# Вогонь і крига

Ерін Гантер

Він залишив тепле і затишне життя домашньої кицюні. Тепер він – Вогнесерд, вояк Громового Клану диких котів.

Полювання у лісових хащах, запеклі бійки з ворогами, ночівля під зоряним небом і повна свобода, яку ніхто не обмежує… Про що ще можна мріяти?

Та чомусь Вогнесерд все частіше згадує своє минуле. Там були любов, тепло, ласка, а зараз навколо нього – холодна байдужість, нерозуміння і навіть неприхована ненависть.

Чи стане він врешті своїм для Клану, за який ладен віддати власне життя?

## Ерін Гантер. ВОГОНЬ І КРИГА

### Пролог

Помаранчеві язики полум’я танцювали у холодному повітрі, жбурляючи жмутки іскор у нічне небо. Сяйво вогню відблискувало на скошеному пустищі, підсвічуючи посеред нього обриси Двоногів.

Пара білих вогнів зблиснула віддалік, звіщаючи про наближення потвори. Наповнивши повітря кислим димом, вона з ревом промчала Громошляхом, який ген здіймався до небес.

Межею пустища просувався кіт, його очі поблискували в тіні. Він спершу нашорошив гострі вушка, а тоді одразу ж прищулив їх, почувши шум. За ним вервечкою йшли інші коти. Вони низько поопускали хвости і принюхувалися до згірклого повітря, скрививши губи.

– А що, коли Двонога нас побачать? – прошипів один із них.

Великий кіт, у бурштинових очицях якого відбивалась вогняна заграва, відповів:

– Не побачать. Вночі вони бачать погано.

Він і далі йшов уперед, вогонь освітив чорно-біле хутро на його могутніх плечах. Лідер тримав хвоста трубою, підбадьорюючи свій Клан[1].

Проте, інші коти, тремтячи, припадали до землі. Це було дивне місце. Шум потвор не вгавав у їхніх вушках, а кислотний запах терзав ніздрі.

– Високозорий? – сіра королева неспокійно змахнула хвостом. – Чому ми прийшли сюди?

Чорно-білий кіт повернувся до кицьки:

– Нас виганяли звідусіль, де ми намагалися осісти, Попеляста. Можливо, хоч тут ми зможемо мирно влаштуватися, – нявкнув він.

– Мир? Тут? – не вірячи своїм вухам, перепитала Попеляста. Вона підтягнула своїх кошенят до себе і заховала їх під животом. – Серед вогню і потвор? Мої кошенята не будуть у безпеці!

– Ми і вдома не були в безпеці, – нявкнув інший голос. Чорний кіт вийшов наперед, важко припадаючи на вивихнуту лапу. Він витримав бурштиновий погляд Високозорого і провадив далі: – Ми не можемо захистити кошенят від Тіньового Клану. Навіть у нашому власному таборі!

Деякі коти голосно закричали, згадавши жахливу битву, яка вигнала їх із власного дому на височині на край лісу. Молодий новак скрикнув:

– Зорелом і його вояки можуть і досі нас переслідувати!

Цей крик насторожив одного з Двоногів, що сиділи біля вогню. Він нетвердо підвівся і втупився в темряву. Нараз усі коти затихли і припали нижче до землі; навіть Високозорий опустив хвоста. Двоніг загорлав у темряву і жбурнув щось у їхньому напрямку. Снаряд пролетів над головами котів і вибухнув хмарою гострих, як терня, уламків на Громошляху позаду них.

Попеляста смикнулася, коли один з уламків роздряпав їй плече, але не порушила тишу, згорнувшись довкола своїх переляканих кошенят.

– Усі вниз, – прошипів Високозорий.

Двоніг біля вогню плюнув на землю, а тоді знову всівся.

Коти вичекали ще трохи, перш ніж Високозорий знову підвівся.

Попеляста також підвелася, скривившись від болю у своєму плечі.

– Високозорий, не думаю, що тут ми будемо в безпеці. І що нам їсти? Я не відчуваю здобичі.

Високозорий витягнув шию і лагідно притулився мордочкою до її голови.

– Я знаю, що ти голодна, – нявкнув він. – І все ж тут безпечніше, ніж у наших старих угіддях чи на полях і в лісах Двоногів. Глянь на це місце! Навіть Тіньовий Клан не переслідуватиме нас тут.

Високозорий повернувся до чорного кота з вивихнутою ногою.

– Мертвоноже, – наказав він, – візьми Одновуса і пошукайте вдвох щось поїсти. Де Двоноги, там мусять бути і щури.

– Щури? – зневажливо кинула Попеляста, коли Мертвоніг зі ще одним бурим котом пішли геть. – Вони ж не кращі за вороняче їдло!

– Цить! – зашипіла плямиста кицька позаду неї. – Пацючатина краща за голодну смерть!

Попеляста насупилася і, схиливши голову, лизнула своє кошеня поміж вух.

– Нам треба знайти собі нову оселю, Попеляста, – уже лагідніше провадила плямиста. – Але передовсім Ранньоквітці слід відпочити і поїсти. Скоро народяться кошенята, вона має бути сильна.

Худі тіні Мертвонога і Одновуса швидко виринули з темряви.

– Ти мав рацію, Високозорий, – озвався Мертвоніг. – Тут повсюди запахи щурів, а ще, гадаю, я знайшов місце, де ми зможемо зупинитися.

– Покажи, – наказав Високозорий, закликаючи решту Клану помахом свого хвоста.

Коти обережно рушили через пустище вслід за Мертвоногом. Він вів їх у напрямку Громошляху, що все піднімався вверх.

– Тут, – нявкнув Мертвоніг, зупиняючись біля круглої діри десь зо два коти заввишки. Чорний тунель спускався вниз під землю. Туди безперервно збігав маленький струмочок.

– Свіжа вода, – додав Мертвоніг. – Ми можемо її пити.

– А ще цілими днями мати мокрі лапи! – поскаржилася Попеляста.

– Я був усередині, – пояснив їй чорний кіт. – Там є трохи місця побіч струмка. Принаймні це непоганий захисток від Двоногів і потвор.

Високозорий виступив наперед і підвів голову.

– Вітряний Клан уже намандрувався, – оголосив він. – Минула майже повня, відколи Тіньовий Клан вигнав нас із нашого дому. Холоднішає, скоро настане гололист. У нас немає іншого вибору, окрім як залишитися.

Попеляста примружила очі, але змовчала. Вона без слів долучилася до Клану, який вервечкою заходив до темного тунелю.

### Розділ 1

Вогнесерд тремтів, його полум’яне хутро все ще було легким. Мине кілька повень, перш ніж воно погустішає достатньо, щоб витримувати такий холод. Він уперся передніми лапами у тверду землю. Небо нарешті сіріло, випускаючи на себе світанок. Але, хоч і було холодно, Вогнесерд не міг пригасити гордості, яка палала в ньому. Після багатьох повень у новацтві він нарешті став вояком.

