?

— Тому що, попри весь той шум, який я зчинила через своє небажання спати в синій кімнаті, мені не хочеться, щоб стара леді Воррен залишилася сам на сам з отією сестрою.

— Ви гадаєте, що сестра поводиться зі старою грубо?

— Хтозна. Але я знаю, що характер у неї страшний.

— Тоді я дам підказку. Якщо дійде до сварки між старою і сестрою, зробіть свою ставку на стару.

Хоча місіс Оутс дала їй таку саму пораду, Гелен вона не переконала.

— Дякую за пораду, — відповіла вона. — Вибачте, що потурбувала, але ви ж самі заохотили мене вам набридати.

— Стривайте, не кладіть слухавку, — гукнув лікар. — Як нам бути з професором? Може, мені прийти?

— Вигляд він має жахливий, — заявила Гелен, максимально використовуючи свій шанс.

— Ще б пак. А що зробила міс Воррен?

— Нічого. Просто помацала його пульс і накрила ковдрою.

— Зрозуміло.

Гелен почула, як лікар полегшено зітхнув.

— Правильно зробила: міс Воррен — розумна жінка. Наразі поставимо на цьому крапку. Якщо я зміню свою думку стосовно ситуації, то враз сяду на мотоцикл і приїду. Взагалі-то достатньо одного вашого слова — і я виїжджаю.

— Приїдете заради мене?

— Так, лише заради вас.

Попри втому та самотність, попри загрозу, яка зачаїлася в нічній темряві, Гелен раптом переповнила хвиля світлої радості.

— Я зрозуміла, — сказала вона. — Не треба приїжджати. Мені так добре… Я…

Зачувши на сходах кроки, Гелен хутенько повісила слухавку. Перехилившись через балюстраду, на неї дивилася сестра Баркер.

— Хто це був? — спиталася вона.

— Лікар, — відповіла Гелен. — Я зателефонувала розповісти про професора, але він вирішив, що приїжджати йому потреби немає.

— Він волів би застукати нас зненацька, — пророчим голосом мовила сестра. — Не довіряю я йому… Пішли б ви краще до своєї пацієнтки-алкоголічки. З вами вона почувається значно розкутіше, аніж зі мною.

Раптово охоплена недобрим передчуттям, Гелен хутко поквапилася через залу. Відчинивши двері до підвалу, вона вдарила ними якийсь твердий предмет, котрий із жахливим торохтінням застрибав униз сходинками. Побігши навздогін, Гелен підняла його з килимка, що лежав біля підніжжя сходів, — то була півлітрова бляшанка з-під молока.

— Місіс Оутс! — скрикнула вона, заходячи на кухню. — Хто поставив оцю штуку нагорі сходів?

— Не знаю, — відповіла місіс Оутс.

Гелен із підозрою глянула на вершечок комода і з полегшенням зітхнула — пляшка стояла там, де й була, начебто неторкнута.

Та попри цей доказ невинуватості, Гелен здалося, що стан місіс Оутс погіршився. Плаксива посмішка, котра позбавляла її обличчя звичного виразу впертості й чіпкості, не сходила з її вуст, надаючи недвозначно підпилого виразу. Коли Гелен дивилася на неї, їй пригадалися рядки старої моряцької пісні: «Що нам робити з п’яним матросом…»

«Коли мине ця жахлива ніч, я неодмінно напишу на цю тему книжку», — подумала вона зі скороспілою впевненістю людини, яка писала лише листи, та й то зрідка і через те, що мусила.

Було добре видно, що місіс Оутс робить над собою величезні зусилля, щоб зосередитися на розповіді Гелен про зламану ручку в дверях кімнати міс Воррен, бо вона раз по раз перепитувала про кожну подробицю. А вислухавши дівчину, спромоглася лише на один-єдиний коментар:

— Коли Оутс приїде, йому поїсти захочеться.

Гелен зрозуміла натяк і підняла тацю.

— Я вам допоможу, — сказала вона. — Вставайте.

Узявши місіс Оутс під пахви, вона різко й сильно смикнула її вгору. Та жінка, трохи піднявшись, знов обім’якла й посунулася назад у крісло.

— Дайте мені відпочити ще трохи, — попросила вона. — Не забувайте, що я випила пів пляшки. Але невдовзі я буду твереза мов огірочок.

— Гаразд, — відповіла Гелен. — Тоді я все робитиму сама.

Раптом їй подумалося, що гарним випробуванням її сили волі міг би стати похід на самоті до комори. Відчинивши двері до посудомийної кімнати, Гелен клацнула вимикачем, і жовтаве жевріння лампочки освітило кожний куточок чистої, голої кімнати. Було чутно, як у коридорі незачинене вікно торохтить об віконницю.

Цей моторошний звук лякав Гелен, бо створював враження, що хтось намагається проникнути всередину. Тьмяно освітлений коридор також мав зловісний вигляд, нагадуючи похмурий тунель. А за поворотом простягався темний лабіринт Провулку Смерті.

Гелен знала, що їй слід суворо контролювати свою уяву. Вона мусила не думати про ті жахи, які колись дійсно коїлись у цих стінах, і не гадати — а чи не зберігся дух отої дівчини в тутешній атмосфері, в пилюці, в кам’яних стінах?

Нагадуючи собі, що вона не так давно ретельно перевірила цю ділянку шляху сама, зазирнувши до кожної потенційної схованки, Гелен увійшла до комори.

Окрім шматка шинки та низки цибулі, на полицях комори було стільки бляшанок та пляшок, що допитливість Гелен узяла гору над іншими її почуттями. Виявилося, що «Вершина» має чималий запас консервованого провіанту, і це значно утруднювало вибір. Очі в Гелен були пожадливіші за шлунок, і вона наповнила тацю всілякими консервованими ласощами: язиком, сардинами, холодцем, гострим паштетом.

Притиснувши тацю до стегна, вона вимкнула світло й водночас поштовхом ноги відчинила двері до посудомийної кімнати — і в ту саму мить почула гучне торохтіння: то загримотіла кам’яною підлогою ще одна бляшанка.

Гелен задумливо нахмурилася, бо повторення такого трюку їй аж ніяк не сподобалося. Раптом у душу їй закрався тривожний сумнів. Місіс Оутс не чує її кроків, бо ходить Гелен у своїх кімнатних капцях абсолютно безшумно, — тому місіс і ставить оці бляшанки, щоб ті попереджали про її наближення.

Якщо так, то місіс Оутс явно щось приховує, а не просто бавиться. Незважаючи на важку ношу, Гелен роздратовано й без попередження влетіла до кухні.

Місіс Оутс і далі сиділа в кріслі спиною до Гелен, а над нею, склавши руки, стояла сестра Баркер.

— Де ви були? — спитала вона.

— У коморі, — пояснила Гелен. — Набирала харчів на вечерю для містера Оутса. Ми подумали, що зможемо обійтися закусками, щоб час зекономити. Ви будете вечеряти?

Сестра Баркер кивнула, і її обличчям промайнула якась дивна посмішка, котра змусила Гелен розсипатися в похапливих, знервованих поясненнях.

— Ми з місіс Оутс збиралися поїсти тут удвох, а вашу вечерю я принесла б вам нагору. Вас це влаштує? І які бутерброди вам більше до вподоби?

— А ви в місіс Оутс спитайте — які вона порадить? — відказала сестра. — Якщо ви вже перебрали її обов’язки на себе.

Сповнена лиховісного передчуття, Гелен поставила тацю й кинулася до місіс Оутс. Та не встигла вона добігти до неї, як та випростала руки на стіл і поклала на них голову.

— Що з вами?! — скрикнула Гелен. — Вам погано?

Місіс Оутс ледве розклепила одне око.

— Мені так спати хочеться, — сказала вона. — Я… мені…

Голос її затих, і Гелен струсонула місіс Оутс за плече.

— Прокидайтеся! — верескнула вона. — Не кидайте мене! Ви ж обіцяли.

В очах місіс Оутс блиснув слабкий спогад, який боровся з почуттям провини, але швидко згас.

— Хтось… одурманив… мене… — мовила вона.

Місіс Оутс опустила голову на руки й стала важко дихати.

Із жахливим відчуттям повної безпорадності Гелен спостерігала, як жінка занурюється в сонний ступор. А сестра Баркер стояла поруч, облизуючи губи так, наче смакувала гумор ситуації. Невдовзі Гелен порушила важку тишу:

— Чи можемо ми чимось зарадити?

— А ви запропонуйте їй чарку, — глузливо відповіла сестра Баркер. — Спиртне має стимулювати її й повернути до свідомості.

Гелен збагнула, що ця порада — насмішка. Подумки вона анітрохи не сумнівалася в причині катастрофи, яка її спіткала. Так само як грабіжники присипляють собаку перед тим, як вдертися до помешкання, хтось скористався її відсутністю й приспав місіс Оутс.

Побоюючись відкрито покладати відповідальність на сестру Баркер (хоча була абсолютно впевнена в її винуватості), Гелен намагалась ані виразом обличчя, ані тоном голосу не видати свою підозру.

— Що з нею сталося?

Сестра Баркер зневажливо пирхнула.

— Не прикидайтеся дурепою, — сказала вона. — Хіба ж ви не бачите — вона п’яна як чіп.

Розділ 24. Вечеря

Попри пережите потрясіння, слова сестри Баркер стали для Гелен хоч і слабкою, але втіхою. Вибухнувши в її голові, вони одним махом знищили павутиння підозр.

Ніякої зради тут не було. Просто добрі наміри місіс Оутс обвалилися під тиском алкогольної спокуси.

— Як же вона дісталася до бренді? — спитала дівчина. — Я впевнена, що вона була не в змозі вибратися на комод.

Сестра Баркер підсунула ногою до комода міцний ослінчик, стала на нього, простягла руку й зняла пляшку з верхньої полиці.

— Ви забуваєте, що не всі такі коротуни, як ви, — зазначила вона. — Місіс Оутс не така висока, як я, але руки в неї довгі, як у горили.

Гелен закусила губу, здогадавшись, із якою легкістю її пошили в дурні.

— Можете вважати мене дурепою, але я думала, що місіс Оутс триматиме своє слово, — сказала вона. — Утім, до бренді вона не доторкнулася. Пляшка й досі наполовину повна.

Зневажливо пирхнувши, сестра Баркер відкоркувала пляшку, понюхала корок, а потім хлюпнула декілька крап-лин на тильний бік долоні.

— Вода, — зазначила вона.

Гелен із докором глянула на місіс Оутс, яка вже глибоко занурилася в сон, а її розпашіле обличчя було червоне, мов буряк.

— Що будемо з нею робити? — безпорадно спитала Гелен.

— Нічого. Залишимо її тут.

— А може, накласти їй на голову пов’язку, змочену в оцті? — наполягала Гелен. — Ви ж бачите, що їй жарко й некомфортно.

— Не треба нічого робити! — відрізала сестра Баркер. — Місіс Оутс підвела нас, а часу на неї ми не маємо. Зараз вона — просто колода, з якої немає жодної користі. Готуйте вечерю. Я не обідала і страшенно зголодніла. Принесіть тацю мені в кімнату. Там і поїмо.

Хоча в словах сестри Баркер чулася перспектива майбутнього партнерства, Гелен усе одно почувалася, наче кролик перед удавом.

— А що вам принести? — жваво спитала вона.

— Холодне м’ясо, картоплю, солоні огірки та сир. Не марнуйте часу на нарізку бутербродів. Заваріть кухлик міцного чаю. Не забувайте, що спати нам не можна.

— Невже ви гадаєте, що небезпека й справді існує? — спитала Гелен із тривогою в голосі.

Сестра Баркер утупилася в неї пильним поглядом.

— Як же мені поталанило, що ви сіли мені на шию! Ви дурна, а дурний удвічі небезпечніший за шахрая. Ви що, елементарної арифметики не знаєте?

— Знаю, звичайно ж.

— То підрахуйте, коли ваша ласка. В обідній час у будинку було дев’ятеро людей. Зараз лишилося тільки двоє. Скількох ми втратили?

— Сімох, — охнула Гелен, жахнувшись такій втраті.

Сестра Баркер із похмурим задоволенням облизала губи.

— А ви розумієте, що це означає? — спитала вона. — Це означає, що він підбирається до вас дедалі ближче.

Хоча Гелен і не сумнівалася, що сестра Баркер просто грає на її страху, серце її занило, коли жінка пішла з кухні. Попри свою злостиву вдачу, вона все одно складала таку-сяку компанію. Ціла низка катастроф настільки ослабила здатність Гелен до опору, що вона тепер страшенно боялася залишатися в підвалі на самоті. Кожен удар негоди у вікно в коридорі віддавався в її серці. Хоча тут, у підвалі, шаленство буревію відчувалося приглушено, сад із його чагарниками та деревами був, навпаки, ближче. Гелен пригадала, як кущі спліталися в пальці, котрі стукали у вікна; як щупальці підліску гойдалися під вітром, наче водорості під водою.

«Хтось намагається пробратися сюди, — подумала вона. — Може, тут є якийсь потаємний вхід, якого я не встигла помітити? Між парадними і запасними сходами, а також у кожній із порожніх кімнат може тепер сховатися хто завгодно».

Гелен зараз мала лиш одне бажання: якомога швидше вибратися нагору. Хоча вона й мала час нарізати бутер-броди, поки закипав чайник, апетит до ласощів пропав у неї повністю.

Гелен похапцем приготувала тацю з наїдками, а потім повернулася до світлиці, щоб слідкувати за чайником. Поки вона слідкувала, її думки незв’язно смикалися, мов кульгава мелодія старої шарманки.

«Мабуть, міс Воррен лише зраділа, що опинилася замкненою у власній спальні… Цього б не сталося, якби я не була такою легковажною. Господиня нагадала мені прислів’я про вчинки та вдачу, щоб натякнути на мою недбалість… А якщо чесно, то за ту конкретну халепу відповідальні ми обидві… і більше ніхто». Хоча така логіка її й заспокоїла, все ж Гелен побоялася шукати відповідь на питання, яке у зв’язку з цим виникало: чи існує якась невидима ланка в ланцюгові подій, котрі прискорили — або спричинили — таку взаємодію людських характерів?

Вона з її імпульсивною безтурботністю, міс Воррен з її егоїзмом, а також місіс Оутс зі своєю жагою до алкоголю — кожна з них діяла як самостійний гравець, за своєю вдачею. Проте фігури на шахівниці були розставлені так, що всі вони були пішаками в чиїйсь грі — хоч якими імпульсивними мотивами вони керувалися, якийсь невидимий гравець використовував їх для досягнення власної мети.

Чайник закашляв парою й вихлюпнув з-під кришки окріп. Гелен швидко заварила чай і почимчикувала нагору, час від часу знервовано зиркаючи через плече. Підійшовши до дверей, вона обернулася й цюкнула п’яткою двері, відчиняючи їх.

Проходячи напівтемною синьою кімнатою повз ліжко і щосили намагаючись не торохтіти порцеляновим чайником на таці, Гелен не почула хропіння старої леді Воррен. А в своїй кімнатці сестра Баркер підкурила згаслу цигарку і вибухнула тирадами, щойно Гелен поставила тацю на стіл.

— Я ледь пальці собі не поламала, намагаючись повернути той ключ, — обурилася вона, кивнувши на другі двері. — Який жах — поселити мене в кімнаті, сполученій дверима з чоловічою спальнею!

— То колись була гардеробна, — пояснила Гелен. — Але професор — не з тих, хто спробує навідуватися до вас ночами.

Гелен відвернулася, ховаючи саркастичну посмішку. Цей інцидент не лише розвеселив її, а ще й підняв її підупалий дух, бо не залишив каменя на камені від версії, яку висунула місіс Оутс. Усі рештки її підозр розтанули, бо вона збагнула, що пальцям сестри Баркер бракує сили нещадного вбивці.

— Може, відчинимо двері, щоб чути, коли леді Воррен вас покличе? — спитала Гелен.

— Не покличе, — буркнула сестра. — Я її вгамувала.

— Ви хочете сказати, що одурманили її — як одурманюють малих дітей, щоб вони міцніше спали?

— А чом би й ні? Бо вона і є просто старою дитиною.

— Але ж… Але ж це доволі грубо з вашого боку.

Нічого не сказавши, сестра Баркер лише невдоволено буркнула й налила собі чашку чаю, до якої додала кілька краплин бренді. Гелен приголомшено мовчала, дивлячись, як вона накладає собі в тарілку купу холодної картоплі й товсті шматки холодного м’яса, густо покривши їх солоними огірками.