Він все прокручував у голові вчорашню перемогу в таборі Тіньового Клану. Вогнесерд згадав вогонь в очах Зорелома, коли провідник Тіньового Клану задкував у кущі, шиплячи йому погрози, перш ніж втекти у ліси слідом за своїми друзями-зрадниками. Решта котів Тіньового Клану були вдячні за допомогу у звільненні від жорстокого провідника і за мир, обіцяний Громовим Кланом у подальшому. Зорелом не просто вніс сум’яття у свій Клан – він вигнав увесь Вітряний Клан геть з їхніх угідь. Він був темною тінню, що нависала над лісом, ще звідколи Вогнесерд покінчив зі своїм життям кицюні та приєднався до Громового Клану.

Але Вогнесерда непокоїла ще одна тінь: Тигрокіготь, воєвода Громового Клану. Рудий кіт здригнувся на думці про великого вояка, що тероризував його друга, такого ж новака, Круколапа. Зрештою, Вогнесерд зі своїм кращим другом Сіросмугом допомогли маленькому зляканому новаку втекти на землі Двоногів, поза височинами. А всім у Клані Вогнесерд сказав, що Круколапа вбили Тіньові коти.

Якщо те, що Круколап казав про Тигрокігтя, було правдою, то краще б воєвода Громового Клану таки вірив у смерть свого учня. Круколап зізнався, що його вчитель забив Рудохвоста, попереднього воєводу Громового Клану. І цю таємницю Тигрокіготь спробує приховати за будь-яку ціну.

Вогнесерд потрусив головою, аби прочистити її від похмурих думок, і повернувся до Сіросмуга, що сидів позаду нього. Сіросмугове густе хутро наїжачилося на холоді. Вогнесерд здогадувався, що його друг також відчайдушно виглядав перші промені сонця, але не сказав цього вголос. Традиція Клану вимагала мовчання цілу ніч. Таким було їхнє чатування – ніч, коли молодий вояк вартував Клан, роздумуючи про своє нове ім’я і статус. Аж до цієї ночі Вогнесерда знали під його новацьким іменем Вогнелап.

Куцохвіст прокинувся перший. Вогнесерд бачив, як старий кіт ворушився в тінях лігва старійшин. Він глянув на вояцьке лігво на іншому кінці галяви. За гілками, що приховували вхід, кіт розрізняв широкі плечі Тигрокігтя. Вояк спав.

Біля підніжжя Високого Каменя ворухнулися лози, що закривали вхід до лігва Синьозірки, і Вогнесерд побачив, як провідниця їхнього Клану вийшла назовні. Вона спинилась і підвела голову, принюхуючись до повітря. Тоді нечутно вийшла з тіні Високого Каменя, її довга шерсть переливалася сріблом і синню у світлі світанку. «Я мушу попередити її про Тигрокігтя», – думав Вогнесерд. Синьозірка тужила за Рудохвостом разом з усім Кланом, вірила, що його вбив у бою Дубосерд, воєвода Річкового Клану. Але вона мусить знати, що її Клан прихистив холоднокровного вбивцю.

Тигрокіготь вийшов із вояцького лігва і перестрів Синьозірку на краю галявини. Він щось замурмотів до неї, нетерпляче вимахуючи хвостом.

Вогнесерд стримав свій звичний вітальний нявкіт. Небо все яснішало, але поки він не бачив напевне, що сонце піднялося над виднокраєм, тож не наважувався порушити тишу. У його серці пійманою пташкою билося нетерпіння. Треба поговорити із Синьозіркою за першої ж нагоди. Зараз же вояк міг хіба що чемно кивнути двом котам, які пройшли повз нього.

Сіросмуг підійшов до Вогнесерда, штовхнув його і показав носом уперед. На видноколі зайнялась помаранчева заграва.

– Раді бачити світанок, ви двоє?

Глибокий нявкіт Білошторма застав Вогнесерда зненацька. Він не помітив, як великий білий вояк наблизився. Вогнесерд і Сіросмуг разом кивнули.

– Все гаразд, ви вже можете говорити. Ваше чатування закінчилося.

Голос Білошторма звучав тепло. Вчора він із Вогнесердом і Сіросмугом пліч-о-пліч бився з Тіньовим Кланом. Тепер у його погляді, зверненому на них, читалася повага.

– Дякую, Білошторме, – нявкнув Вогнесерд. Він підвівся і розпрямив по одній закляклі ноги.

Сіросмуг також встав.

– Бррррр! – нявкнув він, обтрушуючи паморозь зі свого хутра. – Я вже думав, сонце ніколи не зійде!

Із новацького лігва пролунав скрушний голос:

– Слова великого вояка!

То була Пісколапка, її блідо-помаранчева шубка неприязно наїжачилася. Порохолап сидів біля неї. Зі своєю темною смугастою шубкою він скидався на тінь Пісколапки. Порохолап поважно розпушив хутро на грудях і додав:

– Я здивований, що такі герої взагалі відчувають холод!

Пісколапка замуркотіла від задоволення.

Білошторм суворо глянув на новаків, і вони притихли.

– Ідіть і візьміть собі щось поїсти, тоді все інше, – наказав він Вогнесердові та Сіросмугові.

Старий вояк розвернувся і підійшов до новацького кубла.

– Ви двоє, за мною, – нявкнув він до Пісколапки і Порохолапа. – Час тренуватися.

– Сподіваюся, новаки у нього цілий день ловитимуть синіх білок! – прошипів Сіросмуг до Вогнесерда, коли вони удвох вирушили до закутка галяви, де з учорашньої ночі лежало ще кілька шматків свіжини.

– Але ж не буває синіх білок, – розгублено нявкнув Вогнесерд.

– От власне! – бурштинові очі Сіросмуга спалахнули.

– Але ж не можна їх винуватити. Все ж таки вони почали тренування раніше за нас, – зауважив Вогнесерд. – І якби вони брали участь у вчорашній битві, то, мабуть, також стали б вояками.

– Так, мабуть, – знизав плечима Сіросмуг. – Ого, глянь! – вони саме підійшли до свіжини. – По миші кожному і зяблик на двох!

Друзі узяли собі поїсти і перезирнулися. Раптом Сіросмугові очі заблищали від задоволення.

– Я гадаю, тепер нам слід нести це до вояцької частини табору, – нявкнув він.

– Гадаю, що так, – промуркотів Вогнесерд, йдучи услід за другом до куща кропиви, біля якого Білошторм, Тигрокіготь та інші вояки зазвичай ділили здобич.

– І що зараз? – запитав Сіросмуг, ковтаючи останній шматок. – Не знаю, як ти, а я хоч половину повні можу проспати.

– Я теж, – погодився Вогнесерд.

Двоє друзів підвелися і рушили до вояцького лігва. Вогнесерд просунув голову поміж навислими гілками. Мишошубка і Довгохвіст усе ще спали на протилежному боці кубла.

Він увійшов досередини і знайшов скраєчку подушечку моху. Судячи із запаху, це не було гніздо іншого вояка. Сіросмуг примостився поруч.

Вогнесерд слухав, як рівномірні подихи Сіросмуга поволі перетворюються на приглушене затяжне сопіння. Вогнесерд також почувався виснаженим, але все ж прагнув поговорити із Синьозіркою. З місця, де він лежав, якщо притиснути голову до землі, можна було бачити вхід до табору. Тож вояк і втупився в нього поглядом, чекаючи на повернення провідниці, але його очі поступово заплющилися, і він піддався своєму бажанню заснути.

Вогнесерд чув ревіння, що лунало довкола нього, ніби вітер у кронах високих дерев. Кислотний запах Громошляху мучив його ніздрі, але до нього домішувався ще один, різкіший і значно страшніший. Вогонь! Язики полум’я витанцьовували у чорному небі, викидаючи палючі іскри у беззоряну небесну безодню. На превелике здивування Вогнесерда, навпроти вогню вимальовувалися обриси котів. Чому вони не втекли?

Один із котів повернувся і глянув прямісінько на Вогнесерда. Очі кота зблиснули в темряві, коли він підняв свій довгий хвіст трубою, ніби на знак привітання.

Вогнесерд тремтів, зненацька пригадавши слова, які Плямолистка, колишня медикицька Громового Клану, сказала йому незадовго до своєї передчасної смерті: «Вогонь врятує Клан!» Це мало щось спільне із дивними котами, які, здавалося, не бояться вогню?

– Прокинься, Вогнесерде!

Вогнесерд замотав головою, вирваний зі сну гарчанням Тигрокігтя.

– Ти нявкотів уві сні!

Усе ще сонний, він кивнув:

– Т-так, Тигрокігтю!

Раптом насторожившись, він спробував пригадати, чи повторював уголос слова Плямолистки. У нього вже бували такі яскраві сни, що сам міг відчути їх на смак, і пізніше вони збувалися. Останнє, чого хотів Вогнесерд, – це щоб Тигрокіготь запідозрив за ним сили, якими Зоряний Клан наділяє тільки медикотів.

Місяць просвічував крізь листяну стіну лігва. Вогнесерд зрозумів, що проспав цілісінький день.

– Ви зі Сіросмугом ідете у вечірній патруль, – сказав йому Тигрокіготь. – Ворушись!

Темний вояк розвернувся і крадькома рушив геть від лігва.

Вогнесерд розслабився. Очевидно, Тигрокіготь не запідозрив у його сні нічого незвичного. Вогнесерд хотів, щоб його сила залишалася таємницею. Зате він був налаштований відкрити всім страшну правду про Тигрокігтеву роль у смерті Рудохвоста.

* * *

Вогнесерд облизав губи. Сіросмуг лежав поруч, умиваючи свій сірий бочок. Вони щойно розділили трапезу на терені табору. Сонце зайшло, майже повний місяць відсвічував у холодному чистому небі. Останні кілька днів Вогнесерду ніколи було і вгору глянути. Здавалося, щоразу, коли вони зі Сіросмугом прилягали відпочити, Тигрокіготь посилав їх у патруль або на полювання. Вогнесерд не втрачав пильності, збираючись за першої-ліпшої нагоди побалакати із Синьозіркою віч-на-віч. Але тоді, коли він не виконував одне із завдань Тигрокігтя, воєвода, здавалось, увесь час вештався біля провідниці.

Вогнесерд заходився вилизувати лапу, заразом оглядаючи табір у пошуках Синьозірки.

– Що виглядаєш? – нявкнув Сіросмуг крізь власне хутро.

– Синьозірку, – відповів Вогнесерд, опускаючи лапу.

– Нащо? – Сіросмуг припинив умиватися і глянув на друга. – Ти одним оком постійно косуєш на неї ще з ночі нашого чатування. Що ти замислив?

– Я повинен розповісти їй, де Круколап, а ще застерегти про Тигрокігтя, – нявкнув Вогнесерд.

– Ти ж обіцяв Круколапові розповісти усім, що він мертвий! – здивовано вигукнув Сіросмуг.

– Я обіцяв лише сказати Тигрокігтеві, що він помер. Синьозірці варто знати всю історію. Їй потрібно знати, наскільки вона може покладатися на свого воєводу.

Сіросмуг стишив голос до шепоту:

– Але ж у нас є лише слова Круколапа про те, що Тигрокіготь убив Рудохвоста.

– Ти йому не віриш? – Вогнесерд не міг приховати шок від аргументів свого друга.

– Дивися, якщо Тигрокіготь збрехав і він не убивав Дубосерда, щоб помститися за Рудохвостову смерть, значить, Рудохвіст сам убив Дубосерда.

А я не вірю, що Рудохвіст міг отак просто взяти і вбити воєводу іншого Клану в бою. Це суперечить вояцькому кодексу – ми ж б’ємося, аби довести свою силу і захистити свої землі, а не щоб убивати одне одного.

– Та я ж не намагаюся звинувачувати в чомусь Рудохвоста! – заперечив Вогнесерд. – Нашою проблемою є Тигрокіготь.

Рудохвіст був воєводою Громового Клану до Тигрокігтя. Вогнесерд ніколи з ним не зустрічався, але знав, що його поважав увесь Клан.

Сіросмуг уникав дивитися в очі Вогнесерду.

– Те, про що ти говориш, зачіпає честь Рудохвоста. А більше ніхто з котів не мав із Тигрокігтем жодних проблем. Лише Круколап його чомусь боявся.

У Вогнесерда по спині забігали дошкульні мурашки.

– То ти вважаєш, що Круколап усе вигадав, тому що не ладив зі своїм наставником? – докірливо нявкнув він.

– Ні, – пробурмотів Сіросмуг. – Просто думаю, що нам слід бути обачними.

Вогнесерд перехопив стурбований погляд свого друга і замислився. Він припускав, що Сіросмуг до певної міри мав рацію. Вони лише кілька днів були вояками, а вже намагаються кинути звинувачення найдосвідченішому воїну Клану.

– Гаразд, – зрештою нявкнув Вогнесерд. – Можеш у це не втручатися.

Він відчув неприємне поколювання в животі, коли Сіросмуг кивнув і повернувся до вмивання. Вогнесерд вірив, що Сіросмуг помиляється, думаючи, що тільки у Круколапа були проблеми з Тигрокігтем. Інстинкти підказували Вогнесерду, що воєводі Громового Клану не можна довіряти. Йому треба було поділитися своїми підозрами із Синьозіркою задля її безпеки і безпеки цілого Клану.

Зблиск сірого хутра на іншому краю галяви сповістив Вогнесердові, що Синьозірка вийшла зі свого кубла – сама. Він звівся на лапи, але провідниця Громового Клану вже заскочила на Високий Камінь і скликала віче. Вогнесерд нетерпляче замахав хвостом.

Сіросмуг захоплено смикнув вухами, почувши клич Синьозірки.

– Церемонія назовництва? – нявкнув він. – Мабуть, Довгохвіст отримає свого першого учня. Він уже кілька днів на це натякав.

Сіросмуг приєднався до котів, які збиралися на краю галявини. Усе ще відчуваючи уколи розчарування, Вогнесерд рушив услід.

На галявину вийшло маленьке чорно-біле кошеня. Його тендітні лапи беззвучно ступали твердою землею. Воно підійшло до Високого Каменя, потупивши свої світлі очі, і Вогнесерд майже відчув, як котик тремтить усередині. Якось так були похилені плечі цього кошеняти, що воно здавалося надто молодим і тендітним для новака. «Довгохвіст не буде в захваті!» – подумав Вогнесерд, пригадавши розчарування Довгохвоста, коли він уперше прибув до табору. Вояк люто знущався із Вогнесерда у його перший день у Клані, насміхаючись над його походженням від кицюні. Відтоді Вогнесерд незлюбив Довгохвоста.