«Суто чоловіча порція», — подумала Гелен, спостерігаючи широко розплющеними від цікавості очима, як сестра Баркер швидко наминає харчі.

Наїдки та спиртне покращили настрій сестри, і вона запрошувально простягла пляшку.

— Хочете трохи до чаю?

— Ні, дякую, — відповіла Гелен.

— Я б на вашому місці випила. Той тип уже скуштував крові. Ви бачили, як місіс Оутс не змогла втриматися після того, як відкоркувала пляшку. Раз уже приклалася до неї, то мала допити геть усю. Отак і той убивця — він мов зголоднілий тигр, що прагне свіжої крові.

Гелен поклала на тарілку кусень сиру, від якого відкушувала дрібні шматочки.

— Сестро, — спитала вона, — а чому ви мене недолюблюєте?

— Тому що ви нагадуєте мені одну особу, яку я терпіти не можу, — відповіла сестра Баркер. — Вона була точнісінько як ви, — худорлява, самі руки-ноги та кучері, як у ляльки; тільки те й робила, що хихотіла. Тільки вона була не руда, а білява.

— І через що ж ви зненавиділи ту жахливу білявку? — щиро поцікавилася Гелен.

YBW

— Через одного чоловіка, — відповіла сестра Баркер. — Це сталося, коли я була практиканткою. А він був лікарем, до того ж надзвичайно розумним. Але він був такий маленький, що я могла покласти його собі через коліно й відшльопати.

— Протилежності притягуються, — зауважила Гелен. — А ви були заручені?

Про її власний інтерес наразі не йшлося, хоча несподівана довірливість сестри Баркер розворушила в її душі солодке відчуття власної закоханості.

«Дивно, — подумала Гелен, на мить поглинута почуттям драми. — Ось ми сидимо тут удвох за чашкою чаю, такі різні — і такі схожі в тому, що обидві кохаємо».

— Ні, ми не були заручені, — відповіла сестра Баркер. — Хоча до цього йшло. Але та білявка відбила його в мене, чорти б її забрали.

— Який жах! — прокоментувала Гелен зі щирим співчуттям у голосі.

— Жах? — гірко розсміялася сестра Баркер. — Та вона мені все життя поламала! То був мій єдиний чоловік. Другого не було і вже ніколи не буде.

— А вони одружилися? — поцікавилася Гелен.

— Ні, вона побавилася ним і кинула. Їй просто хотілося відбити його в мене. І залишилося від того лікаря саме лушпиння. Для мене ж у ньому не лишилося нічого. Тому я й ненавиджу жінок, схожих на неї. І якщо якомусь чоловіку забажалося скрутити їм шию, то я тільки удачі йому побажаю.

Сестра Баркер витріщилася на Гелен із такою ненавистю, що та аж зіщулилася від страху й заховалася в свою оболонку, мов равлик. Її бажання поговорити про власні сподівання було вбите наповал; єдине, чого їй хотілося, — це відвернути покарання за нещасливу схожість із білявою зловмисницею.

— Знаєте, — мовила вона. — У нас із вами багато спільного. Ми в одному човні. Чоловіки завжди ігнорували мене через мій малий зріст.

В очах сестри Баркер блиснула пожадлива цікавість, засвідчивши, що вона проковтнула наживку.

— А хіба доктор Перрі — не лицар вашого серця? — спитала вона.

— Та де там! То все місіс Оутс нафантазувала. У мене ще ніколи в житті не було справжнього роману. Мені доводилося самій заробляти на життя, а на пристойний одяг завжди бракувало грошей.

— Ви мене не обманюєте? — прискіпливо спитала її сестра Баркер.

Гелен кивнула, пригадавши приниження та зневагу, якими було позначене її дівоцтво. І, попри схожість на зловмисницю-білявку, сестра Баркер повірила Гелен, пильно вдивляючись у неї проникливими очима.

І в той момент Гелен постала перед нею недорозвиненою плюгавкою, нікому не потрібною дівчиною без освіти й належної підготовки. Якби її вбили, то ніхто б за нею не пожалкував, ніхто б не затужив, а дехто, може, і зрадів би: робоче місце звільнилося!

Та попри те, що сестра нічого, крім зневаги, до цієї курдупельки не відчувала, зла на неї вона вже не тримала.

Сестра Баркер узяла пляшку бренді — і Гелен скрикнула на знак незгоди:

— Будь ласка, не треба!

— Ви що, гадаєте, що я відключуся від чарки бренді? — зневажливо пирхнула сестра.

— Річ не в тім. Але після того, що сталося, мені страшно. А може, в бренді хтось додав дурману?

— Якщо так, то ви залишитеся сама-одна. Треба ризикнути. — Сестра Баркер піднесла чарчину до губ і одним ковтком осушила її. — Можливо, це буде найкраще з того, що зі мною може трапитися, — продовжила вона. — Коли він прийде, то накинеться на вас. А якщо я втручуся, то він накинеться й на мене.

— Але ж я буду разом із вами! — скрикнула Гелен. — Нас лишилося тільки двоє. Якщо з вами щось трапиться, я збожеволію від страху.

— Усе залежить від вас, — зневажливо зазначила сестра Баркер. — Ви — слабка ланка. Ви двічі підставили мене, аби врятувати свою шкуру.

Схоже, сперечатися далі не було сенсу. Не в змозі їсти, Гелен сиділа, спостерігаючи, як сестра Баркер завершує вечерю. Цей процес розтягнувся надовго, бо сестра перемежовувала поглинання їжі з курінням.

Маленьку кімнату затягло димом, і величезна постать сестри Баркер бовваніла в ньому гігантською білою вежею. Інколи зір Гелен грав із нею злий жарт, і їй здавалося, що фігура сестри розпливається хмариною по кімнаті, де стало душно й спекотно, наче в тропічному лісі.

«Мушу не спати, — розпачливо подумала вона. — Якщо я відведу від неї очі, то вона зникне».

Та навіть попри намагання Гелен сконцентрувати свою увагу на довкіллі, на задвірках її свідомості ховалося моторошне відчуття, наче вона хоче щось схопити, а воно все одно прослизає крізь пальці. Місіс Оутс підвела її, підведе її й сестра Баркер. Утім, був хоч один позитивний момент: ніч поволі минала. Вочевидь, це саме спало на думку й сестрі Баркер, бо вона глянула на свій невеликий дорожній будильник, який стояв на камінній полиці.

— Тепер він може прийти будь-якої хвилини, — сказала вона. — Цікаво, якими будуть його перші дії.

Гелен стримала дрож, бо усвідомлювала, що нахаба сестра просто мучить свою нову жертву, отримуючи від цього велике задоволення й очікуючи, що вона ось-ось заверещить від страху. У Гелен на мить прокинувся бойовий дух, і вона несподівано перейшла в контратаку.

— Не забувайте одну річ, — сказала вона. — Можливо, жива я й справді мало кому потрібна, але після смерті моя особа може набути неабиякої значущості. Якщо зі мною щось трапиться — прямо тут і цієї ночі, — то неодмінно почнеться розслідування, і справа набуде чималого розголосу. І всю відповідальність покладуть на вас.

Сестра Баркер отетеріло витріщилася на Гелен, бо такого варіанта розвитку подій до уваги не взяла. Вона заробляла на життя своєю професією, і її репутація могла зазнати шкоди, якщо під час довгого й виснажливого слідства з’ясується, що вона виявила слабкодухість і фактично потурала вбивці.

— Не верзіть дурниць, — сказала вона. — Ми будемо триматися разом… Що це за шум?

Гелен також почула його — тихе й глухе бухкання, яке доносилося звідкись із нижнього поверху.

— Наче хтось стукає, — сказала вона.

— Не ходіть, — застерегла її сестра Баркер. — Це може бути пастка.

— Але я мушу. Це може бути Оутс.

І перш ніж сестра Баркер устигла зупинити її, Гелен відчинила двері й безшумно гайнула через синю кімнату. Коли вона вискочила на сходовий майданчик, звук залунав чітко й настійливо: хтось гучно стукав у парадні двері, а потім почав смикати дзвінок.

Гелен раптом стала мов укопана й ухопилася за балюстраду — застереження сестри Баркер паралізувало їй мозок, мов сильна отрута. Унизу перед дверима міг зараз стояти Оутс — але тоді він повернувся раніше, аніж вона сподівалась. І саме через це вона не наважувалася поворухнутись.

Раптом у її голові зародилася нова ідея. Гелен інстинктивно відчула, що в двері стукає доктор Перрі. Вочевидь, попри заспокійливі слова, ситуація у «Вершині» бентежила його.

З очима, що сяяли гостинністю, Гелен кинулася сходами вниз, — але саме тієї миті до майданчика добігла сестра Баркер.

— Зупиніться! — скрикнула вона. — Не відчиняйте дверей!

— Але ж треба, — захекано кинула дівчина через плече. — Це лікар. Він обіцяв прийти, я мушу впустити його.

Почувши ззаду важке гупання черевиків сестри Баркер, яка кинулася їй навздогін, Гелен спробувала пришвидшити біг. Та, попри її зусилля, саме в той момент, коли вона вже була біля дверей до фоє, сильні руки сестри Баркер ухопили її ззаду.

— Тихіше, маленька дурепо, — прошепотіла вона, затуляючи їй долонею рота. — Він там, за дверима.

Розділ 25. Невсипуща

Попри переконаність, яка чулася в голосі сестри Баркер, Гелен усе одно не переставала пручатися. Вона була впевнена, що за дверима доктор Перрі. Це була така мука — відчувати, що він тут, поруч із нею, і не мати змоги прорватися до нього!

Гелен відразу ж збагнула, що не має жодного шансу, бо сестра Баркер міцно тримала її однією рукою, а другою так само міцно затискала їй рота. Сила її хватки була дивовижною, і Гелен тільки й могла, що хвицатися ногами в м’яких капцях — кволо, але несамовито.

Здавалося, що стукіт і дзенькіт триватимуть безкінечно. Навіть коли шум припинився, сестра Баркер не послабила хватки, а дочекалася, допоки далеке гепання не почулося з протилежного боку будинку.

— Він пішов до чорного ходу, — похмуро зазначила вона. — Ти ба, який упертий. Але мені теж упертості не бракує.

Гелен відповісти не могла, а могла лише слабенько пручатися, бо її душевні страждання доповнилися стражданнями фізичними. Вона відчувала, що вже задихається через тиск, що його чинили залізні руки сестри на її ребра та рот. Коли після другої паузи парадні двері знову зазнали атаки, терпіти їй було вже несила.

«Іди геть, любий. Усе марно. Іди геть — заради мене. Усе одно в тебе нічого не вийде».

Той, хто стояв по той бік дверей, немовби дійсно почув беззвучні благання Гелен, що вертілись у неї в голові, бо стукіт змінився такою довгою тишею, що сестра Баркер відпустила дівчину.

— Хух, — видихнула Гелен, легенько потираючи затерплу шию. — Ви мене ледь не задушили.

Сестра хрипко хихикнула.

— Ось яку подяку я заслужила! Шкода, що я не впустила його. Цей тип неодмінно б вилікував біль у вашій шиї. Назавжди… Дарма я вас урятувала.

— Ви не врятували мене. Це був доктор Перрі.

— А звідки ви знаєте?

— Бо він обіцяв мені прийти.

Сестра Баркер насупила кущасті брови.

— Ви ж сказали, що він не коханець вам?

Гелен була надто пригнічена, щоб заперечувати.

— Яке це має значення тепер? — знесилено мовила вона. — Ви все одно не впустили його.

— Невелика біда. Але це означає, що ви знову збрехали мені. Намагалися скористатися моїм співчуттям. І весь цей час тихцем глузували з мене.

Поглянувши на розлючене обличчя сестри Баркер, Гелен пригадала зауваження Стівена Райса про те, що її особиста безпека залежить від вдачі її компаньйонів. Розчервоніле лице сестри Баркер підказало Гелен, що її візаві охопила хвиля шалених ревнощів. Раптом їй стало так шкода цієї мстивої непривабливої жінки, що вся неприязнь до неї вмить щезла.

— Я сказала вам правду, — мовила Гелен лагідним тоном. — Бо це сталося лише сьогодні ввечері.

— Що сталося?

— Та так, нічого, — стиха розсміялася Гелен. — А з іншого боку, сталося все. Все, що мало статися. У ньому є щось таке, що приваблює мене. Напевне, він почуває те саме, інакше б мені не зателефонував. Ви мене розумієте? У вас, мабуть, було точнісінько так само.

Гелен так хотілося встановити з сестрою душевний зв’язок, що вона взяла її за руку. Але жінка відштовхнула її з такою силою, що дівчина заточилася й упала.

— Так, — відказала сестра Баркер. — Я надто добре знаю, як це починається. І добре знаю також, як це закінчується — пустопорожньою шахрайкою з фальшивими кучерями, схожими на ваші.

— Але ж це несправедливо — карати мене за чиюсь провину, — заперечила Гелен. — Я ж нічого поганого вам не зробила.

— І нічого доброго також. Ви злостиво й нахабно висловлювалися щодо моєї зовнішності. А через те, що я висока й на лице сувора, ви насмілилися порівняти мене з чоловіком.

— Я такого ніколи не казала. Благаю, будьте доброзичливішою — хоча б цієї ночі. Нам не слід так запекло сперечатися.

— Я зрозуміла, куди ви хилите. Чоловікам більше до вподоби маленькі жінки, еге ж? Але маленькі жінки потребують захисту. Коли я піду і ви залишитесь одна, то ви дуже пожалкуєте, що я пішла.

Від цих слів під серцем у Гелен похололо.

— Якби ви це зробили, — сказала вона, — то я, мабуть, померла б від переляку. Але цього не станеться.

— Може статися, — сестра Баркер із цими словами задумливо потерла підборіддя, і на її губи лягла тінь ледь помітної посмішки. — Ми з вами припустили, що професор прийняв надто велику дозу снодійного, а кухарка напилася. Але звідки нам знати — може, їх навмисне одурманили?

Гелен пригадала бурмотіння місіс Оутс про те, що її хтось одурманив, і аж заклякла від жаху, збагнувши реальність такої моторошної можливості.

— Але хто ж їх одурманив? — скрикнула вона.

— Може, хтось прокрався сюди через підвал, — припустила сестра Баркер. — Усю ніч траплялися якісь химерні речі, наче хтось навмисне підлаштовував усе зсередини. — Жінка помовчала, а потім додала тоном лиховісного пророцтва: — Якщо я теж відключуся, то ми дізнаємося, хто до цього доклався. У чай я хлюпнула трохи бренді. Може, у мене через це так паморочиться в голові?

З цими словами вона трохи хитнулася й провела рукою по чолу. Гелен витріщилася на неї, від жаху втративши дар мови. Попри те що сестра Баркер мала лиху вдачу, дівчина все одно трималася за неї — як той, хто потопає, тримається за свого рятівника.

Хоча здоровий глузд і підказував Гелен, що сестра Баркер навмисне тероризує її своїми панікерськими заявами, але події, на які вона не мала жодного впливу, начебто свідчили про певний прихований сенс повального дезертирства мешканців будинку.

Один за одним компаньйони Гелен покинули її. Вони поснули, а вона лишилася невсипущим наглядачем. І насамкінець вона зостанеться одна-однісінька.

Твердо вирішивши не давати сестрі Баркер тішитися з того, що вона завдала їй емоційної травми, Гелен тримала голову високо, а губи — міцно стиснутими. Але сестра Баркер зазирнула їй в очі й помітила, як зіниці, розширившись, поглинули райдужну оболонку.

Гелен помітила її посмішку, і раптом її охопило несамовите бажання дати їй відсіч.

— Не розумію, чому ви так заздрите моєму першому шансу на щастя, — сказала вона. — Це жорстоко й егоїстично. Коли я була голодна, мені не ставало легше від того, що хтось також голодний, як і я. Навпаки, я страждала від того, що мала хоча би хліб, а дехто навіть хліба не мав.

— Отакої! Ви голодували? — спитала сестра Баркер.

— Буквально — ні, але коли не мала роботи, то мусила дуже економити на харчах.

— Це лише свідчить про вашу нікчемність. Ринок некваліфікованої робочої сили перенасичений. Такі, як ви, нікому не потрібні.

І знову Гелен помітила блакитну ранкову зірку в кінці тунелю.