– Віднині і надалі, – нявкнула Синьозірка, дивлячись на кошеня, – аж доки він не заслужить собі вояцького імені, цього новака називатимуть Прудколапом.

В очах чорно-білого кошеняти не було ні сліду страху чи приреченості, коли воно глянуло на свою провідницю. Навпаки, його очі широко розплющилися від запалу.

Вогнесерд повернувся до Довгохвоста, який брів до свого учня.

Синьозірка знову заговорила:

– Довгохвосте, ти був учнем Темносмуга. Він став тобі добрим наставником, з тебе виріс лютий і відданий вояк. Сподіваюся, ти передаси трохи цих рис і Прудколапові.

Вогнесерд сподівався побачити на морді Довгохвоста вираз розчарування, коли той глянув на Прудколапа. Але вояк, навпаки, пом’якшав, зустрівшись із поглядом свого нового учня. Наставник і учень лагідно торкнулися носами.

– Все гарно, ти добре тримаєшся, – підбадьорливо пробурмотів Довгохвіст. «Ага, правильно, – гірко подумав Вогнесерд. – Ганебно тільки, що мене він так не вітав». Він подивився на решту Клану і відчув образу, коли всі почали бурмотіти привітання новаку.

– Та що з тобою? – прошепотів Сіросмуг. – Одного дня там будемо ми.

Вогнесерд кивнув, підбадьорений думкою про власного новака, і відкинув своє почуття образи. Він був частиною Громового Клану, тож яка, справді, тепер різниця?

* * *

Наступної ночі була повня. Вогнесерд знав, що мав би з нетерпінням чекати першого Зборища, на якому буде вже вояком. Однак найбільше він чекав нагоди розповісти Синьозірці правду про Круколапа та Тигрокігтя, і думка про це холодною каменюкою лежала у нього на серці.

– Ти захворів, чи що? – нявкнув Сіросмуг позаду нього. – На тобі лиця немає!

Вогнесерд глянув на друга, понад усе бажаючи знайти в ньому розраду, але ж він обіцяв не втягувати у це Сіросмуга.

– Усе гаразд, – нявкнув він. – Ходімо. Я вже чую, як кличе Синьозірка.

Обидва побрели до гурту котів, який зібрався на терені. Синьозірка кивнула їм, показуючи, що помітила їх. Тоді повернулася і повела котів геть із табору.

Вогнесерд чекав, доки всі не пройшли повз нього втоптаною стежкою, що вела вгору – до лісу. Він хотів піднятися сам, щоб зібратися з думками.

– Ти йдеш? – гукнув його Сіросмуг.

– Так! – Вогнесерд присів на свої могутні задні лапи і став стрибати з кругляка на кругляк, залишивши табір позаду.

На вершині він спинився перевести подих, його боки важко здіймалися. Перед ним простягався ліс. Під лапами хрустіло опале листя. Срібносмуга блищала у небесах, як вранішня роса, що осіла на чорному хутрі.

Вогнесерд подумав про свою першу подорож до Чотиридерева з Тигрокігтем і Левосердом.

Його охопив смуток, коли він згадав про Левосерда. Наставник Сіросмуга і воєвода Громового Клану був добросердим вояком із хутром золотого кольору. Але його вбили в бою, і Тигрокіготь зайняв його місце. Під час першої Вогнесердової мандрівки до Чотиридерева Левосерд повів новаків обхідним шляхом, через Високі Сосни, повз Сонцескелі та вздовж межі Річкового Клану. Сьогодні ж Синьозірка вела їх простісінько через серце земель Громового Клану. Вогнесерд побачив, як вона, востаннє майнувши, зникла у підліску, і кинувся навздогін гурту.

Синьозірка вела свій клан уперед разом із Тигрокігтем. Вогнесерд проігнорував здивований нявкіт Сіросмуга і наздогнав провідницю.

– Синьозірко, – видихнув він, порівнявшись із нею. – Можна з тобою поговорити?

Синьозірка глянула на нього і кивнула.

– Тигро кігтю, ставай попереду, – нявкнула вона і тоді сповільнилась. Тигрокіготь промчав повз неї. Решта котів без жодних запитань побігли за своїм темним воєводою у підлісок.

Синьозірка і Вогнесерд перейшли на крок. За якусь мить вони вже залишилися наодинці.

Стежка виводила з густого ялівцю на маленьку галяву. Синьозірка вистрибнула на повалене дерево і сіла, обгорнувши хвостом свої передні лапи.

– У чому справа, Вогнесерде? – запитала вона. Вогнесерд завагався, зненацька охоплений сумнівами. Саме Синьозірка заохотила його відмовитися від життя кицюні та приєднатися до Клану. Відтоді вона завжди довіряла йому, коли інші коти ставили під сумнів його відданість Клану, до якого він кровно не належав. Що вона скаже, коли він, Вогнесерд, зізнається, що збрехав про Круколапа?

– Говори, – наказала Синьозірка, слухаючи, як кроки інших котів Громового Клану затихають удалині.

Вогнесерд набрав повітря.

– Круколап не загинув.

Синьозірка смикнула хвостом, але мовчки слухала розповідь Вогнесерда.

– Ми зі Сіросмугом відвели його на угіддя Вітряного Клану. Я… Я думаю, він приєднався до Ячменя.

Ячмінь був самітником, не лісовим котом, але й не кицюнею. Він мешкав на фермі Двоногів, яка лежала на шляху до Високих Скель – священного місця для всіх лісових котів.

Провідниця Громового Клану дивилася повз Вогнесерда у лісові глибини. Вогнесерд нетерпляче вдивлявся в неї, намагаючись вгадати, що вона відчуває. Розсердилася? Але він не бачив злості у її великих блакитних очах.

Через кілька довгих митей Синьозірка заговорила:

– Я рада чути, що Круколап живий. Сподіваюся, з Ячменем він щасливіший, ніж був у лісі.

– Ал-ле ж він н-народився у Громовому Клані! – Вогнесерд запнувся, збентежений тим, як спокійно провідниця сприйняла відхід Круколапа.

– Це не означає безумовно, що він пристосований до життя у Клані, – зауважила Синьозірка. – Зрештою, ти народжений кицюнею, а проте став добрим вояком. Круколап може віднайти свій шлях деінде.

– Але він залишив Громовий Клан не тому, що хотів, – заперечив Вогнесерд. – Він просто не міг залишитися!

– Не міг? – Синьозірка спинила на ньому свій погляд. – Про що тоді йдеться?

Вогнесерд потупив погляд.

– Ну? – наполягала Синьозірка.

У Вогнесерда пересохло в роті.

– Круколап знав таємницю Тигрокігтя, – прохрипів він. – Я… Я гадаю, Тигрокіготь замірявся його вбити. Або налаштувати проти нього Клан.

Синьозірка замахала хвостом з боку на бік, і Вогнесерд помітив, що її плечі напружилися.

– І чому ж ти так думаєш? Що то за таємниця, яку дізнався Круколап?