— Так хочеться, щоб швидше настав завтрашній день, — зітхнула вона. — Сестро, благаю, допоможіть мені пережити цю ніч.

— З якого це дива? Ви ж не стали б ризикувати собою заради мене?

— Мені дуже хотілося б довести вам, що я не брехала, — пожвавилася Гелен. — Так, я була жахливим невдячним створінням. Але ж ви почали краще ставитися до мене. Гадаю, що тепер я розумію, що відчував отой ваш лікар.

Сестра Баркер мовчки слухала її із загадковим виразом обличчя... Тишу раптом перервав телефонний дзвінок, який пролунав із приголомшливою верескливістю. Його звук був для Гелен мов музика; він нагадав також, що до «Вершини» ще не дійшла голлівудська традиція обрізати дроти.

Вона кинулася через залу, і її бліде обличчя вмить розпашіло й звеселилося.

— Ви, як зазвичай, мали рацію, — захекано кинула вона. — То був не доктор Перрі, бо це він мені телефонує.

Коли Гелен зняла слухавку, то настільки сподівалася почути голос доктора Перрі, що пережила страшенне розчарування, почувши натомість манірний голос якоїсь жінки.

— Це — «Вершина-а-а»?

— Так, «Вершина» слухає, — відповіла, як належить, Гелен.

Через хвильку вона поглянула на сестру Баркер.

— Вас кличуть до телефона.

— Хто кличе? — спитала сестра, з поважним виглядом підводячись зі стільця.

— Та хтозна.

Не підозрюючи про лихо, яке насувалося на неї, Гелен не стала придивлятися до сестри зі своєю звичною цікавістю.

— Сестра Баркер слухає. Хто це? А, це ти, люба!

Секретарка будинку для літніх людей озвалась:

— Яка я рада чути тебе! Я й досі на чергуванні. У нас тут термінова справа, і я намагаюся розшукати Блейка. У нього вихідний, і я ганяюся за ним по всій Англії. А тим часом вирішила зателефонувати тобі, думала, може, ти ще не спиш.

— Навряд чи мені вдасться сьогодні поспати, — зауважила сестра Баркер.

— Звучить не надто обнадійливо. Пацієнтка некомфортна?

— Дуже некомфортна. Якщо чесно, тут некомфортне все, і до того ж якесь дуже химерне.

— Що й не дивно, моя люба. Щоб ти знала, хтось телефонував мені й ставив про тебе дуже дивні запитання.

— Про мене?

Гелен почула різку зміну голосу сестри Баркер. Із завмиранням серця слухала вона половину діалогу.

— Ану повтори, будь ласка… Зрозуміло… Щось іще? Що?! Оце так нахабство! А ти впевнена, що то дзвонила дівчина? Коли? Будь ласка, спробуй пригадати, бо я хочу довідатися, хто це був… А ти впевнена, що це було саме в той час? У такому разі я знаю, про яку дівчину йдеться, бо всі решта до того часу встигли полишити будинок… Нема за що. Правильно зробила, що дала мені знати. Бувай.

Сестра Баркер поклала слухавку і вп’ялася очима в Гелен.

— Ви начебто хотіли продемонструвати свою щирість? — мовила вона. — Що ж, вам це вдалося. Ви підступна брехуха. Якби від мене залежало ваше життя, то я б і мізинцем не поворухнула, щоб його врятувати.

Гелен, ніби онімівши, лише розкривала рота, намагаючись усе пояснити. Але її мозок був не в змозі сконцентрувати думки, що хаотично роїлися. Вона лишень усвідомлювала, що відштовхнула від себе жінку, здатну її захистити, і що якийсь чужинець зачаївся неподалік надворі у вологій темряві.

А чужинець і досі перебував поруч, кружляючи біля будинку. Буревій хвицав його обличчя мокрими гілками, наче дротяними батогами, а він тим часом стояв, зігнувшись, на просяклій водою землі, уважно придивляючись до кожного підвального віконця.

Якоїсь миті йому здалося, що він виявив уразливе місце, бо віконна рама здригнулася під його напором. Устромивши в раму складаний ніж, чоловік відрізав саморобне кріп-лення, змайстроване з мотузки та гачка, але потім ніж уперся у внутрішню віконницю.

Будинок був озброєний до зубів. Непроникний, мов бронеавтомобіль.

Доктор Перрі мав би втішатися з таких очевидних доказів виконання його вказівок. Бо він порадив ужити якнайсуворіших запобіжних заходів. Та коли він поглянув угору на голі стіни, марно сподіваючись на проблиск світла хоч в одному горішньому вікні, по спині в нього побігли холодні мурашки.

Йому завжди не подобалася приглушена деревами ізольованість «Вершини», хоча особисто він полюбляв самотність.

Наділений швидкою інтуїцією, керованою шаленими симпатіями й антипатіями, він миттєво розпізнав — і враз придушив — властиву йому схильність до ірраціонального передчуття біди. Тієї миті в нього з’явився сумнів у позірній неприступності цього вікторіанського будинку, на чиїх високих димарях неначе висіли шматки розірваних буревієм хмарин.

Раптом він придумав простий спосіб передати своє послання Гелен. Чиркнувши запальничкою, лікар понишпорив у кишенях і знайшов там аркушик і старий конверт. З труднощами нашкрябавши своє послання, він кинув його в поштову скриньку й постукав у двері подвійним ударом, як це традиційно роблять поштарі.

«Вона відреагує на нього швидше, аніж на динамітний патрон», — подумав доктор Перрі, займаючи на під’їзній гравійній доріжці місце, з якого було добре видно весь фасад будинку.

Однак минали хвилини, а з жодного вікна нагорі так і не блиснуло світло. У лікаря знову з’явилося передчуття біди. Брак швидкої відповіді був нетиповим для допитливої натури Гелен. Пам’ятаючи, з якою дивовижною легкістю гасала вона сходами, він знав: їй знадобилося б кільканадцять секунд, щоб добігти до першого поверху, навіть якби вона пристала на його пораду ночувати в підвалі.

Невдовзі йому набридло стирчати під дощем серед змокрілих дерев. Було очевидним, що «Вершина», цілком відповідно до вдачі поважної вдовиці, не має схильності впускати до себе випадкових нічних візитерів.

Доктор Перрі вже зібрався був піти, як раптом у спальні на другому поверсі засвітилось. Вікно було зачинене, але не закрите на віконницю, а запнуте легкою бірюзовою шторою. Лише зараз, коли він ось-ось мав почути її голос, лікар відчув усю силу свого почуття до Гелен. Жар його серця піднявся до губ і освітив їх усмішкою. Доктор Перрі в захваті чекав на появу коханої, тому так гостро відчув розчарування наступної миті. З жахом і потрясінням побачив він на світлому екрані штори зловісно скоцюрблену тінь.

То були голова й плечі чоловіка.

Розділ 26. Моряцька інтуїція

За межами «Вершини» лютувала стихія, всередині ж кипіли людські пристрасті. Налякана похмурим напухлим обличчям сестри Баркер, Гелен мало не в істерику впала, намагаючись угамувати її.

— Невже ви не розумієте?! — благально скрикнула вона. — Це сталося невдовзі після вбивства. Ми всі були накручені й знервовані. Слово честі, я щиро сподівалася, що ситуація проясниться, якщо я зможу з’ясувати, ту чи не ту сестру нам прислали! Розумієте, місіс Оутс вважала, що ви шахрайка.

Та її пояснення й виправдання лише додали сестрі Баркер злості. У її гігантському тілі жила дріб’язкова душа, страшенно вразлива до того, що подумають про неї сторонні.

— Ви намагалися розчулити мене й втертися до мене в довіру, — злобно заявила вона. — Ви спонукали мене говорити про… про святі речі. А відразу ж після цього зателефонували до будинку для літніх. Який підлий трюк!

— Ні, все це сталося ще до нашої розмови, — заперечила Гелен. — Відтоді як я присягнулася, я вас не зраджувала.

— Не брешіть. Я застукала вас біля телефона.

— Так, дійсно. Але саме в той момент я телефонувала докторові Перрі.

Та сестра Баркер лише вигнула губи лиховісною лінією. Вона знала, що мовчання — найкраще покарання, яке вона може застосувати до Гелен, тому що це допомагало тримати дівчину в непевному, тривожному стані.

Зі страхом очікуючи, що сестра Баркер ось-ось на неї нападе, Гелен аж сіпнулася, несподівано почувши звук глухого удару.

Вона враз згадала про професора. Не знаючи нічого про той ефект, який чинить снодійне на організм людини, вона й досі плекала надію, що професор невдовзі прийде до тями й візьме ситуацію під контроль. Але сестра Баркер умить розтрощила її ілюзію.

— Підіть подивіться, чи не впала стара з ліжка, — гаркнула вона.

Рада прислужитися, Гелен кинулася сходами нагору виконувати команду. Вибігши на майданчик, вона перервала свій стрімкий політ і крадькома зазирнула до синьої кімнати.

Леді Воррен лежала, скрутившись калачиком, на великому ліжку й міцно спала, роззявивши рота. Її глибокий безтурботний сон супроводжувався потужним хропінням, цілком натуральним.

Гелен озирнулася довкола й помітила, що полум’я в каміні вже ослабло. Набираючи загорнуті в білий папір вуглини, схожі на снігові грудки, вона була надто зайнята, щоб почути, як доктор Перрі подвійним ударом поштаря постукав у парадні двері.

Зате сестра Баркер це почула й аж підскочила від несподіванки. Із підозрою зиркнувши туди-сюди, вона поштовхом відчинила стулчасті двері й вийшла у фоє.

З першого ж погляду помітила вона білий предмет, що поблискував крізь скло поштової скриньки. Витягнувши конверт, сестра уважно продивилася напис примруженими очима. Він був нашкрябаний на зворотному боці конверта, адресованого «доктору Перрі», і був підписаний ініціалами «Д. П.».

Це був доказ того, що інтуїція не підвела Гелен, і серце сестри Баркер аж скорчилось у спазмі ревнощів. Поки вони боролись одна з одною, доктор Перрі дійсно був по той бік дверей і настійливо та енергійно намагався ввійти.

— Вона знала, що то був він, — стиха промимрила сестра. — Але ж звідки?

Молода дівчина виявилась обізнаною з хитросплетіннями лабіринту кохання, що залишався незбагненною таємницею для обмеженої й пригніченої жінки, котра все своє життя спрагло жадала знайти той ключик, який би допоміг їй у цих хитросплетіннях розібратися. Лиш одного разу їй вдалося зробити в тому лабіринті кілька кроків, але дістатися до його осердя вона так і не змогла.

А Гелен знала, як вплинути на серце чоловіка, як достукатися до нього, щоб змусити його наприкінці важкого дня втратити через неї спокій і сон.

Сестра Баркер змогла повною мірою оцінити жертовність, виявлену сімейним лікарем. Зі скляними очима читала вона послання, котре явно призначалося для Гелен.

«Щойно приїхав на мотоциклі, щоб самому подивитися, як у вас справи. Стукав у двері, як навіжений, але безрезультатно. Коли отримаєте цю записку, відчиніть вікно вашої спальні, і я гукну вам, щоб ви переконалися, що це дійсно я, а не якийсь шахрай. Але, заради Бога, впустіть мене в помешкання. Опісля я все поясню професорові».

З того моменту, як сестра Баркер уперше побачила Гелен, вона відчула до неї несамовиту заздрість. Ця дівчина належала саме до того типу жінок, котрі, у розумінні медсестри, надзвичайно моторні й страшенно розумні. Самостійна в думках і вчинках, Гелен водночас була крихкою і вразливою, мов фея, а це апелювало до інстинктивного бажання чоловіків захищати малих і слабких.

Сестра конвульсивно ковтнула слину, порвала аркуш на дрібні клаптики і вкинула їх у підставку для парасольок, зроблену зі старовинної ринви.

— Лист не дійшов до адресата — яка прикрість! — тихо промимрила вона.

А тим часом Гелен поралася в синій кімнаті, не підозрюючи про знищення такого важливого для неї листа. Вона поправила безладно розсунуті меблі, перетрусила подушки, прибрала деяку одежу, а потім вийшла на сходовий майданчик із великим тазом мильної води та оберемком пожмаканих рушників під рукою.

При цьому вона вловила в атмосфері якийсь порух, наче за кілька секунд до неї тут хтось пройшов. Двері на запасні сходи ледь помітно погойдувалися, готові відчинитися від найменшого дотику пальця.

Як і зазвичай, її маленьке біле личко випливло з тьмяних глибин великого дзеркала, та коли Гелен підійшла до нього ближче, то помітила дещо водночас і загадкове, і тривожне. На склі виднівся слабкий туманний наліт — якраз на висоті чоловічого рота.

«Кілька секунд тому тут хтось стояв», — зі страхом подумала вона, дивлячись, як пляма нальоту поволі зникає. Стиснувши таз закляклими пальцями, Гелен подивилася на зачинені двері. Вона боялася відвести від них очі, бо, не доведи Господи, вони відчиняться; боялася поворухнутися, щоб не спровокувати напад.

Раптом її нерви здали. Поставивши таз на килим, вона обернулася й чимдуж кинулася сходами вниз. Сестра Баркер мовчки спостерігала, як Гелен захекано опустилася на останню сходинку.

— Ну і як? — спитала вона з холодною байдужістю.

Соромлячись свого необґрунтованого страху, Гелен швидко опанувала себе.

— Леді Воррен спить, — сказала вона. — З ліжка вона не падала.

— А де ж ви тоді були весь цей час?

— У кімнаті прибирала.

— А до своєї кімнати не заходили? — поцікавилася сестра Баркер.

— Ні.

— На вашому місці я б цього не робила. Підніматися туди важко й довго.

Раптом десь пролунав глухий удар.

— Знову десь щось гупає, — мовила сестра Баркер. — Коли це вже припиниться! Воно мене страшенно дратує!

Прислухавшись, Гелен раптом збагнула, звідки йшов звук.

— Це десь у підвалі. Напевне, оте вікно, яке я мотузкою зав’язала. Мабуть, його вітром знову розчинило. — Вона на мить замовкла, але відразу ж поспіхом додала: — Та все нормально. Воно зачинене зсередини віконницею, тому ніхто до підвалу проникнути не зможе.

— Усе одно це злочинна недбалість, — заявила сестра Баркер, манірно позіхаючи.

— Вам хочеться спати? — різко спитала її Гелен.

— У мене вже очі злипаються, — відповіла сестра Баркер, знову позіхнувши. — Нічим не можу зарадити — хоч сірники вставляй. Я прибула сюди відразу ж після нічної зміни і мала хоча б трохи поспати, перш ніж братися за наступну пацієнтку.

З холодком у серці Гелен розпізнала вже знайомі їй перші ознаки чергового краху. Поки вона боялася, що сестру Баркер здолає якийсь підступно підсипаний дурман, насправді її ось-ось мав здолати цілком природний сон.

Дивлячись на неї, Гелен збагнула, що ця жінка вже не зможе довго протриматися на ногах і неодмінно засне. Сестрі Баркер було конче необхідно добряче виспатися. Їй довелося довго їхати у відкритому авто; після приїзду вона гарненько попоїла, багато курила і випила чималу дозу бренді. Та й повітря в законопаченому будинку було затхлим.

Схоже, між цим останнім епізодом «дезертирства» і таємничою змовою, яка загрожувала безпеці Гелен, жодного зв’язку не існувало, але її страх залишитися на самоті й невсипуще пильнувати всю ніч був цілком реальним, бо цей епізод із моторошною точністю узгоджувався в часі з попередніми.

Раптом голова сестри Баркер різко впала їй на груди, і цей поштовх вивів її з сонного стану. Похитуючись, вона поволі підвелася на ноги.

— Куди ви зібралися? — збентежено спитала Гелен.

— До ліжка.

— А де ви спатимете?

— У кімнаті пацієнтки.

— Ні, не треба. Ви не можете кинути мене тут саму.

— Будинок скрізь замкнений, — сказала сестра Баркер. — Допоки ви не відчинятимете дверей, то будете в цілковитій безпеці. А якщо відчините, то гарантуєте власний похорон.

— Але насправді все гірше, ніж ви гадаєте, — заскиглила Гелен. — Просто я вам раніше не казала, бо не була впевнена.

— Не були впевнені в чім? — спитала сестра Баркер.

— Я страшенно боюся, що в будинку хтось є, замкнений разом із нами.

Сестра Баркер скептично вислухала історію про шерхіт і туманний наліт на дзеркалі.