Вогнесерд відповів через силу, витримуючи її суворий погляд так сміливо, як лише міг:

– Тигрокіготь убив Рудохвоста в битві проти Річкового Клану.

Синьозірка примружила очі.

– Вояк нізащо не вбив би іншого зі свого ж Клану! Навіть ти маєш це знати – ти ж достатньо довго з нами прожив.

Вогнесерд зіщулився на її словах, притиснувши вуха до голови. Це вдруге за весь час вона згадала його хатнє походження.

Синьозірка повела далі:

– Тигрокіготь розповів, що то воєвода Річкового Клану, Дубосерд, убив Рудохвоста. Круколап, очевидно, помиляється. Чи він насправді бачив, як Тигрокіготь убив Рудохвоста?

Вогнесерд нервово смикнув хвостом, змахнувши листя позаду себе.

– Він каже, що так.

– І ти розумієш, що, кажучи це, ти ставиш під сумнів честь Рудохвоста, виставляючи його котом, винним у смерті Дубосерда? Один воєвода нізащо не вб’є іншого у битві, якщо цього можна уникнути. А Рудохвіст був найшляхетнішим вояком, якого я будь-коли знала.

Очі Синьозірки затуманилися від болю, і Вогнесерд пошкодував, що роз’ятрив її рани спогадами про колишнього воєводу, хай навіть мимохіть.

– Я не можу відповідати за вчинки Рудохвоста, – пробурмотів він. – Але я знаю, що Круколап справді вірить у те, що Тигрокіготь винен у смерті Рудохвоста.

Синьозірка зітхнула і розслабила плечі.

– Усі ми знаємо, яка у Круколапа багата уява, – лагідно нявкнула вона з виразом співчуття на обличчі. – Його тяжко поранили у тій битві, він пішов, перш ніж вона закінчилася. Ти можеш поручитися, що він не додумав те, чого не добачив?

Перш ніж Вогнесерд устиг відповісти, лісом залунав гучний крик і з підліску вискочив Тигрокіготь. На якусь мить він затримав підозрілий погляд на Вогнесерді, перш ніж звернувся до Синьозірки.

– Ми чекаємо на тебе на кордоні.

Синьозірка кивнула.

– Передай, що я підійду за мить.

Тигрокіготь опустив голову, розвернувся і кинувся назад крізь ялівець.

Спостерігаючи за ним, Вогнесерд слухав, як слова Синьозірки відлунюють у його голові. Вона мала рацію: у Круколапа таки багата уява. Вогнесерд згадав своє перше Зборище, коли новаки з усіх Кланів жадібно ловили кожне слово Круколапа, доки той описував битву з Річковим Кланом. І тоді він Тигрокігтя не згадував.

Синьозірка підвелася, і Вогнесерд підстрибнув услід.

– Ти збираєшся повернути Круколапа до Клану? – запитав він, злякавшись, що міг накликати на свого друга ще більше проблем.

Синьозірка зазирнула у глибину очей Вогнесерда.

– Він, мабуть, щасливіший там, де він зараз, – тихенько нявкнула вона. – Поки що ж нехай Клан і надалі вірить, що він помер.

Вогнесерд вирячився на неї враженим поглядом. Синьозірка збиралася брехати Клану!

– Тигрокіготь – великий вояк, але й неабиякий гордій, – провадила Синьозірка. – Йому буде легше сприйняти те, що його новак загинув у бою, аніж утік. І для Круколапа так теж буде краще.

– Тому що Тигрокіготь може вирушити на його пошуки? – наважився запитати Вогнесерд.

Чи могло бути так, що Синьозірка повірила йому, хай навіть трішки?

Синьозірка дещо нетерпляче похитала головою.

– Ні. Тигрокіготь, може, й амбітний, але він не вбивця. Краще хай Круколапа запам’ятають як полеглого героя, аніж як боягуза.

Знову залунав клич Тигрокігтя. Синьозірка зістрибнула зі стовбура і розчинилася в заростях ялівцю. Одним стрибком Вогнесерд здолав пень і побіг услід за своєю провідницею.

Він наздогнав її на краю струмка. Спостерігав, як вона його перетинає, перестрибуючи з каменя на камінь на протилежний берег. Вогнесерд біг їй услід, у голові його роїлися думки. Таємниця смерті Рудохвоста тягарем лежала на його плечах уже багато днів. Тепер він зрештою все розповів Синьозірці, але нічого не змінилося. Провідниця, очевидно, не вважала, що Тигрокіготь здатний на холоднокровне вбивство. А найгірше було те, що Вогнесерд почав вагатися: а чи дійсно Круколап казав правду? Він перестрибнув на протилежний берег і помчав через підлісок.

Вогнесерд зупинився позаду Синьозірки, коли вони зустріли інших котів Громового Клану. Група призупинилася на гребені схилу, який спускався вниз до Чотиридерева – велетенських дубів, де коти з чотирьох Кланів лісу зустрічалися кожної повні.

Вогнесердове хутро наїжачилося, коли він відчув, як Тигрокіготь дивиться на нього. Чи темний вояк запідозрив, про що вони розмовляли із Синьозіркою? Вогнесерд помахав головою, аби розігнати думки, і спробував міркувати так, як Синьозірка. Звісно ж, Тигрокігтеві цікаво, що Вогнесерд сказав Синьозірці. Він воєвода, тож йому належить знати все, що може якось вплинути на Клан. Вогнесерд знову поглянув на Тигрокігтя. Темний вояк дивився вниз на схил, нашорошивши вуха. Коти довкола нього у передчутті висунули пазурі. Тигрокіготь глянув на кожного з них по черзі, мовчки обводячи їх своїм спокійним поглядом бурштинових очей.

Синьозірка підняла ніс і принюхалася. Вогнесерд відчув напругу м’язів і шерех хутра довкола себе. Тоді провідниця подала сигнал, змахнувши кінчиком свого хвоста, і коти Громового Клану, як один, кинулися вниз схилом на Зборище.

### Розділ 2

Синьозірка загальмувала на краю галявини, вишикувавши Клан обабіч себе. Деякі коти з Річкового і Тіньового Кланів озирнулися і привітали їх із прибуттям.

– Куди ти зник? – раптом вигулькнув Сіросмуг над Вогнесердовим плечем.

Вогнесерд лише похитав головою.

– Неважливо, – він ще був збентежений після розмови із Синьозіркою, тож зрадів, коли Сіросмуг не став на нього тиснути. Натомість сірий вояк повернув голову, щоб оглянути галявину.

– Агов, глянь, – нявкнув він. – Тіньові коти здаються сильнішими, ніж я думав. Зрештою, Зорелом залишив їх напівголодними.

Вогнесерд простежив за його поглядом і побачив лискучого Тіньового кота.

– Маєш рацію, – здивовано погодився він.

– Май на увазі, що в основному за них билися ми! – знущально мовив Сіросмуг.

Муркотіння друзів урвав Білошторм.

– Коти Тіньового Клану билися так само відважно, як і ми, щоб вигнати Зорелома. Нам варто шанувати їхнє прагнення відновити Клан, – суворо зауважив він, перш ніж рушити до гурту вояків, які зібралися під одним із великих дубів.