— То все вітер, — сказала вона. — Або миші. Я пішла спати. Можете піти зі мною, щоб із вами на самоті істерика не трапилася.

Гелен завагалась, охоплена бажанням пристати на цю пропозицію. Якщо замкнути кімнату професора, а також синю кімнату, то вони з сестрою Баркер та членами родини опиняться всередині неприступної цитаделі.

Але в такому разі в окопах за межами фортеці залишиться місіс Оутс. Хоча цю жінку начебто й охороняло саме Провидіння, Гелен відчувала, що не може наражати її на небезпеку, залишивши в підвалі.

— А може, якось відведемо місіс Оутс до синьої кімнати? — спитала вона.

— Тягти цю п’яну колоду на другий поверх? — мовила сестра Баркер, хитаючи головою. — Дякую, без мене.

— Але ж ми не можемо кинути її тут. Не забувайте, що завтра вранці нас можуть звинуватити в мимовільній співучасті.

На щастя, Гелен вдалося взяти потрібний тон, бо її аргумент таки справив на сестру Баркер враження.

— Ну гаразд, але тоді нам доведеться розміститися в салоні, — мовила вона.

Гелен рушила за нею до великої, з несмаком обставленої кімнати, де й досі сяяло світло. Там виднілися сліди недавнього перебування її мешканців — безтурботної молодої пари, чия модна нині напускна індиферентність була вщент зруйнована розщепленим атомом пристрасті.

Скрізь виднілися безладно розкидані чашки з-під кави з мокрими недопалками всередині, газетні аркуші, розкриті журнали та переповнені попільниці. Сестра Баркер підняла з килима двійко атласних подушок, підмостила їх під голову й розляглася на широкій синій кушетці.

Вона заснула, щойно склепивши очі.

«Тепер я сама-одна, — подумала Гелен. — Але зможу розбудити її в разі, коли щось трапиться».

Невсипущо пильнуючи, вона час від часу озиралася довкола втомленими очима, розширені зіниці яких робили їх схожими на чорні озерця. Не було ані найменшої небезпеки того, що Гелен засне, непомітно заколисана важким розміреним диханням сестри Баркер, бо її мозок був настільки збуджений, що перетворився на сховище безладних вражень.

Але, попри весь цей безлад, вона усвідомлювала, що намагається віднайти один цілком конкретний спогад.

І нарешті вона його відшукала: то було вікно у підвалі. Кілька хвилин поспіль воно залишалося відчиненим, бо брусок від його віконниці марно лежав на кухонному столі, поки вона та Стівен Райс захоплювались оповідками місіс Оутс.

Серце Гелен стислося від страху, але вона спробувала міркувати раціонально й вивести себе з панічного стану. Усе ж таки був лише один шанс зі ста, що кримінальник замість сховатися десь посеред безкрайого сільського ландшафту уперто попрямує до будинку, повного людей; а шанс на те, що він зможе проникнути до нього, взагалі один із тисячі.

«Але якщо йому все ж вдалося пробратися всередину, — подумала Гелен, — то він мав змогу сховатися в будь-якій із темних комірок. А опісля, коли йому ніхто не заважав, зловмисник міг рвонути через посудомийну та кухню й проскочити до запасних сходів».

Був лиш один спосіб убезпечити місіс Оутс: доведеться влаштувати в підвалі ретельний обшук. Пересвідчившись, що там нікого немає, вона замкне кухонні двері й забере ключ із собою.

Коли Гелен виходила з кімнати, сестра Баркер її не чула. Вона спала так міцно, що їй не заважав шум буревію, який несамовито стрясав вузькі високі вікна.

Та невдовзі вона рвучко прокинулася й сіла, потираючи очі. Посвіжіла й бадьора, вона роззирнулася, шукаючи поглядом Гелен, яка мала сидіти поруч і пильнувати.

Але дівчина зникла.

Доктор Перрі теж кинув стовбичити в саду на чатах. Майже відразу після того, як на шторі показалася тінь голови та плечей, світло в спальні Гелен погасло.

Чекаючи, що трапиться далі, лікар доклав усіх зусиль, щоб здолати виникле в нього відчуття тривоги. Хоча він і знав, що кучма волосся на голові Гелен ніяк не могла перетворитися на чіткий обрис коротко стриженої чоловічої голови, такий силует могла створити міс Воррен або сестра у своїй хустці, пройшовши повз вікно.

Ще трохи постоявши, доктор Перрі пішов геть. Усвідомлюючи, що його особисте почуття до дівчини довело його до стану ірраціональної паніки, він хотів би вислухати думку сторонньої людини стосовно ситуації.

Рушивши навпростець через лісопосадку, лікар невдовзі вийшов до побіленого будиночка капітана Біна.

Фіранка була відсунута, і доктор Перрі побачив освітлену лампою вітальню. Капітан сидів у сорочці за вкритим різними паперами столом, а перед ним стояв чайник. Видно було, що він засидівся допізна, пишучи одну зі статей про свої мандри.

Коли доктор Перрі постукав, капітан Бін швидко припинив роботу й підійшов до дверей. Його чисто виголене обличчя не мало надто виразних рис, а колись біляве волосся вигоріло під променями тропічного сонця.

— Ви, напевне, здивувалися, що я навідався до вас у таку пізню годину, — мовив лікар. — Але я дещо збентежений ситуацією в будинку «Вершина».

— Заходьте, — сказав капітан Бін.

Лікар Перрі був чимало здивований тою серйозністю, з якою капітан вислухав його розповідь.

— Річ у тім, — сказав лікар, — що в тому будинку є одна дівчина, до чиєї долі мені не байдуже. Вона така маленька! І дуже налякана.

— Бо має на те вагому причину, — відказав капітан, — після того як у моєму садку знайшли цього вечора вбиту дівчину.

Доктор Перрі, якому хотілося, щоб співрозмовник розвіяв його побоювання, спрямував на капітана Біна занепокоєний погляд. Лікар мав змарнілий та неохайний вигляд, а чорна щетина на його підборідді була схожа на пляму розмазаної сажі.

Проте капітану все ж таки вдалося дещо заспокоїти лікаря, бо в його наступному вислові прозвучав вельми сильний натяк на особисту упередженість.

— Завжди недолюблював той будинок. І завжди недолюблював ту родину. Утім, можу сходити туди разом із вами й оцінити ситуацію.

— Марна трата часу, — розпачливо мовив лікар. — Той будинок неначе фортеця. Можна гепати в двері й дзвонити, доки мотузка не відірветься, — все одно не впустять.

— А якщо поліцію викликати?

— Я вже думав про це. Але не знаю, чим зможу обґрунтувати необхідність силового проникнення до будинку. Усе має бути згідно з законом. Бо інакше, чорт забирай, основним винуватцем можуть зробити мене.

Доктор Перрі встав зі стільця й збуджено заходив кімнатою.

— Особливо непокоїть мене ота тінь у її кімнаті, — мовив він. — Вона була абсолютно не схожа на жіночу.

— Але ж у будинку є молоді чоловіки, — зауважив капітан Бін.

— Немає. Усі вони пішли. Зостався лише професор — і навряд чи йому вдалось швидко оклигати після великої дози снодійного.

Капітан Бін невдоволено буркнув, натоптуючи свіжим тютюном свою люльку.

— Мені потрібен якнайповніший звіт про події, — сказав він. — Я об’їздив цілий світ, і мені доводилося бачити речі страшні й огидні. Але труп отої дівчини в моєму садку… він мене просто приголомшив. У мені все перевернулося. Тепер мене вже нічим не здивуєш.

Уважно слухаючи докладну розповідь, господар будинку мовчав. Коли доктор Перрі закінчив, капітан Бін підвівся й натягнув високі гумові чоботи.

— Куди ви зібралися? — спитав його лікар.

— До бару «Бик». Зателефоную в поліцію.

— Навіщо?

— Є певні речі, про які я волів би мовчати, бо їх ще треба недвозначно довести… Але мені завжди не до вподоби, коли щури тікають із корабля.

— Чорт забирай, чоловіче, припиніть говорити натяками. Скажіть прямо, як є.

Та капітан лише похитав головою.

— Не можна називати лопату лопатою, коли вона може виявитися виделкою, чорт забирай, — відказав він. — Наразі це все, що я можу сказати. Я не послав би свою доньку до того будинку цієї ночі, навіть якби мені мільйон фунтів запропонували.

Розділ 27. «І знають всі, що відчуття безпеки – то є найгірший ворог смертної людини»

Спершу сестра Баркер не повірила, що Гелен пішла. Вона роззирнулася, марно шукаючи поглядом маленьку синю фігурку посеред гармидеру кушеток та крісел. Тільки рудий кіт, що прокинувся від її шумливих рухів, зістрибнув зі старовинного дивана в стилі принца Вельського й поважно вийшов із кімнати.

Повністю отямившись від сну, сестра Баркер пішла слідом за ним до зали, де на повний голос гукнула:

— Міс Кейпел!

Відповіді не було. Не чулося й м’якого шерехтіння повстяних капців. Жінка невдоволено насупила брови, а очі її спалахнули зеленим вогнем ревнощів.

Вона не боялася, що з Гелен дійсно може статися щось лихе. На її думку, «Вершина» являла собою неприступну фортецю. Вона просто грала на страхах дівчини, маючи два мотиви: спонукати її до надзвичайної обережності й помститися за нібито образу.

Сестра Баркер вирішила, що, попри перехоплену записку, докторові Перрі якимось чином вдалося вийти на контакт із Гелен.

«Вона впустила його, — подумала жінка. — Ну що ж, у такому разі це мене жодним боком не стосується».

Сестра Баркер мала суто професійну звичку завжди уникати скандалів. І тому, підозрюючи неналежну поведінку в домі, куди її відрядили працювати доглядальницею, вона, як правило, воліла про це нічого не знати.

Коли ж уранці професор і міс Воррен розпитуватимуть її про можливу присутність доктора Перрі у «Вершині», вона матиме повне право запевнити їх, що нікого й нічого не бачила, бо була там, де їй і належало, — у кімнаті пацієнтки.

З вимученою добропорядною усмішкою на обличчі сестра Баркер пішла нагору, до синьої кімнати. Коли вона ввійшла, леді Воррен заворушилась у ліжку.

— Дівчинко, — гукнула вона.

— Хіба ж так звертаються до своєї доглядальниці? — зауважила сестра Баркер.

Леді Воррен, крекчучи від натуги, всілася в ліжку, обпершись спиною на подушки.

— Іди геть, — сказала вона. — Мені потрібна дівчина.

— Заплющуйте очі й лягайте спати. Уже пізня година.

Та леді Воррен витріщилася на сестру Баркер, мов невсипуща сова.

— Щось у домі дуже тихо, — сказала вона. — Куди всі поділися?

— Усі вже давно повкладалися й позасинали.

— Передайте професору, що я хочу його бачити. Можете пройти крізь гардеробну.

Це зауваження нагадало сестрі про її намір поскаржитися.

— А ви в курсі, що сполучні двері не замикаються? — спитала вона.

— Не турбуйтеся, — хихикнула стара. — Він до вас не прийде. Бо ваш поїзд уже давно пішов.

Сестра Баркер обурено проковтнула образу. Вона й не здогадувалася про реальну небезпеку, яка могла прокрастися через ті двері, про шок від неочікуваного нападу, про чіпкі пальці, які душитимуть її за горло, про ревіння моря в її вухах, котре раптово зміниться суцільною темрявою…

Упевнена у власній безпеці, вона хотіла одного: якнайскоріше вмоститися на ніч. Їй дедалі сильніше хотілося спати. Оскільки вона не мала бажання розповідати леді Воррен про надмірну дозу снодійного, яку прийняв професор, вона вдала, що пішла його будити. До спальні професора сестра Баркер зайшла через гардеробну.

Його крісло стояло якраз під електричною лампочкою, що звисала зі стелі; слабка тінь падала на обличчя глави родини, і тому воно мало якийсь неприродний відтінок, неначе було зліплене з жовтого воску. Це враження підсилювалося ще й тим, що від фігури професора віяло жорсткою закляклістю механічного шахіста.

— Професор прийде? — спитала леді Воррен із надією в голосі, коли сестра Баркер повернулася до синьої кімнати.

— Ні, він міцно спить.

Стара мовчки провела сестру поглядом, коли та перетнула кімнату й замкнула двері.

«Тепер Гелен не зможе сюди увійти», — подумала сестра Баркер із похмурою посмішкою на обличчі.

— Навіщо ви це зробили? — спитала її леді Воррен.

— Я завжди замикаю двері в чужому будинку, — відказала їй сестра.

— А я у своєму будинку ніколи дверей не замикаю, щоб можна було хутко вискочити з кімнати. Коли замикаєшся, то ніколи не знаєш, кого замикаєш разом із собою.

— Та не хочу я слухати ваші дурниці, — відказала сестра Баркер, роззуваючи черевики. — Я лягаю спати.

Та перш ніж укластися на маленьке ліжко, вона пішла до других дверей, котрі вели до кімнати професора, і повернула ключ — задля додаткової безпеки. Однак, попри ці перестороги, сестра Баркер не заснула. Її заздрісні думки крутилися довкола Гелен і її коханця.

Їй було цікаво знати, де вони і чим займаються.

У цю мить доктор Перрі мучився тортурами самотності, а Гелен тим часом переживала на самоті суворе випробування, яке сама собі призначила: тримаючи в руці мерехтливу свічку, йшла навпомацки в підвалі серед мишей, павуків та привидів.

Ці привиди, нічні створіння, були володарями коридору. Вони сновигали перед нею й ковзали блідими побіленими стінами, наче вказуючи їй дорогу. Щоразу, коли Гелен заходила до комірки, вони купчилися з протилежного боку дверей, чекаючи на неї.

Її нерви були напружені до краю, бо вона щомиті очікувала нападу, котрий, втім, так і не траплявся, але ховався неподалік за поворотом. Така відстрочка тривала безперервно, затягуючи Гелен дедалі глибше в лабіринт.

Її весь час переслідували чиїсь кроки: коли зупинялася вона, стихали й вони, бездоганно мімікруючи під відлуння. Щоразу, коли Гелен перелякано озиралася, вона не бачила нікого, але це все одно не переконувало її в тім, що вона в підвалі одна.

Щойно Гелен звернула за вигин коридору й увійшла до непроглядного проходу під назвою Провулок Смерті, раптом хтось задув її свічку. Вона опинилася в темряві, у пастці між вікном і тим місцем, де колись бідолашна дівчина зустріла свою смерть. У цей момент невимовного жаху Гелен почула, як вікно з тріскотом розчинилось і хтось, гепнувши ногами, важко зістрибнув додолу.

Зненацька чиїсь пальці торкнулися її шиї й стиснулися на ній міцною хваткою. У повітрі війнув чийсь важкий подих, схожий на звук, який видає поламаний насос. На Гелен накотила хвиля жаху, і її серце несамовито закалатало.

Та невдовзі хватка на її горлі ослабла, а закляклі м’язи знову набули еластичності. Раптом усвідомивши власні мимовільні дії, Гелен вивільнила шию із хватки своєї ж руки.

Протяг, який задув свічку, і досі шмагав їй щоки та шию. Та хоча Гелен і збагнула, що стала жертвою власної фантазії, самовладання вона втратила повністю. Вирвавшись із полону закляття, яке паралізувало їй ноги, Гелен чимдуж чкурнула коридором, промайнула через кухню, де мирно хропла у своєму кріслі місіс Оутс, вискочила нагору сходами й знову опинилась у вітальні.

На кушетці, де ще недавно спочивала сестра Баркер, тепер умостився рудий кіт, поклавши голову на атласну подушку. Коли Гелен подивилася на нього, він зіскочив додолу й побіг за нею нагору, до першого сходового майданчика.

І досі тремтячи від панічного жаху, Гелен відчайдушно сіпонула ручку дверей, що вели до синьої кімнати. Швидко збагнувши, що сестра Баркер замкнулася зсередини, вона відчула, як її охопив вогонь гніву, котрий швидко зцілив її від страху.

Спершу сестра Баркер не зважала на стукіт у двері, та, коли він став геть несамовитим, вона мусила встати з ліжка.

— Ідіть геть, — гукнула вона. — Ви бентежите мою пацієнтку.

— Впустіть мене! — скрикнула Гелен.

Сестра Баркер відімкнула двері, але не відчинила їх.

— Повертайтеся до свого лікаря, — сказала вона.

— До кого? Я сама.