– Ой-йой! – нявкнув Сіросмуг, винувато глянувши на Вогнесерда.

Молоді вояки залишилися на краю галявини. Вогнесерд легко розрізняв новаків з інших Кланів – їхнє хутро було ще по-кошенячому м’яке, мордочки круглі, а лапки повні та незграбні.

Двоє вояків наблизилися до Сіросмуга та Вогнесерда. За ними хвостиком плентався маленький бурий новак. Вогнесерд упізнав сірого кота з Тіньового Клану.

– Здоров! – нявкнув сірий кіт.

– Привіт, Мокроноже, – відповів Вогнесерд. Він глянув на димчастого кота, що стояв поруч.

– Це Чорнокіготь із Річкового Клану, – нявкнув Мокроніг.

Сіросмуг і Вогнесерд кивнули, вітаючись. Тим часом новак несміливо підійшов уперед.

– А це мій учень, Дуболап, – додав Мокроніг.

Дуболап глянув на Вогнесерда широкими, повними захвату очима.

– П-привіт, Вогнесерде, – нявкнув він. Вогнесерд так само кивком відповів на його привітання.

– Чув я, що Синьозірка зробила вас вояками після битви, – нявкнув Мокроніг. – Мої вітання! Мабуть, нічне мовчазне чатування було дуже холодне.

– Так і було! – погодився Сіросмуг.

– А хто це? – втрутився Вогнесерд.

Його увагу привернула кицька із крапчастою брунатною шубкою. Вона перемовлялася з Тигрокігтем біля Великого Каменя, який височив посередині галявини.

– То Леопардошубка, наша воєвода, – прогарчав вояк із Річкового Клану.

Вогнесердове хутро знову наїжачилося, щойно він подумав про попереднього воєводу Річкового Клану, Дубосерда, який загинув у битві із Громовим Кланом. На щастя, йому не довелося нічого казати з цього приводу, бо Синьозірка уже застрибнула на Великий Камінь, щоб почати зустріч. До неї приєдналися ще двоє котів. Один із них, підстаркуватий чорний вояк, закликав усіх збиратися під каменем. Вогнесерд упізнав чорного кота і не зміг приховати подив. Старий Ночешкур став провідником Тіньового Клану, відколи Зорелом утік?

Коли коти повмощувалися перед Великим Каменем, Синьозірка заговорила.

– Громовий Клан привів на це Зборище свою нову медикицьку, Жовтоіклу, – офіційно заявила вона.

Провідниця зробила паузу, під час якої всі очі повернулися на стару кицьку з густим хутром і приплюснутою мордочкою. Вогнесерд помітив, що вона шархає лапами по твердій землі. Ще на початку свого новацтва він мало не цілу повню доглядав за хворою кицькою після того, як вона потрапила до табору Громового Клану. Зараз же за легеньким посмикуванням її правого вуха міг визначити, що вона почувалася незручно під поглядами котів. Жовтоікла колись була медикицькою Тіньового Клану, а коти вкрай рідко переходили з Клану в Клан. Вона повільно обвела юрбу поглядом, аж доки не зустрілася очима з Носошморгом, новим Тіньовим медикотом. Запала коротка пауза, після якої вони обмінялися шанобливими кивками. Вуха Жовтоіклої випрямилися, і Вогнесерд розслабився.

Синьозірка знову заговорила:

– Ми також привели двох нових вояків – Вогнесерда і Сіросмуга.

Вогнесерд високо підняв голову, але, відчувши стільки поглядів, спрямованих на нього, стушувався і нервово змахнув хвостом.

Наперед виступив Ночешкур, протиснувшись повз Синьозірку до найвищої частини каменя.

– Я, Ночешкур, взяв на себе провідництво у Тіньовому Клані, – оголосив він. – Наш колишній провідник, Зорелом, порушив вояцький кодекс, тож ми були змушені прогнати його.

– І жодної тобі згадки про нашу допомогу в цьому дійстві, – прошепотів Сіросмуг до Вогнесерда.

Ночешкур провадив далі:

– Духи наших предків говорили до Носошморга і обрали мене за провідника Клану. Я ще не здійснив мандрівки до Уст Матері, щоб одержати від Зоряного Клану дар дев’яти життів. Я вирушу в цю подорож завтра, поки місяць іще буде повний. Після мого чатування біля Місяцескелі всі знатимуть мене як Ночезора.

– А де зараз Зорелом? – озвався голос із юрби. То була Морозошубка, біла королева Громового Клану.

– Думаю, ми можемо погодитися на тому, що він залишив ліс, як і решта вигнаних вояків. Зорелом знає, якою небезпекою загрожуватиме йому спроба повернутися, – відповів Ночешкур.

– Сподіваюся, – промуркотіла Морозошубка своїй сусідці, повненькій бурій королеві.

Провідник Річкового Клану, Кривозір, вийшов наперед.

– Будемо сподіватися, що Зорелому вистачило розуму залишити ліс по-доброму. Його жага до нових угідь загрожувала нам усім.

Кривозір вичекав, поки затихнуть вигуки схвалення, перш ніж продовжити:

– Поки Зорелом був провідником Тіньового Клану, я дозволяв йому полювати у нашій річці. Але зараз у Тіньового Клану новий провідник, тож ця домовленість більше не діє. Здобич у річці належить тільки Річковому Клану.

Інші коти з Річкового Клану тріумфально закричали, але Вогнесерд помітив, як Ночешкур насторожено наїжачився.

Воєвода Тіньового Клану подав голос:

– Потреби Тіньового Клану такі самі, які були й за часів Зорелома. Нам треба прогодувати чимало ротів, Кривозоре. А ти укладав угоду з усім Тіньовим Кланом!

Кривозір підірвався на рівні та повернувся до Ночешкура. Він прищулив вуха і зашипів, а серед котів унизу запанувала мертва тиша.

Синьозірка негайно стала поміж двома провідниками.

– Тіньовий Клан нещодавно зазнав чималих втрат, – м’яко нявкнула вона. – Тож тепер, коли вам треба годувати куди менше ротів, Ночешкуре, чи потрібна вам насправді та риба Річкового Клану?

Кривозір зашипів, але Ночешкур не відводив погляду.

Синьозірка знову заговорила:

– Ви ж самі допіру вигнали свого провідника і кількох із наймогутніших вояків! А Зорелом пішов проти вояцького кодексу, коли присилував Кривозора поділитися річкою.

Вогнесерд ковтнув клубок, який підступив було до горла. Він помітив, що Ночешкур випустив пазурі, проте Синьозірка дивилася незмигно. Її крижаний блакитний погляд сяйнув у світлі повні, коли вона прогарчала:

– Пам’ятай, ти ще не одержав свої дев’ять життів від Зоряного Клану. Ти впевнений, що можеш вимагати подібного?

Вогнесерд напружився, побачивши, як довкола нього на котах стає дибки хутро. Тепер ціла юрба чекала відповіді Ночешкура.

Той люто зиркав убік. Його хвіст метлявся з боку на бік, однак кіт мовчав.

Синьозірка перемогла. Її голос пом’якшав.

– Усі ми знаємо, як багато Тіньовий Клан перетерпів за останні кілька повень, – нявкнула вона. – Громовий Клан погодився жити з вами в мирі, аж доки ви оклигаєте.