— Зараз, може, і сама. А нещодавно ви спілкувалися з доктором Перрі.

— Не розумію, про що ви кажете.

Коли сестра Баркер раптом рвучко розчинила двері, Гелен аж заклякла, приголомшена зміною, яка відбулася в зовнішності цієї жінки. Вона зняла з голови накидку й скинула черевики. Та замість короткої стрижки, яку зображувала Гелен у своїй уяві, грубі чоловічі риси обличчя сестри Баркер обрамляли перманентно завиті кучері.

— Де ви були? — суворо спитала вона.

— Унизу, в підвалі, — винувато мовила Гелен, знервовано ковтнувши слину. — Мені… мені пригадалося, що я начебто залишила там незачиненим одне вікно. Тому й спустилася туди перевірити, чи, бува, не потрапив хто крізь нього до будинку.

Дівчина мала такий знічений і переляканий вигляд, що сестра Баркер швидко впевнилася в безпідставності своїх підозр. Вона обернулася й рушила до синьої кімнати.

— Я пішла відпочивати, — сказала вона. — Хоча спати мені чомусь не хочеться.

— Можна і я з вами? — благально спитала Гелен.

— Ні. Ідіть до себе або лягайте в салоні.

Хоча ця порада й була слушною, Гелен усе одно чіплялася за можливість побути в компанії з сестрою.

— Але ж мені просто необхідно залишатися з вами, — наполягала вона, скориставшись аргументом самої ж сестри Баркер. — Розумієте, якщо хтось полює на мене, то йому доведеться спершу спекатися вас.

— Та хто на вас буде полювати? — зневажливо кинула сестра Баркер, різко обернувшись до неї, наче флюгер під поривом вітру.

— Як хто? Маніяк, ви ж самі казали.

— Не верзіть дурниць. Як він міг проникнути сюди — через замкнені двері?

Гелен відчула себе як людина, чиї ноги нарешті торкнулися твердої землі, хоча лише мить тому вона відчайдушно борсалася в трясовині.

— Навіщо ж тоді ви залякували мене? — докірливо спитала вона. — Це так жорстоко з вашого боку.

— Заради вашої ж безпеки. Бували в мене практикантки типу вас, і в голові у них були тільки хлопці, хлопці й хлопці. Я мала навчити вас не відчиняти двері першому-ліпшому Тому, Діку чи Гаррі… А зараз я йду спати і забороняю вам турбувати мене знову. Зрозуміло?

Сестра Баркер уже обернулася, щоб піти, але Гелен ухопила її за рукав.

— Стривайте. А чому це ви подумали, що я була з доктором Перрі? — спитала вона.

— Тому що нещодавно доктор Перрі дійсно був біля будинку. Але він уже пішов і не повернеться.

Попри тріумфальний вираз, який з’явився на обличчі сестри Баркер, коли вона зачиняла двері, Гелен раптом ожила. Уперше за багато годин страх покинув її. Після моторошної темряви підвалу зала та решта кімнат, залиті яскравим світлом, створили в неї враження цивілізованого родинного маєтку з каталогу на аукціоні. Гелен збагнула, що тільки-но отримала цінний предметний урок із руйнівного впливу, який чинить на психіку необмежена уява.

«Я сама собі все нафантазувала, — подумала вона. — Це все одно, що лякати саму себе, корчачи страшні гримаси в дзеркалі — як це часто роблять малі діти».

Гелен покликала рудого кота, який бавився біля дверей, що вели до запасних сходів. Але той хоча й виявив чемність і відгукнувся, замурчавши й вигнувши спину, дав їй зрозуміти, що хотів би спуститися на кухню.

Гелен швидко відчинила двері, але раптом кіт передумав. Замість піти до підвалу, він стрибнув на маленький предмет, який лежав на плетеному килимку біля підніжжя сходового прольоту.

Гелен не стала заважати коту гратися, вдаючи, що він спіймав мишу. Та якби вона виявила цікавість і придивилася до предмета, який підкидав у повітря кіт, то від її новопосталої впевненості й відчуття безпеки і слід прохолов би.

То була маленька китиця модринової глиці з посадки. Хтось заніс її, приліплену до підошви брудного черевика, до будинку і мимовільно зчистив об плетений килимок.

Гелен була єдиною з мешканців «Вершини», хто того дня проходив крізь посадку. І до своєї кімнати вона піднялася парадними сходами, а не запасними.

Перебуваючи в щасливому невіданні про те, що кіт виявився детективом і розшукав важливу зачіпку, вона пішла до салону. Диван гостинно розпростерся перед нею, але Гелен була надто збуджена, щоб робити так, як їй порадила сестра Баркер.

Вона вже не сердилася на цю жінку через її втручання, натомість тішилася думкою про те, що доктор Перрі вдруге приїздив сюди в таку бурю заради неї.

«Нарешті в мене є чоловік, який мене кохає», — тріумфально подумала вона, рушаючи до фортепіано. Гелен уміла грати лише на слух, але все одно примудрилася досить точно виконати весільний марш.

А в синій кімнаті леді Воррен раптом підвелася й сіла в ліжку.

— Хто це грає весільний марш?

— Ніхто, — відказала сестра Баркер, не розплющуючи очей. — Замовкніть.

— Не замовкну, — злобно огризнулася стара. — Це ти не почула — і не почуєш ніколи. А я почула.

Вона знову прислухалась, але музика стихла. Гелен збагнула, що її виступ може потурбувати решту родини. Опустивши кришку, вона розкрила книгу, але швидко виявила, що не може зосередитися на тексті.

Гелен спіймала себе на тому, що прислухається до нічних шумів, наче сподіваючись почути якийсь незнайомий звук.

Через кілька хвилин вона підвелася й увімкнула радіо, марно сподіваючись почути голос диктора. Але лондонське радіо вже давно пішло на нічну перерву, тому Гелен почула лише тріскіт атмосферних електричних розрядів.

Ці розряди нагадали їй аматорські сценічні ефекти і той єдиний раз у її житті, коли вона була на театральній виставі. То була скромна церемонія вручення нагород у бельгійському жіночому монастирі, де в католицькій школі Гелен здобула переважну частину своєї освіти.

Англійські послушниці грали сценку з відьмами із «Макбета», і їй, на нещастя, випала роль богині Гекати. Мало того що Гелен ніхто не почув, бо через сценічний переляк вона ледь белькотіла, вона ще й примудрилася забути завершальні рядки свого тексту і прожогом утекла зі сцени. Але зараз ці рядки несподівано спливли в її пам’яті неприємним і невчасним попередженням:

«І знають всі, що відчуття безпеки – то є найгірший ворог смертної людини».

Гелен здригнулася, бо їй почулося, що отой грубий голос, який завивав у димарі, дійсно пробубонів ці слова. Вона окинула поглядом старомодний затишок кімнати: білий килимок, гофрований торшерний абажур із рожевого шовку та інші предмети — усі вони немовби мовчки засвідчували, що жорстоке вбивство в цьому домі неможливе.

«Та я не безтурботна, — подумала Гелен. — Але й не боюся, я ж бо не одна. Сестра Баркер на моєму боці, навіть попри свою лиху вдачу. Мені дійсно не слід було спати в синій кімнаті. Незабаром повернеться Оутс, і нічого страшного не станеться».

Та, незважаючи на таке самозаспокоєння, Гелен відчувала, що накрутила себе до стану якоїсь надприродної настороженості. Дівчина прислуха´лася настільки уважно, що їй здалося, наче вона чує навіть пищання кажанів.

Раптом щось бренькнуло в її вусі, наче вібрація натягнутого дроту. Через мить це повторилося знов, але вже гучніше, схоже на далекий зойк чайки.

То був крик, що долинув із мороку ночі.

Розділ 28. Левиця чи тигриця?

Гелен підняла голову й прислухалася, відчуваючи, як її серце знову наповнюється смертельним жахом. Сталося те, чого вона боялася найбільше: вона постала перед необхідністю ухвалити ризиковане рішення.

Однак сам факт появи такої необхідності викликав у неї підозру. Знаючи особливості її вдачі, хтось явно намагався надурити її й виманити надвір із безпечного будинку.

Усвідомивши, що це навмисний прийом, Гелен рішуче стиснула губи. Якось увечері вона співчутливо висловилася про маленьке дитинча, яке плакало, всіма покинуте, у темряві, шарпаній поривами буревію. І ось це дитинча дійсно з’явилося, наче його доставили сюди точно за графіком.

Та коли тонесенький крик повторився, Гелен приголомшено напіввідкрила рота, заклякнувши в напруженому очікуванні. Хоча через завивання вітру джерело звуку встановити було важко, схоже було, що він линув звідкись ізсередини будинку. Відчуваючи, як новий страх стукає їй у серце, Гелен почала поволі підніматися сходами.

Поки вона йшла, плач ставав гучнішим і виразнішим, скидаючись на хлипання когось дуже молодого або дуже старого.

І долітав цей звук із синьої кімнати — її наче навмисне спокушали покинути свою лінію оборони.

Сестра Баркер залишилась останньою, хто міг би скласти їй компанію. Гелен тулилася до неї, як тулиться дитина навіть до недоброї няньки, коли лякається темряви. Надто часто викликала вона в сестри несприйняття, тому дівчина боялася наразитися на небезпеку ще однієї сварки.

Наступного разу сестра Баркер могла виконати свою погрозу й дійсно залишити її на самоті. У Гелен аж спина сиротами взялася від самої лише думки про це. Вона здавна звикла до численної компанії, інколи навіть занадто численної, тому бувало, що їй дійсно хотілося побути на самоті. Але в нинішній кризовій ситуації цей досвід дитинства і юності зробив її надзвичайно вразливою до загрози самотності та перспективи лишитися сам на сам зі своєю фантазією. Гелен знала тепер, що їй доведеться пережити ознаки нервового зриву: мерехтливі привиди на стінах та кроки на скрипливих сходах.

«Мушу не втрачати голови», — із розпачем подумала вона.

Дівчина нагадала собі, що леді Воррен — це не така собі добра бабця, залишена на поталу жорстокої медсестри. У кращому разі, вона просто сварлива стара нахаба; у гіршому — вбивця. У молодшому віці леді Воррен убила сотні маленьких беззахисних істот суто для власного задоволення.

Та хоча Гелен і намалювала в уяві портрет леді Воррен у найчорніших тонах, її все одно невмолимо вабило сходами вгору, аж доки вона опинилася перед дверима до синьої кімнати.

Невдовзі їй почулося придушене безпорадне ридання, явно не розраховане на зовнішній ефект: воно було таким тихим, що Гелен могла б і не почути його, якби не напружувала слух.

Від несподіваного звуку грубого голосу вона аж зіщулилася, немовби це вдарили її саму.

— Ану припиніть галас!

Ридання враз стихло. Після нетривалої паузи почувся благальний голос леді Воррен:

— Сестро, підійди, будь ласка, до мене.

Гелен почула в кімнаті важкі кроки й голос сестри Баркер, який посилився майже до крику.

— Якщо я до вас підійду, то надаю вам чортів!

Гелен кинуло в жар, і вона імпульсивно забарабанила пальцями у двері.

— Щось трапилося? — гукнула вона.

— Нічого не трапилося, — відказала сестра Баркер.

— А чи не хотіли б ви, щоб я трохи посиділа з леді Воррен? — наполягала Гелен.

— Ні.

Гелен витерла розчервоніле обличчя.

— Не надто й хотілося, — промимрила вона.

Та не встигла вона й кількох кроків ступити, як її зупинив пронизливий вереск, у якому змішалися біль і лють.

Охоплена праведним гнівом, Гелен увірвалася до синьої кімнати.

Сестра Баркер стояла на ліжком, розлючено трусячи за плечі леді Воррен. Коли Гелен увійшла, сестра відкинула стару від себе — та гепнулася долілиць на ліжко безладним оберемком і завмерла, важко дихаючи.

— Ви жалюгідна боягузка! — скрикнула Гелен. — Вимітайтеся негайно з кімнати!

Наче Давид, що погрожує Голіафу, вона поглянула знизу вгору на високу фігуру, яка бовваніла перед нею.

— Стара карга вкусила мене! — сказала сестра Баркер.

— Ви — дуже лиха жінка, — заявила Гелен. — Вам не можна доглядати пацієнтів.

Лице сестри Баркер потемніло, мов грозова хмара.

— Ану повторіть, що ви сказали! — скрикнула вона. — І я піду з цієї кімнати й більше не повернуся.

— Авжеж, ідіть і не повертайтесь, — відказала Гелен, охоплена відчуттям власної значущості й сили.

Сестра Баркер знизала плечима, обернулася й рушила з кімнати.

— Бажаю вам задоволеності власним вибором, — зневажливо кинула вона. — Коли залишитеся з нею сам на сам, то не забувайте, що ви самі напросилися.

Жінка гримнула за собою дверима, і Гелен враз відчула на спині легенький холодок. В останній фразі сестри Баркер їй почулося щось зловісне і невідворотне.

Охоплена співчуттям, вона хутко повернулася до ліжка. Однак замість лежати, розпростершись долілиць, леді Воррен сиділа, спершись на подушки, із задоволеною посмішкою на вустах.

У Гелен виникло відчуття, наче вона ввійшла до розкритої пастки.

— Ви б краще лягли, — мовила вона, поспішаючи засвідчити своє співчуття й симпатію. — Може, вам стало зле після того, як вас так сильно потрусили?

— Те, що вона завдала мені, — ніщо порівняно з тим, що завдала їй я, — зауважила леді Воррен.

Гелен, починаючи розуміти весь жах своєї ситуації, переполохано витріщилася на стару, коли та провела пальцем по нижній щелепі.

— Я часто шкодувала грошей для оцих зубів, — сказала леді Воррен, — але вони виявилися дуже здоровими й міцними. Я прокусила їй великий палець майже до кістки.

Гелен вимучено усміхнулася.

— Хтось порадив мені зробити ставку на вас, — сказала вона. — Але я не повірила. Цікаво, хто ви: левиця чи тигриця?

Леді Воррен глянула на Гелен так, наче та несповна розуму.

— Дай цигарку, — різко кинула вона. — Я хочу позбутися присмаку її пальця в роті. Швидше… Ти куриш?

— Ні.

— Треба казати: «Ні, моя пані». Сходи до бібліотеки й візьми пачку цигарок у мого пасинка.

Гелен дуже зраділа нагоді покинути кімнату. Надто пізно збагнула вона, що її надурили, і тепер їй хотілося помиритися з сестрою Баркер.

Коли вона вже підходила до дверей, її гукнув уже добре знайомий басовитий голос:

— Мені хочеться спати, дівчинко моя. Ота злюка сестра затиснула мій ніс і влила мені до рота якусь огидну бурду. Якщо я засну, то не буди мене.

Вийшовши на сходовий майданчик, Гелен побачила світло у вузенькому вікні над дверима ванної, звідки чувся звук плину води — то, мабуть, сестра Баркер промивала свій поранений палець.

— Сестро, — гукнула Гелен. — Вибачте мені, я страшенно винна.

Відповіді не почулося. Гелен почекала, прислухаючись до хлюпотіння води. Гукнувши ще раз — і знову безрезультатно, — вона пішла вниз до бібліотеки.

Повернувшись із пачкою цигарок у руці, дівчина побачила, що тепер синю кімнату тьмяно освітлює жевріння лампи. Леді Воррен вимкнула торшер біля ліжка і вмостилася спати.

Гелен утомлено сіла біля каміна. Вогонь у ньому слабнув, бо запас загорнутих у білий папір вуглин у відрі закінчувався. Раз по раз у вікно стукала гілка, схожа на костистий палець, що подає якийсь сигнал. Наче несправний водопровідний кран, цокав годинник, а в димоході гудів вітер. «Ну от, усе починається спочатку», — подумала вона із розпачливим відчуттям марності зусиль. Увесь вечір намагалася вона здолати долю, а виявилося, що лише товкла воду в ступі.

Була лиш одна втіха — ніч поволі добігала кінця. Оутс теж, напевне, долав останні кілометри своєї подорожі. Але ця думка не принесла Гелен сподіваного полегшення. Сестра Баркер усе одно його не впустить, так само як не впустила доктора Перрі — чи хто там стукав у двері.

Лише зараз Гелен усвідомила важливість заходів безпеки, бо, потрапивши в пастку, яку влаштувала їй леді Воррен, вона мала таке відчуття, що рухається навпомацки посеред лабіринту з дротів та капканів.

З пробудженою наново підозрою поглянула Гелен на невиразну білу фігуру в ліжку. Раптом її вразило те, що леді Воррен неприродно заклякла. Не видно було ані найменшого поруху, не чути ані найслабшого подиху.

Їй пригадалося, що стару нещодавно несамовито струсонули, а серце вона мала небезпечно кволе.

Охоплена страхом, дівчина кинулася до ліжка.

«Наступною буде вона, — подумала Гелен. — Напевне, стара вже померла».

Її лиховісне передчуття справдилось у вельми курйозний спосіб. Дійсно, не було ані краплини життя в купі подушок, прикритих пухнастою жакеткою, які лежали там, де нещодавно була бабця.

Гелен витріщилася на опудало з отетерінням Макбета, коли той побачив, як на нього насувається ліс. Неймовірне пророцтво щодо лісу справдилося, справдилась і її підозра щодо здатності леді Воррен самостійно ходити.

Стоячи над ліжком, вона відчула сильний запах ліків. Перевернувши одну з подушок, Гелен помітила на ній мокру жовтувато-коричневу пляму.

«Вона й сестру Баркер обдурила», — подумала Гелен, подумки намалювавши таку картину: леді Воррен, пручаючись, відвертає голову після кожного ковтка снодійного, до якого її змушувала сестра, і стиха виціджує мікстуру з куточку свого рота на подушку. З мимовільною повагою до винахідливості старої Гелен улаштувала в синій кімнаті побіжний обшук, хоча майже не сумнівалася, що це марнування часу. Оскільки в гардеробній теж нікого й нічого не було, вона вискочила на майданчик.

Крізь горішнє вікно ванної й досі сяяло світло, хоча плюскотіння води припинилося. Перелякана Гелен загупала у двері.

— Сестро, сестро, — загукала вона. — Леді Воррен зникла!

Двері відчинилися, на порозі з’явилася сестра Баркер і зневажливо глянула на Гелен непривітними очима.

— А мені яке до того діло? — спитала вона. — Я відмовляюся доглядати цю пацієнтку.

— Невже ви дійсно підете? — охнула Гелен.

— Піду, щойно зберу валізу. А вранці міс Воррен дізнається, що мене вигнала з роботи прислужниця.

— Ви цього не зробите! — панічно верескнула Гелен. — Я попрошу у вас пробачення… я… я зроблю все, що завгодно.

— Замовкніть. Мені набридли ваші обіцянки. Я йду, і йду негайно. Це моє останнє слово.

— Але ж куди ви підете?

— Це не ваше діло. Я знайду, де переночувати. Ще не дуже пізно, і я не боюсь ані темряви, ані дощу.

Трохи помовчавши, сестра Баркер лиховісно додала:

— Коли я вийду з цього будинку, то нарешті відчую себе в безпеці.

Сестра помстилася Гелен, знову вселивши їй у душу страх, про який дівчина вже встигла забути. Гелен поглянула на сестру благальними очима, а та кивнула їй на прощання.

— Будьте пильною. Стара замислила щось лихе, — попередила сестра Баркер, глянувши на свій забинтований палець. — А поки її немає, раджу вам пошукати револьвер.

Двері ванної зачинилися перед її носом, і Гелен досадливо прикусила губу.

«Та ні, нікуди сестра не піде в таку погоду», — вирішила вона.

Відчуваючи непевний страх, Гелен була приголомшена й збентежена тією відповідальністю, котра на неї несподівано звалилась. Оскільки неможливо було здогадатися, який грець витягнув леді Воррен із ліжка, то спроби знайти її видавалися справою абсолютно безнадійною. У цьому домі стара могла грати в піжмурки нескінченно довго.

Їй навіть могло спасти на думку самогубство, бо леді Воррен не лише стара — є в її житті темний, недосліджений закуток, тож каяття могло підштовхнути її навіть до думки вкоротити собі віку.

Гелен здригнулася від думки, що вона може надибати в підвалі тіло старої, що звисає з мотузки. Не знаючи, звідки розпочинати пошуки, вона повернулася до синьої кімнати.

Її перший погляд на ліжко засвідчив, що опудало на ньому набуло чіткіших обрисів, а коли вона підійшла ближче, то побачила, як леді Воррен підглядає за нею своїми чорними примруженими очима.

— І де ж це ви були? — поцікавилася Гелен.

— У царстві сну, — почулася безневинна відповідь.

Хитрий вираз очей старої змусив дівчину засумніватися в правдивості цього твердження. Відчуваючи, що наполягати на своєму буде лише марнуванням часу, Гелен повернулася до свого крісла.

— Сестра вже пішла? — поцікавилася леді Воррен.

— Піде. Завтра, — відповіла Гелен.

— Ненадовго ж її вистачило. Вони в мене надовго не затримуються. Терпіти їх не можу. Вмиватися змушують… Не рухайся, дівчино. Я хочу, щоб ти була в полі мого зору.

Гелен мимовільно пригадався схований револьвер, і вона, з її природженою допитливістю, просто не могла не торкнутися цієї теми.

— Місіс Оутс розповідала мені, що колись ви багацько стріляли, — сказала вона.

Перш ніж відповісти, стара кинула на Гелен пронизливий погляд.

— Так, колись я полювала дичину. А ти ходиш на полювання?

— Ні. Я вважаю, що це жорстоке заняття.

— Однак ти все одно їси м’ясо. Якби кожен мав їсти лише те м’ясо, яке вполював сам, то дев’ять десятих населення за тиждень зробилися б вегетаріанцями… Свою роботу я виконувала ретельно. Я не завдавала поранень — я вбивала наповал.

— Але ж ви все одно забирали життя живих істот.

— Так, я забирала життя. Але, дякувати Богу, мені жодного разу не довелося давати життя… Геть із моєї кімнати!

Гелен спантеличено здригнулася й поглянула в той бік, куди показував палець леді Воррен, — то до синьої кімнати ввійшла сестра Баркер. Не кажучи нічого, вона широким кроком пройшла до гардеробної, де лежали її речі, і зачинила за собою двері.

Напруживши слух, Гелен почула, як сестра ходить кімнатою, висуваючи й засуваючи шухляди. Вона все ж таки зібралася здійснити свою погрозу і вже пакувала валізу. Сидячи в задушливій кімнаті, дівчина перейнялася жахливою підозрою, яку породила гнітюча атмосфера приміщення.

Колись давно в цьому домі померли не своєю смертю двоє дівчат. Але правди про цю трагедію так ніхто й не дізнався. Її поховали під версіями й припущеннями, висловленими в туманному вердикті судового слідчого.

«Дивна вона якась, — подумала Гелен, занепокоєно поглядаючи на ліжко. — Припустімо, це вона вбила їх, а її чоловік про це дізнався. Можна також припустити, що це вона застрелила його, щоб він нікому не розповів».

Невдовзі Гелен почула, як звуки в сусідній кімнаті стихли. З надією пригадала вона, що в гардеробній стояв диван. Схоже було, що сестра Баркер усе ж таки відклала свій від’їзд до ранку і вклалася спати.

Той факт, що Баркер зовсім близько, вселив у душу Гелен відчуття безпеки й упевненості. Перебравши в пам’яті всі події вечора, вона усвідомила, що її нинішня ситуація стала закономірним результатом її власного глупства. Сестру Баркер відібрала старша сестра будинку для літніх спеціально для того, щоб вона доглядала за надокучливою пацієнткою, з якою більше ніхто не зміг би впоратися.

Гелен була приголомшена почуттями сорому й приниження, які накотили на неї.

«Якщо вона не спить, то зараз піду й скажу їй, що я поводилася жахливо, — вирішила дівчина. — Скажу, що не проти, аби вона витерла об мене свої черевики».

Безшумно прокравшись килимом до гардеробної, Гелен обережно відчинила незамкнені двері. І стиха скрикнула від неприємного сюрпризу.

Сестра Баркер зникла.

Розділ 29. На самоті

Гелен спантеличено роззирнулася довкола. Розгардіяш у кімнаті свідчив про похапливу втечу. Шухляди столів були висунуті, а валіза та парасолька лежали на столі.

«Отже, вона ще не пішла», — подумала Гелен.

Але нетривалі роздуми позбавили дівчину такої надії. Ясна річ, сестра Баркер мусила залишити свою важку валізу, щоб господарі «Вершини» самі доправили її до будинку для літніх. А брати з собою парасольку в такий вітрюган було просто безглуздо.

Із приголомшливим тривожним передчуттям Гелен відкрила гардероб. Верхньої уніформи сестри Баркер там не виявилося. Похапливий огляд комода засвідчив, що його шухляди порожні. Сестра Баркер залишила по собі тільки недопалки та попіл.

Це було заплановане дезертирство. З навмисною й продуманою жорстокістю сестра Баркер полишила дівчину одну, а сама вийшла у коридор через кімнату професора.

Гелен була страшенно приголомшена цим останнім ударом. Цілий вечір спостерігала вона, як події невпинно марширували до якогось неминучого фіналу. Хоча вона й здогадувалася, що кінцевою метою цього маршу є її власна ізоляція, Гелен ще й сама підіграла Долі тим, що підштовхнула сестру Баркер до помсти.

Однак навіть за таких обставин вона була змушена вдаватися до певних дій, наче маріонетка, керована чиєюсь волею.

«І ось я одна», — з жахом подумала дівчина.

Так, у будинку все одно перебували й інші люди, але активність виявляв лише її мозок, активним було лише її тіло. Інші ж були закуті в кайдани власної плоті.

Відчайдушно прагнучи компанії, Гелен відчинила другі двері й увійшла до професорської кімнати.

Але втіхи там вона не знайшла, навпаки, її відчуття самотності лише посилилося. Професор, досі перебуваючи в закляклій позі — неначе з каменю витесаний, надто вже нагадував труп…

Їй захотілося піти від нього, але вона страшенно боялася повертатися до синьої кімнати. Старій леді Воррен бракувало людяності, якої так жадала дівчина. У цю важку годину вона радо стерпіла б найжорстокіше приниження від сестри Баркер, аби тільки та повернулася.

Прагнення почути хоча б якийсь людський голос стало настільки сильним, що Гелен вийшла на майданчик і почала несамовито гупати в двері міс Воррен.

— Міс Воррен! — скрикнула вона. — Допоможіть!

Але відповіді не було. З таким самим успіхом вона могла стукати в закупорену гробницю. Лише вітер несамовито завивав надворі, наче десь угорі пролітала зграя відьом, женучись за місяцем, котрий нісся крізь розідрані хмари, мов гарматне ядро, вистрілене в космос.

— Яка ж вона немилосердна, — прошепотіла Гелен, відходячи від дверей.

Але міс Воррен просто надто міцно спала і тому не чула її крику. Контакт із іншими людьми завжди створював у неї враження, наче їй оголюють нерви, витягуючи їх назовні крізь шкіру. І цього вечора, після всіх негараздів і тривог, міс Воррен здавалося, що шкоди зазнала кожна клітина її тіла.

Вона мала природну жагу до відлюдництва, яку задовольняла, замикаючись у своєму кабінеті. Але сила обставин змусила її покинути свою равликову хатку й годинами терпіти вимушене спілкування з неприємною старезною бабою в затхлій атмосфері кімнати, де віяло смертю.

Буревій також негативно вплинув на її нервову систему, розшарпавши її та виснаживши. Тому інцидент із дверною ручкою, у результаті якого міс Воррен фактично опинилася в ув’язненні, став жаданим позбавленням від будь-якої відповідальності. Не докладаючи ані найменшого зусилля для власного звільнення, вона зачинила двері на засув і в такий спосіб відгородилася від усього світу.

Заткнувши вуха ватою й насунувши на голову ковдру, щоб приглушити шум буревію, геть виснажена міс Воррен невдовзі занурилася в океан дрімоти.

Хоча Гелен і перебувала небезпечно близько до межі зриву, її воля функціонувала, підказуючи, що паніці піддаватися не слід. Дівчина нагадала собі, що не всі дроти обірвані. Вона й досі мала зв’язок із цивілізацією. Та коли Гелен спускалася, вона розпачливо збагнула, що заплуталася в капкані страху. Вона не могла нікого попрохати прийти до помешкання, бо все одно не наважилася б відімкнути засуви та замки.

Професор дав указівку в жодному разі не відчиняти дверей, і ця вказівка була продиктована холодним розумом, котрий ураховував різноманітні непередбачувані ситуації. Політика, яку вів професор, була в інтересах загальної безпеки.

Відтоді сестра Баркер застерігала Гелен від будь-якого непослуху, і дівчина на власному гіркому досвіді переконалася, що, принаймні стосовно леді Воррен, сестра мала рацію.

Якщо кінцевою метою якогось зловмисника була саме вона, то оце поступове, але невпинне позбавлення її захисту було заплановане для того, щоб її охопила така паніка, що вона, ледве зачувши стук у двері, мерщій кинулася б їх відчиняти.

Вочевидь, хтось хотів виманити її назовні з безпечної «Вершини».

«Навіть якщо я домовлюся з кимось про зашифрований стук у двері, то все одно це буде небезпечно, — подумала Гелен, — бо хтось може підслухати нашу розмову. Ні, на це не можна покладатися».

Однак вона знала, що навіть звичайна розмова з іншою людиною може збадьорити її і заспокоїти розхитані нерви. Гелен не могла знати, чи встиг доктор Перрі повернутися додому, бо в її голові панувало таке сум’яття, що вона була не в змозі підрахувати час та відстань. Але якщо він досі не повернувся, то вона зможе зателефонувати комусь іншому.

«Можна зателефонувати до будинку для літніх, — вирішила Гелен. — Розповім про сестру Баркер і попрошу прислати іншу доглядальницю».

Усвідомлення необхідності передати до будинку для літніх людей конкретну інформацію допомогло Гелен опанувати себе й заспокоїтися. Вона знову перетворилася на міс Кейпел, особу, добре відому в бюро з працевлаштування, а не якусь там нікчему. Відчувши в собі приплив колишньої впевненості, Гелен зняла слухавку.

Та, на її превелике розчарування, не почулось ані дзвінка, ані гудка, який засвідчив би з’єднання з комутатором; ніхто не спитав номер абонента.

Телефонний зв’язок перервався.

Гелен обвела залу переляканим поглядом. Вона розуміла, що відсутність зв’язку пояснюється цілком конкретними природними причинами. Мабуть, на сільських вулицях стовпи повалило шаленим буревієм. Це не було лихим людським умислом — це була воля Божа.

Але Гелен відмовлялася вірити в це. Надто вже з бездоганною точністю в часі з’явився такий незмінний атрибут сучасних детективних фільмів, як обірвані телефонні дроти.

«Це не випадковість, — сказала вона собі. — Так багато подій просто не можуть трапитися з отакими ідеальними збігами».

Гелен настільки боялася будинку, що не знала, в якій його точці зможе почуватися в цілковитій безпеці. Однак і надвір, під дощ і вітер, вона також не поспішала кидатися, щоб не здійснити того кроку, який запланував для неї якийсь невідомий гравець іще на початку гри.

«Краще повернуся до леді Воррен, — вирішила вона. — Зрештою, я несу за неї відповідальність і її не можна лишати саму».

Дівчина пішла через кімнату професора, вперто сподіваючись, що їй усе-таки якимось чином вдасться пробудити його від медикаментозного сну. Гелен здавалося, що коли холодний розум науковця візьме контроль над ситуацією, то їй буде до снаги здолати будь-яку небезпеку. Та він і досі лежав, відкинувшись на спинку крісла, з впалим обличчям та коричневими повіками, закляклий, наче мумія у саркофазі.

Зупинившись на хвилю в гардеробній, Гелен почула по той бік стіни човгання та швидкі кроки.

«Знову стара з ліжка вибралася», — сердито подумала вона.

Якщо її здогадки були слушними, то леді Воррен не бракувало сили для швидких коротких перебіжок і ривків, бо коли Гелен увійшла до кімнати, то стара вже лежала, акуратно накрившись пуховою жакеткою.

— Чому ти покинула мене, дівчинко? — суворо спитала вона. — Тобі ж платять за те, щоб ти мене доглядала?

Гелен забракло духу збрехати.

— Я ходила до телефона, — відповіла вона. — Але зв’язку немає, — мабуть, стовпи вітром поваляло. Тому подзвонити я не змогла.

Розмовляючи зі старою, Гелен помітила, що та кидає по всій кімнаті стривожені погляди. Усвідомлення того, що вона має достатньо впливу, аби стати перешкодою на шляху здійснення якогось плану, додало дівчині впевненості й спонукало до суперечки з леді Воррен.