Вона повернулася до Кривозора:

– Я певна, що Кривозір викаже вам таку ж повагу.

Кривозір, прищуливши очі, кивнув.

– Тільки щоб духом Тіньового Клану в наших угіддях не пахло, – прогарчав він.

Вогнесерд розслабився, пригладивши шерсть на загривку. Тепер, знаючи, як воно – битись у справжній битві, він цінував хоробрість своєї провідниці навіть більше за той виклик, який вона кинула двом великим воякам. З юрби залунав приглушений нявкіт полегшення і згоди, а напруга довкола Великого Каменя раптово зникла.

– Нами в твоїх угіддях не запахне, Кривозоре, – нявкнув Ночешкур. – Синьозірка мала рацію: нам твоя риба не потрібна. Ми можемо полювати і на височинах, адже Вітряний Клан залишив свої угіддя.

Кривозір глянув на Ночешкура з вогнем в очах.

– А й справді, – згодився він. – Це означає, що у всіх буде більше здобичі.

Синьозірка різко підвела голову.

– Ні! Вітряний Клан повинен повернутися!

Кривозір із Ночешкуром глянули на провідницю Громового Клану.

– Чому? – запитав Кривозір.

– Якщо ми розділимо угіддя Вітряного Клану, це означатиме більше їжі для наших кошенят! – зауважив Ночешкур.

– Ліс потребує чотирьох Кланів, – наполягала Синьозірка. – Так само, як ми маємо Чотиридерево і чотири пори року, Зоряний Клан дав нам чотири Клани. Ми повинні якнайшвидше знайти Вітряний Клан і повернути їх додому.

Коти Громового Клану здійняли галас на підтримку своєї провідниці, але їх заглушив нетерплячий крик Кривозора:

– Твої аргументи слабкі, Синьозірко. Чи потрібні нам насправді чотири пори року? Чи не краще, якби не було гололисту, не було холоду і голоду, що йдуть із ним?

Синьозірка глянула на вояків обабіч себе:

– Зоряний Клан дав нам гололист, щоб земля могла відпочити і приготуватися до новолисту. Цей ліс, як і височини за ним, уже не одне покоління був домівкою Кланам. Не нам кидати виклик Зоряному Клану.

Леопардошубка, воєвода Річкового Клану, взяла слово.

– І чому ж ми маємо голодувати заради Клану, який навіть власні угіддя захистити не може? – вискнула вона.

– Синьозірка має рацію! Вітряний Клан повинен повернутися! – відрубав Тигрокіготь, піднімаючись навшпиньки, щоб здавалося, ніби він височіє над сусідніми котами.

Синьозірка знову заговорила.

– Кривозоре, – нявкнула вона, повертаючись до провідника Річкового Клану, – мисливські угіддя Річкового Клану знані своєю щедрістю. У вас є річка і вся риба, що в ній. Навіщо вам зайва здобич?

Кривозір відвів очі, та не відповів. Вогнесерд помітив, як Річкові коти збуджено загомоніли між собою. Дивувався, чому це вони наїжачилися від запитання Синьозірки.

– А ти, Ночешкуре, – провадила Синьозірка, – то ж Зорелом вигнав Вітряний Клан з його домівки. – Провідниця на мить спинилася. – Саме тому Громовий Клан допоміг вам його прогнати.

Вогнесерд примружив очі. Він знав, що Синьозірка делікатно нагадує Ночешкуру, що він у боргу перед Громовим Кланом.

Провідник Тіньового Клану заплющив очі. Після мовчання, яке тривало цілу вічність, Ночешкур широко розкрив очі й нявкнув:

– Маєш рацію, Синьозірко. Ми дозволимо Вітряному Клану повернутися.

Вогнесерд побачив, як Кривозір розлютовано відвернувся, його очі звузилися до чорних щілинок.

Синьозірка кивнула.

– Двоє з нас уже погодилися, Кривозоре, – нявкнула вона. – Вітряний Клан слід знайти і повернути додому. А доти жоден Клан не полюватиме в їхніх угіддях.

Зборище закінчилося, коти почали збиратися у групки для мандрівки додому. Якусь мить Вогнесерд зоставався на місці, дивлячись на провідників на Великому Камені. Синьозірка торкнулася Кривозора носом і зістрибнула на лісову підстилку. Кривозір повернувся до Ночешкура. Щось у поглядах, якими вони обмінялися, змусило Вогнесерда наїжачитися. Чи може бути таке, що Ночешкур, зрештою, не підтримує Синьозірку? Вогнесерд квапливо роззирнувся. Судячи з люті, яка палала в очах Тигрокігтя, воєвода Громового Клану теж не пропустив цього погляду.

Нараз Вогнесерд перейнявся тим самим, що й Тигрокіготь. Це була рокіровка в союзах Кланів, якої він не очікував. Після ризику, на який пішов Громовий Клан, допомагаючи Тіньовому витурити геть Зорелома, як вони сміють гуртуватися з Річковим Кланом?

### Розділ 3

Синьозірка швидко простувала до табору. Галас від її повернення розбудив котів, які залишалися на терені. Щойно гурт вийшов із ялівцевого проходу, заспані постаті почали виповзати з кубел.

– Які новини? – гукнув Куцохвіст.

– Там був Тіньовий Клан? – запитала Верболоза.

– Так, був, – понуро відповіла Синьозірка.

Вона пройшла повз Верболозу і вистрибнула на Високий Камінь. Не потрібно було навіть спеціальним кличем оголошувати віче Клану – коти й самі збиралися під каменем. Тигрокіготь став побіч провідниці.

– Між Кланами сьогодні була неабияка напруга, – почала Синьозірка. – І я застерігаю всіх про можливий союз між Кривозором і Ночешкуром.

Сіросмуг втиснувся на малесенький клаптик землі біля Вогнесерда.

– Про що мова? – запитав він. – Я думав, Ночешкур погодився із Синьозіркою.

– Ночешкур? – старечим голосом проскрипіла Одноока позаду юрби.

– Його нарекли новим провідником Тіньового Клану, – пояснила Синьозірка.

– Але Зоряний Клан його ще не прийняв? – запитала Одноока.

– Він має намір піти до Місяцескелі завтра вночі, – сказав їй Тигрокіготь.

– Провідник не може говорити від імені Клану на Зборищі без схвалення Зоряного Клану, – пробурмотіла Одноока достатньо голосно, щоб усі її почули.

– Тіньовий Клан підтримує його, Однооко, – відповіла Синьозірка, кивнувши на стару кицьку. – Ми не можемо просто зневажити те, що він сьогодні сказав.

Одноока невдоволено форкнула, а Синьозірка підвела голову і звернулася до цілого Клану:

– На Зборищі я запропонувала знайти Вітряний Клан і повернути його додому. Але Кривозір із Ночешкуром не хочуть їхнього повернення.

– Та вони навряд чи об’єднаються, правда ж? – озвався Сіросмуг. – Вони ж мало не перегризлися за мисливські права на річку.

Вогнесерд повернувся до свого друга:

– А ти хіба не бачив, якими поглядами вони обмінювалися під кінець зустрічі? Вони обоє сплять і бачать, як би накласти лапи на угіддя Вітряного Клану.