— Навіщо ви вставали з ліжка? — спитала вона.

— Я не вставала. Хіба ж я можу встати? Не верзи дурниць.

— Не така вже я й дурна, як вам здається. До того ж який вам сенс щось приховувати? Ви ж офіційно не вважаєтесь ані паралізованою, ані прикутою до ліжка. Просто в людей склалося враження, що ви безпорадна, от і все. Чом би вам не вибратися з ліжка, якщо маєте таке бажання?

Замість оскаженіти від люті, леді Воррен виголосила промову, неквапливо обмірковуючи кожне слово.

— Ніколи не слід розповідати геть усе, — сказала вона. — У старості, коли залежиш від ласки інших, слід завжди тримати в запасі якийсь козир. Я дійсно люблю походити, коли мене ніхто не бачить.

— А чом би й ні? — погодилася Гелен. — Я нікому не скажу, обіцяю.

І враз невмируща допитливість Гелен підказала їй наступне запитання.

— А що ви шукали?

— Свій амулет. Це такий собі маленький зелений слоник із хоботом, піднятим догори; він приносить удачу. Я захотіла його знайти, бо мені стало страшно.

Гелен здивовано поглянула на неї, бо була впевнена, що старим людям уже не притаманні подібні емоції; але раптом згадала про хрестик, який висів над її ліжком.

— Я маю дещо значно краще за зеленого слоника, — жваво мовила вона. — Зараз принесу. І тоді ніхто й ніщо не зможе завдати шкоди ані вам, ані мені.

Лише вийшовши з кімнати, Гелен поставила собі питання: а чи не хотіла леді Воррен спекатися її? Та навіть якщо вона й підіграла мимоволі старій, Гелен було байдуже, бо надто вже сильним було її бажання взяти в руки хрест.

«Мені не слід було боятися, — подумала вона. — Хоч я й постійно забувала про нього, він усе одно там висів, захищаючи мене від лиха».

Хоча в порожніх кімнатах на другому поверсі завивав вітер і хоча будь-хто міг підніматися запасними сходами в той час, як вона йшла парадними, Гелен відчула, що вивищилася над своїм страхом. Долаючи шалений тиск протягу, вона відчинила двері й увімкнула у своїй спальні світло.

Першим, що впало їй в очі, була гола стіна над ліжком.

Хрест кудись зник.

Гелен здалося, що в неї під ногами гойднулася земля, і вона вхопилася за двері, аби не впасти. Отже, ворог був усередині будинку. Він украв у неї символ захисту. Тепер із нею могло статися що завгодно. Тепер усе стало небезпечним і непевним.

У цю мить Гелен відчула, що дійшла до межі між здоровим глуздом і божевіллям. Тепер у її мозку щомиті могла луснути якась пружинка. У неї виникло враження, що вона стоїть на краю бездонної прірви.

Та раптом туман у її голові розвіявся, бо їй здалося, що вона знайшла відгадку цієї таємниці.

Зникнення хреста — це був трюк, який улаштувала їй сестра Баркер. Насправді ця жінка нікуди не пішла, а переховувалася десь у будинку.

Кинувшись донизу, у фоє, Гелен виявила, що інтуїція її не підвела. Парадні двері й досі були замкнені, а ланцюг висів на своєму місці.

«Якщо сестра Баркер не вийшла через чорний хід, то вона й досі тут», — подумала вона.

Хоча втрата хреста дещо засмутила її, полегшення, яке щойно відчула Гелен, було приголомшливим. Тепер вона знала достеменно, що їй слід боятися небезпеки не зовнішньої, а внутрішньої.

Розгардіяш на ліжку засвідчив, що за її відсутності леді Воррен знову вела свої загадкові пошуки. З комода в алькові стирчала висунута шухляда, і це наштовхувало Гелен на думку, що її прихід перервав те, чим займалася стара.

Невидима з боку ліжка, Гелен підійшла до комода й спробувала закрити його, але їй завадив якийсь предмет, засунутий із тильного боку шухляди. Ухопивши за край, вона витягла його. То був білий шарф.

Розділ 30. Падають стіни

Гелен покрутила в руках той шарф раптово онімілими пальцями. Це був досить новий і якісний фабричний шовк. З одного боку на ньому було видно розмазану пляму грязюки та застряглу в тканині глицю.

Відчуваючи наближення гігантської хвилі страху, Гелен розправила шарф, струснувши його, і виявила з одного кінця нерівну, немов прокушену зубами діру з рваними краями.

Дико скрикнувши, вона відкинула його від себе. Це був той шарф, у який Серідвен уп’ялася зубами в смертельній агонії. Цей шарф був жахливим і нечистим, бо обмотував шию вбивці.

Неначе ракета, що пронизала темряву її свідомості й розірвалася феєрверком зірок, ціла купа запитань вибухнула сузір’ям у голові Гелен. Чому цей шарф опинився в комоді леді Воррен? Може, вона його навмисне там ховала? Який стосунок має стара жінка до вбивства? А може, його поклав туди хтось інший? Невже вбивця дійсно ховається десь у будинку?

Від цієї думки вона враз відчула себе померлою. Неначе атрофувалася кожна клітина її тіла, кожен м’яз. Гелен заціпеніло стояла, немов охоплена тимчасовим паралічем, із закляклою спиною та відключеними чуттями.

Утім, не бачачи кімнати, не чуючи посвисту вітру і не відчуваючи столу, за який ухопилася пальцями, Гелен вдивлялася в картину, яку намалювала у своїй уяві.

Будинок під назвою «Вершина» розвалювався на шматки. Тріщини в його стінах повзли в усіх напрямках. Їхні тоненькі лінії, схожі на розгалужену гілку блискавки, глибшали й перетворювалися на розколи. Ці розколи ширшали, все довкола неї обривалося й валилося, залишаючи її беззахисною і вразливою перед довколишньою темрявою.

Раптом Гелен почула, як хтось схлипнув, і збагнула, що то її власний голос. У дзеркалі вона побачила лице дівчини; змарніле й бліде, воно витріщалося на неї розширеними зіницями, почорнілими від страху. Ореол кучерявого рудого волосся остаточно переконав Гелен, що вона бачить себе.

Вигляд самої себе збудив у її пам’яті давній спогад.

— «Руда і смілива», — прошепотіла вона назву колись прочитаного оповідання.

Руда і смілива. А вона пасивно чекала нападу, замість того щоб стати спиною до стіни й приготуватися до відсічі.

Зусиллям волі змусивши себе знову взяти шарф і уважніше придивитися до нього, Гелен виявила, що він лише трохи вологий.

«Якби він увесь час лежав під дощем, то був би геть мокрим, — подумала вона. — Напевне, його занесли до помешкання відразу ж після вбивства».

Цей висновок відкрив нові шлюзи для нестримного потоку жаху. Ніхто не знав, коли саме задушили Серідвен, було лише відомо, що її вбивство трапилося приблизно тоді, коли запали сутінки. А оскільки всі, крім Оутса, були на той час у будинку, то на кілька хвилин надвір міг вискочити непоміченим хто завгодно. Починаючи з професора на горішньому поверсі й закінчуючи місіс Оутс у підвалі, підозра падала на кожного мешканця «Вершини».

Доктор Перрі застеріг Гелен, що злочин міг скоїти той, кого знали й кому довіряли. Професор працював із великим розумовим навантаженням, а його син та Стівен Райс час від часу сварилися й перебували в поганому настрої. Підозрювати можна було навіть доктора Перрі, оскільки він навідувався до своєї пацієнтки в синій кімнаті.

Під таку всеосяжну підозру підпадала навіть леді Воррен. Міс Воррен того вечора задрімала у своєму кріслі — якраз під час сутінків. Яким же чином скористалася стара тими тридцятьма хвилинами свободи, котрі опинилися в її розпорядженні?

«Я, мабуть, збожеволіла, — подумала Гелен. — Хіба ж можна підозрювати всіх? З тутешніх цього ніхто не міг зробити. Убивство скоїв той, хто проникнув до будинку знадвору».

Гелен здригнулася, бо в глибинах її пам’яті й досі зберігався моторошний спогад про відчинене вікно.

— Дівчинко, — гукнула леді Воррен. — Що ти там робиш?

— Шукаю вам чистий носовичок.

Гелен страшенно здивувалася невимушеності й спокійному тону свого голосу. Схоже, під впливом страху її особистість роздвоїлася. Якась самовпевнена незнайомка заволоділа нею і діяла від її імені, тоді як справжня Гелен застрягла між руїнами фортеці — наче приманка для тигра в людській подобі.

— Ти що-небудь знайшла? — поцікавилася леді Воррен.

— Так, знайшла. Цілу купу, — відповіла Гелен, похапцем кладучи шарф на місце. З носовичком у руці вона підійшла до ліжка.

Леді Воррен вихопила його в неї й кинула на підлогу.

— Дівчино, — хрипко мовила вона. — Я хочу, щоб ти дещо зробила.

— Гаразд. Що саме?

— Залізь під ліжко.

Погляд Гелен упав на ебонітову палицю біля ліжка, і вона вмить збагнула, у чім річ. Старій знову заманулося погратись у свою улюблену гру — лупцювати хатніх робітниць палицею по голові.

— А коли я виповзу з-під ліжка, ви гепнете мене по голові? — спитала вона.

— Не треба виповзати. Треба сховатися.

Новій Гелен, яка перебрала на себе контроль над її тілом, здалося, що вона зрозуміла справжній сенс цього прохання. То була хитрість із метою загнати її в таке становище, щоб вона не змогла побачити в кімнаті практично нічого.

— Під ліжком, мабуть, повно пилюки, — заперечила вона, обережно посуваючись до дверей.

Гелен добре розуміла значущість шарфа як доказу. Треба було невідкладно передати його поліції. Зателефонувати туди вона не могла через пошкодження лінії — умисне чи неумисне; але їй можна було збігати до капітана Біна й попрохати його вжити необхідних заходів.

Леді Воррен почала пхикати, наче перелякана дитина.

— Не покидай мене, дівчинко. Бо прийде сестра. Вона тільки й чекає, щоб ти пішла.

Гелен завагалася, хоча пригадала, що під час їхнього останнього двобою переможницею вийшла леді Воррен. Одначе баланс сил не буває завжди стабільним навіть у сутичках між хижаками: сьогодні могла перемогти тигриця, а завтра — левиця.

До того ж їй іще не вдалося розв’язати загадку зникнення сестри Баркер. Якщо та й досі залишалася в будинку, то могла скористатися нагодою помститися.

«От коли б знати, як правильно вчинити», — подумала Гелен.

— Якщо ти мене кинеш, — пригрозила леді Воррен, — то я закричу. І тоді прийде він.

Гелен розвернулася до неї зі швидкістю смертоносної кобри.

— Він? — спитала вона. — Хто це — він?

— Я сказала «і тоді прийде вона».

Вочевидь, леді Воррен усвідомила свою обмовку, бо прикусила губу й вирячилася на Гелен, мов розлючений ідол.

У Гелен виникло відчуття, наче вона намагається віднайти ту нить, яка виведе її з лабіринту. Стара явно знала щось таке, про що не наважувалася розповісти.

Дивно, як Гелен залишалася скутою загальноприйнятими правилами та міркуваннями навіть попри те, що одна її половина була паралізована нутряним страхом. Але протягом вечора не сталося жодної аномальної події, тому вона підсвідомо продовжувала реагувати на них відповідно до законів цивілізованого життя.

Фактично вбивство сталося за межами «Вершини», і ця обставина знизила його статус до рівня двох-трьох рядків у газеті. Маніяк мав вигляд легендарної постаті, вигаданої пресою. Найбільшою прикрістю став той факт, що економка місіс Оутс геть напилася. Сестру Баркер та леді Воррен дійсно не можна було віднести до найприязніших представників людства, але в житті Гелен траплялися типажі ще химерніші. Вона усвідомлювала, що саме її власний страх і породив ті гротескні фантазії та підозри, які роїлись у неї в голові.

Завтрашній день неодмінно настане. За невідворотність цього факту вона й хапалася, мов за соломинку. Гелен постійно нагадувала собі, що має нову роботу й мусить за неї триматися. Якщо ж їй це не вдасться, то невдовзі вона може знов опинитися на вулиці без копійки за душею.

Вона має будь-що не дозволити леді Воррен заверещати. Якщо її крик перелякає професора в його наркотичному сні, то існує небезпека того, що в нього трапиться інсульт. Було б також жорстокістю лякати міс Воррен, поки вона перебуває у фактичному ув’язненні.

До того ж вереск старої може привабити ще декого — ця думка змією ворушилася в мозку Гелен.

Поки Гелен вагалася, леді Воррен устигла щось надумати.

— На вулиці страшенний вітрюган, — сказала вона. — І темрява густішає.

Тривога гостро кольнула Гелен у серце — вона збагнула, що в кімнаті й справді потемнішало. Вона потерла очі, але ілюзія не зникла. Електричне світло жевріло тьмяно-тьмяно, мов крізь легенький туман.

Гелен перелякано заціпеніла — а може, це прелюдія до повного вимкнення електрики?

Схоже, настав іще один компонент детективної драми, загрожуючи далі загострити ситуацію.

«Він наближається», — з острахом подумала вона.

Попри впевненість, Гелен визнала за доречне поділитися зі співрозмовницею своїми сумнівами.

— Мабуть, хтось запобіжники повикручував, — прошепотіла вона.

Леді Воррен зневажливо пирхнула.

— То акумулятори сідають, дурепо, — відказала бабця.

Гелен із вдячністю вхопилася за це пояснення. Відповідальним за електрогенератор був Оутс, відомий ледар. Нервуючись й боячись залишитися на самоті в темряві, вона нерозважливо повмикала майже всі електричні лампочки, не подумавши про можливе перевантаження генератора.

— Піду повимикаю всі зайві лампочки, — сказала Гелен.

— Правильно, — кивнула леді Воррен. — І свічок принеси, бо нам не можна сидіти в темряві.

Гелен роззирнулася, шукаючи поглядом свічки, але швидко збагнула, що їх використовують суто для господарських потреб — у підвалі. Їй пригадалося, що вона бачила цілі оберемки свічок у складській кімнаті біля комори.

— Ви не проти, якщо я вас ненадовго залишу? — спитала вона. — Треба йти, поки не…

Не чекаючи на повне затемнення, Гелен кинулася з кімнати й майнула сходами вниз. Світло в залі наче пульсувало, немов будинок зітхав, попереджаючи дівчину не баритися. Боячись, що їй доведеться повертатися в темряві навпомацки, Гелен прожогом злетіла донизу кухонними східцями, мов наполохана антилопа.

Місіс Оутс дрімала у своєму кріслі, умиротворена й безневинна, як мала дитина. Проходячи повз неї, Гелен торкнулася її щоки — щока була тепла.

«Слава Богу, що Його промисел оберігає дітей та п’яниць», — подумала вона.

У коридорі розжарена червона спіраль жевріла крізь схожу на грушу скляну оболонку лампочки, і її світло було таким тьмяним, що Гелен аж дух від страху перехопило. Кинувшись до складської кімнати, вона кожної миті очікувала, що порине в моторошний морок Провулку Смерті.

Схопивши свічки, дівчина рвонула назад, вимикаючи на бігу лампочки й залишаючи по собі чорний слід. Вискочивши до зали, вона повторила цю дію в кожній кімнаті для гостей. Але, знаючи, що робить єдину раціональну річ, Гелен не могла позбутися відчуття, наче потрапила до моторошної пастки фатуму, який наказує їй занурити будинок у темряву, зробити його незрячим.

Щойно ця думка промайнула в неї в голові, оазу світла, в якій вона перебувала, раптом проковтнули довколишні темні привиди.

Затемнення було короткочасним, і наступної секунди зала знову мерехтіла світлом, але дівчина вже різко втратила дух і запал.

Ніч послала будинку попереджувальний сигнал. Гелен боялася її так сильно, що в неї з’явилася шалена спокуса вискочити в темряву й спробувати врятуватися надворі.

Капітан Бін прихистить її; його будиночок зовсім недалеко, якщо бігти до нього навпростець через посадку. Дерева вже не лякали її, а думка про те, що дощ і вітер шмагатимуть її обличчя, була навіть приємною. Дикий ландшафт перетворився на рятівний притулок, бо справжня загроза чаїлася всередині, сховавшись десь у будинку.

Дівчина вже відімкнула двері, як раптом згадала про безпомічних мешканців «Вершини». Леді Воррен, професор та місіс Оутс були не в змозі захистити себе. Якщо маніяк виявить, що його жертва втекла, то він може помститися на них.

Відчуваючи, що йде назустріч фатуму, Гелен повернулася до сходового майданчика. Трохи постоявши, щоб узяти себе в руки, вона рушила до синьої кімнати й поштовхом відчинила до неї двері.

Схоже, за час її відсутності не сталося нічого. Леді Воррен сиділа, скоцюрбившись, майже поглинута ультрамариновими тінями.

— Довго ж тебе не було, дівчинко, — невдоволено пробурмотіла вона. — Запалюй свічки.

Канделябрів у кімнаті не було, тому Гелен накапала розплавлений віск на камінну полицю й прикріпила до неї дві свічки перед дзеркалом.

— Ці свічки схожі на поминальні, — зауважила леді Воррен. — Запали ще — запали всі.

— Ні, я мушу лишити декілька про запас, — відказала Гелен.

— На наше життя вистачить.

Хоча впевненість, із якою мовила цю фразу леді Воррен, і прозвучала лиховісно, Гелен помітила зміну, яка в ній відбулася: очі старої розплющилися ширше і світилися задоволенням.

— Ось поглянь, — сказала вона, піднявши руку. — Вона не тремтить. Спробуй, які міцні тепер у мене пальці!

Та поки Гелен ішла до ліжка, леді Воррен устигла забути своє запрошення.

— Так спати хочеться! — мовила вона. — Не покидай мене, дівчинко.

Стара заплющила повіки, і невдовзі її груди почали здійматися та опускатися з регулярністю машини, а дихання стало спокійним і регулярним. Це був неабиякий приклад сили волі та концентрації, бо відбулося все так швидко, наче бабця просто знепритомніла.

«Цікаво, чи побачу я її знову бадьорою?» — подумала вона.

Дівчині здалося, що порвалася остання нитка, котра пов’язувала її з реальним світом. Протягом ночі вона стала свідком похапливої втечі багатьох людей, і кожен зникав тихцем туди, куди сама вона піти за ним не могла.

Хоча її власні повіки й були мов свинцем налиті, вона одна не спала в цьому сонному царстві. Бо мала пильнувати.

Раптом серце Гелен стислося від страху, і вона притьмом скочила на ноги. У гардеробній хтось ходив. Їй виразно чулися звуки кроків та вкрадливі рухи.

Безшумно прослизнувши по килиму, вона злегка прочинила двері, і в шпарину блиснуло світло, яке враз заступила темна постать чоловіка.

Наче той кримінальник, який здається в руки правосуддя, бо йому вже несила ховатися, Гелен відчула, що їй уже несила терпіти тортури безперервної тривоги й неясності.

Накрутивши себе до стану відчайдушної сміливості, вона рвучко розчинила двері.

На свій превеликий подив та радість, Гелен побачила професора, який стояв за маленьким бюро. Від вигляду знайомої поважної фігури все знову стало для неї безпечним і нормальним. Будинок припинив гойдатись і розвалюватись, стіни збіглися докупи, тріщини зникли, і фортеця знову стала грізною й неприступною.

Гелен ледь стримала сльози, бо полегшення, яке вона відчула, знов опинившись у компанії цивілізованого раціоналіста, було просто приголомшливим.

Але скляний погляд професора вмить вивів її з цього стану.

— Ой, професоре! — скрикнула Гелен. — Я така рада, що ви знову в нормі.

— А хіба я не був у нормі? Мені про це нічого не відомо, — холодно відказав професор. — Просто я подбав про необхідний сон для себе.

Професора щось явно дратувало, бо він, нахмурившись, висунув ще одну шухляду.

— А де сестра? — спитав він.

— Пішла, — відповіла Гелен, відчувши, що не зможе дати вичерпне пояснення.

— Куди пішла?

— Хтозна. Може, ховається десь у будинку.

— Вона — або хтось інший — узяла одну мою річ, яку мені конче потрібно розшукати. Але наразі це не має великого значення.

Раптом професор, немовби вражений якимось спогадом, різко обернувся й упритул глянув на Гелен.

— А як ви повернулися до будинку? — поцікавився він.

Гелен не зрозуміла питання.

— Коли? — спитала вона.

— Коли йшли через посадку. Я чув ваші кроки. Я чекав… Але ви так і не прийшли.

Почувши ці слова, Гелен раптом все зрозуміла.

— Так то були ви, — мовила вона.

Розділ 31. Вдале полювання

Мов сильна кислота, ядучий страх миттю вимив увесь непотріб із її голови, і думки Гелен шалено завертілися. Кожна клітинка її мозку немовби спалахнула яскравим вогнем, і в ньому моторошним моментом істини прокрутилися, мов фільм на збільшеній швидкості, всі події того дня.

Це професор Воррен задушив п’ятьох дівчат, а його батько до цього вбив двох служниць. Про ці злочини знала лише леді Воррен, і вона взяла правосуддя у свої руки. Після загибелі другої служниці вона застрелила чоловіка.

Та відтоді вона постаріла, впала в дитинство й почала щось белькотіти про дерева. Леді Воррен знала, що має виконати огидний і моторошний обов’язок — убити свого пасинка, але весь час відкладала це на потім. Після кожного вбивства стара казала собі, що воно останнє, але потім траплялося наступне.

Та після прибуття до будинку нової дівчини леді Воррен відчула небезпеку. Її підозри посилились, і вона спробувала захистити Гелен. Їй захотілося тримати її у своїй кімнаті, де дівчина була б у безпеці.

Коли стара попросила професора підкурити їй цигарку, то зазирнула йому в очі й побачила в них уже знайомий відблиск, який сповістив її про те, що той скоїв ще один злочин. Та, попри це, леді Воррен хотіла врятувати його від поліції. Тому вона встала з ліжка й потайки обшукала його кімнату, щоб виявити хоч якийсь доказ злочину.

І такий знайшовся — це був шовковий шарф.

Гелен відчула приплив вдячності до старої жінки, хоча все це тепер не мало жодного значення.

«Добре, що я стала на її бік супроти сестри Баркер», — подумала вона. Однак сестра теж постала тепер у новому світлі — як жінка, котра заслуговує на співчуття, а не на підозру. Вразлива жіноча душа, яка прагнула кохання й визнання, виявилася заточеною в непривабливу оболонку. Її природні інстинкти були пригнічені в розвитку, і вона скисла, як молоко, й перетворилася на грубу нахабу.

Гелен мучилася тривожною думкою: що ж сталося з сестрою Баркер? Зараз, у цій екстремальній ситуації, дівчина потребувала її грубої чоловічої сили та брутальності, від яких вона раніше сахалася.

Вона кинула на професора недовірливий погляд. Зовні Гелен не побачила в ньому жодної зміни. Він був сірий, непоказний та інтелектуальний на вигляд — такий собі продукт цивілізації, звиклий одягатися за сигналом спеціального гонга й користуватися мисочкою для ополіскування пальців. Це враження доповнював офіційний вечірній костюм, а в голосі професора й тепер чувся сухий академічний акцент.

Гелен могла не боятися його таким, який він зараз. Вона боялася іншого, боялася всією душею — тієї трансформації, яка з ним ставалася. Їй пригадалися слова доктора Перрі про те, що в інтервалах між нападами безумства злочинець може поводитися цілком нормально.

Тому Гелен спробувала зробити все, щоб утримати професора в цій звичній, нормальній оболонці.

— А що ви шукали? — поцікавилася вона, намагаючись надати своєму голосу максимальної невимушеності.

— Білий шовковий шарф.

У Гелен аж серце похолонуло.

— Я бачила його в кімнаті леді Воррен, — похапливо сказала вона. — Можу принести.

На мить у душі Гелен спалахнула відчайдушна надія, що вона ще має шанс вирватися на волю. Але ця надія швидко згасла, коли професор похитав головою.

— Не треба. А де всі решта?

— Місіс Оутс спить п’яна, а міс Воррен замкнена у своїй кімнаті.

Обличчям професора промайнула ледь помітна задоволена посмішка.

— От і добре, — мовив він. — Нарешті ми залишилися сам на сам.

Голос професора пролунав стримано й безпристрасно, тому Гелен усіляко намагалася підтримувати розмову.

— Ви це навмисне спланували?

— Так, — відповів професор, — і ні. Я просто торкнувся пружини, яка запустила в дію механізм. Було вельми цікаво просто сидіти склавши руки і спостерігати, як усі решта розчищають мені шлях.

Гелен пригадала розмову під час вечері. Професор на практиці довів свою теорію про те, що розумна людина здатна спрямовувати дії своїх ближніх. Він поставив себе вище за Господа.

— Що ви хочете сказати? — спитала вона, намагаючись запобігти тому жаху, який, можливо, вже збирався впасти на неї за кілька секунд.

— Я хочу сказати ось що, — відповів професор так, наче збирався пояснити якусь наукову гіпотезу. — Я міг би позбутися чужого втручання, скориставшись своєю винахідливістю. Але моє знання людської природи підказало мені тонший — і простіший — метод… Для початку я повідомив Райса про те, що продається пес. А коли він привів його додому, то я зрозумів, що мені вдалося зв’язати однією ниткою кількох членів родини.

— Ну а далі? — перелякано спитала Гелен, думаючи лише про те, як відтягти час.

— А що тут пояснювати? — кинув професор, роздратований нетямущістю Гелен. — А далі ви й самі бачили, як події розгорталися відповідно до плану. Я розраховував на те, що моя сестра боялася й не любила тварин, а також на те, що кожен мешканець намагатиметься самоствердитись, аби його домінантна пристрасть узяла гору над пристрастями інших.

— Що ж, і справді добре продумано, — сказала Гелен і облизала пошерхлі губи, відчайдушно намагаючись вигадати наступне запитання. — А… а ключ у дверях комори зі спиртним ви навмисне залишили?

І знову професор невдоволено нахмурився.

— Само собою зрозуміло, — сказав він. — Я не сумнівався, що місіс Оутс неодмінно знайде спосіб спекатися чоловіка.

— Так, звісно… І ви також розраховували на те, що сестра Баркер утече?

Професор скорчив кислу гримасу.

— Тут, мушу визнати, мій план не спрацював, — відповів він. — Я розраховував, що ви, керовані своєю імпульсивною дурістю, самі усунете її з шахівниці. Але ви мене підвели. І мені довелося самому виконати певну підготовчу роботу.

Професор говорив, наче директор школи, який шпетить лінивого учня.

Гелен розуміла, що є одне слово, яке вона в жодному разі не повинна вживати, однак тривога й бажання дізнатися про долю сестри Баркер підштовхнули її до прозорого натяку.

— Яку роботу? — спитала вона. — Ви зробили їй зле?

Гелен із полегшенням зітхнула, бо своє пояснення професор почав на диво спокійно.

— Лише тимчасово. Сестра Баркер лежить під ліжком зв’язана і з кляпом у роті. Я залишив її живою, щоб вона дала свідчення про те, що хтось невидимий несподівано напав на неї ззаду і що вона була непритомна під час, під час…

Тональність професорського голосу раптом змінилась, а його розум, схоже, потьмянів. Гелен із жахом помітила, що пальці професора почали смикатися.

— А чому ви поліцію не впустили? — розпачливо спитала вона з таким відчуттям, наче намагалася нагодувати велику ненажерливу піч тоненькими аркушами газетного паперу.

— Тому, що поліція все одно прийде до мене з візитом завтра. — І знову пальці професора судомно стиснулися. — Я зекономив їм час. Однак розумна людина не може недооцінювати розумові здібності інших людей. За двоє відвідин того самого будинку вони можуть помітити одну дріб’язкову річ, про яку я вчасно не подбав… Утім, ми гаємо час.

Гелен збагнула, що вирішальний момент настав. Відтягувати його вона більше не могла. Будинок був замкнений, тож надії на втечу в неї не лишилося. Проте вона поставила ще одне запитання.

— Чому ви хочете мене вбити?

Настала напружена пауза, після якої професор виклав свою теорію. Мабуть, йому, як і Гелен із її природною допитливістю, інстинктивно захотілося вдовольнити свій потяг до пізнання й самоаналізу.

— Я вважаю це своїм обов’язком, — відповів він. — Мене, як науковця, охоплює жах від безперервного зростання населення й одночасного скорочення харчових ресурсів. Тому кількість зайвих жінок необхідно зменшувати.

Гелен не знала, на що вона ще чекає, коли кінець такий близький і однозначний.

— А чому це я зайва?! — несамовито скрикнула вона.

— Тому що ви не маєте ані краси, ані розуму, ані хоча б якоїсь корисної риси, яку могли б передати нащадкам. Ви — людське сміття. Некваліфікована працівниця на переповненому ринку робочої сили. Ще один рот, який потрібно годувати. І саме тому я вас уб’ю.

— Як? — прошепотіла Гелен. — Так само, як отих дівчат?

— Так. Це не боляче, якщо ви не пручатиметеся.

— Але ж Серідвен було боляче!

— Серідвен? — професор нахмурився, пригадуючи, хто це така. — А, дійсно… Я був розчарований… Я чекав на вас. До того ж вона завдала мені купу неприємностей, бо довелося нести її до Біна. Я не хотів, щоб сюди прийшла поліція. Навіщо мені зайвий клопіт?

Коли професор ступив до неї крок, Гелен не зрушила з місця. Вона мала таке відчуття, що один-єдиний різкий рух може спустити пружину, яка дасть хід отій жахливій трансформації.

Професор зі свого боку начебто теж не поспішав. Він роззирнувся довкола й задоволено посміхнувся.

— Тут так тихо, — мовив він. — Добре, що я не став поспішати. Сьогодні я вже тричі збирався це зробити: в посадці; коли ви спали на сходах; а також коли ви залишилися на самоті у своїй кімнаті. Але я не зробив цього, бо хтось міг стати мені на заваді.

Професор рефлекторно потер пальці, немовби розминаючи їх.

— Це в нас спадкове, — пояснив він. — Коли я був іще малим, мій батько перерізав одній дівчині горло кухонним ножем. Тоді це справило на мене таке жахливе враження, що я аж захворів. Але через багато років посіяне зерня проросло й дало плоди.

В очах професора блиснув зелений вогонь. Його обличчя наче тануло й швидко набувало незвичних контурів. Проте Гелен упізнала його: перед нею замаячило те спотворене лиховісною жагою обличчя, яке вона колись побачила біля дверей до запасних сходів.

— До того ж, — зазначив професор, — мені подобається вбивати.

Вони стояли одне навпроти одного, розділені лише кількома ярдами. А потім Гелен, охоплена панічним жахом, кинулася тікати до професорової спальні.

Розчепіривши свої пальці пазурами, з обличчям, яке продовжувало спотворюватися, він рушив за нею.

— Нікуди ти не втечеш, — сказав він. — Двері замкнені.

Сповнена нутряного жаху, Гелен забігала по кімнаті, мов переслідувана тварина. Вона вже не знала, хто вона, де вона, що робить. І довкола неї, і всередині панували гармидер і сум’яття, на неї накочувався якийсь червоний туман, і їй чувся звук, схожий на ляскіт батога.

Раптом Гелен усвідомила, що кінець таки дійсно настав. Професор загнав її в куток і невмолимо наближався. Він був уже так близько, що Гелен побачила в його очах своє віддзеркалення.

Та не встиг професор доторкнутися до неї, як тіло його раптом обім’якло, неначе в ньому зламалася якась життєво важлива пружина; він важко гепнувся на підлогу й закляк.

Піднявши очі, Гелен побачила на порозі леді Воррен з револьвером у руці. На ній була біла ворсиста жакетка, прикрашена рожевими стрічками, схожа на ті, які часто носять добрі бабусі. А на голові виднів веселенький рожевий бантик, прикріплений до сивого волосся, зібраного в тоненький жмутик.

Гелен підбігла до старої, і та впала їй в обійми. Постріл забрав у леді Воррен багато сил. Однак вона посміхнулася з похмурим задоволенням стрільця, який знищив надзвичайно шкідливу тварину, хоча в останніх словах її прозвучав і жаль:

— Я зробила це… Але спізнилась аж на п’ятдесят років.

Примітки

[1] Цитата з вірша Елджернона Чарлза Свінберна. (Прим ред.)

[2] «Brother, can you spare a dime?» — відома пісня про американських безробітних; у тексті — «Sister, can you spare a dime?». (Прим. перекл.)