– Але чому? – запитала Пісколапка, яка сиділа біля свого наставника, Білошторма.

Білошторм відповів:

– Підозрюю, Тіньовий Клан не такий слабкий, як ми очікували. А в Ночешкура, здається, більше амбіцій, аніж будь-який кіт міг запідозрити.

– Але ж чому Річковий Клан хоче захопити угіддя Вітряного Клану? Вони давно вже розжиріли на рибі з тієї своєї дорогоцінної річки! – вискнула Верболоза. – До височин надто далеко, щоб пертися туди заради кількох кощавих кролів!

Колись прекрасна королева Крапохвістка заговорила надтріснутим від старості голосом:

– На Зборищі деякі старійшини Річкового Клану казали, що Двонога захопили частину їхньої річки.

– Правда, – додала Морозошубка. – Вони казали, що Двонога оселилися в хатинках біля річки і розлякали рибу. Коти Річкового Клану ховалися від них по кущах із порожніми животами!

Синьозірка замислилася.

– Наразі нам слід бути обачними і не робити нічого, що могло б зблизити Тіньовий і Річковий Клани. Ідіть відпочивати. Вітрогоне і Порохолапе, ви йдете в досвітній патруль.

Холодний вітерець шурхотів мертвим листям на деревах над галявою. Коти, все ще перемовляючись, розійшлися по своїх кубельцях.

Ось уже другу ніч поспіль Вогнесерд снив. Він стояв у темряві. Гуркіт і сморід Громошляху відчувався геть близько. Вогнесерда заглушили і засліпили потвори з палаючими очима, які мчали туди-сюди. Зненацька, крізь увесь цей галас, Вогнесерд почув жалісливий плач молодого кота. Відчайдушний крик прорізався крізь гримотіння потвор.

Наляканий Вогнесерд прокинувся. Якусь мить він думав, що то плач його розбудив. Але єдиним звуком довкола було приглушене сопіння котів, які спали поруч. Десь посередині кубла почулося гарчання. Судячи зі звуку – Тигрокіготь. Вогнесерд почувався надто знервованим для сну, тож тихенько виліз на терен.

Надворі було темно. Зірки, які цяткували чорне небо, казали, що до світанку все ще далеко. І далі чуючи, як завивання молодого кота відлунює в його голові, Вогнесерд побрів до ясел, нашорошивши вуха. Він чув кроки за таборовою стіною. Принюхався. То були Темносмуг із Довгохвостом. Вогнесерд відчув їхні запахи, коли вони мітили територію.

Спокій сонного табору передався і Вогнесердові. «Напевне, у всіх котів бувають жахіття про Громошлях», – намагався він заспокоїти себе. Потім заліз назад до кубла і зручно скрутився калачиком у своєму гнізді. Сіросмуг коротко муркнув, коли Вогнесерд ліг біля нього.

* * *

Вогнесерда розбудив Сіросмуг, який тицявся носом в його бік.

– Дай мені спокій, – спросоння пробурмотів рудий вояк.

– Прокинься! – зашипів Сіросмуг.

– Нащо? Нам же не в патруль! – поскаржився Вогнесерд.

– Синьозірка хоче зустрітися з нами у своєму кублі негайно.

Заспаний Вогнесерд підвівся і вийшов із кубла услід за Сіросмугом. Сонце щойно зарожевіло, а дерева навколо табору стояли вкриті памороззю.

Двоє котів пройшли тереном до лігва Синьозірки і притишеним нявкотом заявили про своє прибуття.

– Заходьте!

Із-за лоз, що закривали вхід, їм відповів голос Тигрокігтя. Вогнесерда охопила тривога, коли він згадав свою бесіду із Синьозіркою по дорозі на Зборище. Вона розповіла Тигрокігтеві про його звинувачення? Сіросмуг увійшов до лігва. Вогнесерд із важким серцем вирушив йому вслід.

Синьозірка сиділа у своєму гнізді, підвівши голову і широко розплющивши очі. Тигрокіготь стояв на долівці з піщанику. Вогнесерд намагався зрозуміти, про що той думає, але очі великого кота були так само холодні й незворушні, як і завжди.

Нараз Синьозірка заговорила:

– Вогнесерде, Сіросмуже, у мене для вас важливе завдання.

– Завдання? – повторив Вогнесерд. Заспокоєння і захват умить стерли всю тривогу.

– Я хочу, щоб ви знайшли котів Вітряного Клану і повернули їх назад на угіддя, – оголосила Синьозірка.

– Перш ніж ви упісяєтеся з радощів, зважте, що це може бути дуже небезпечно, – прогарчав Тигрокіготь. – Ми не знаємо, куди пішов Вітряний Клан, тож вам доведеться йти на залишки їхнього запаху. Можливо, навіть на ворожу територію.

– Але ви вже бували на землях Вітряного Клану, коли мандрували зі мною до Місяцескелі, – зауважила Синьозірка. – Їхній запах вам знайомий, як і угіддя Двоногів за височинами.

– Тільки ми двоє? – запитав Вогнесерд.

– Усі інші вояки потрібні нам тут, – нявкнув Тигрокіготь. – Гололист наближається, тож нам треба назбирати стільки свіжини, скільки зможемо впіймати. Попереду багато повень без здобичі.

Синьозірка кивнула.

– Тигрокіготь допоможе вам приготуватися до мандрівки.

Вогнесерд знову неспокійно нашорошив вуха. Синьозірка довіряла своєму воєводі, як і раніше. Чому він був єдиний кіт у Громовому Клані, який не довіряв Тигрокігтеві?

– Вам слід вирушити якомога швидше, – вела далі Синьозірка. – Хай щастить!

– Ми їх знайдемо, – пообіцяв Сіросмуг.

Намагаючись думати про близьку мандрівку, Вогнесерд кивнув.

Тигрокіготь вийшов із ними з лігва Синьозірки.

– Пам’ятаєте, як дістатися до території Вітряного Клану?

– Звісно, Тигрокігтю, ми ж були там лише…

Вогнесерд перебив відповідь Сіросмуга.

– …лише кілька повень тому, – швидко нявкнув він. І застережливо глянув на свого друга. Сіросмуг ледь не вибовкав правду про їхній похід із Круколапом кілька днів тому.

Тигрокіготь вагався. Вогнесерд затамував подих. Чи помітив він помилку Сіросмуга?

– І можете пригадати запах Вітряного Клану? – нявкнув воєвода.

Вогнесерд подумки подякував Вітряному Клану.

Молоді вояки кивнули, і Вогнесерд уявив, як він продиратиметься колючими ялівцевими чагарниками височин у пошуках загубленого Клану.

– Вам знадобляться трави для підтримки сил і тамування голоду. Візьміть їх у Жовтоіклої, перш ніж піти, – Тигрокіготь зробив паузу. – І не забувайте, що Ночешкур має намір сьогодні вирушити до Місяцескелі. Тримайтеся від нього подалі.

– Так, Тигрокігтю, – відповів Вогнесерд.

– Він не дізнається, що ми там проходили, – запевнив його Сіросмуг.

– Меншого я й не чекав, – нявкнув Тигрокіготь. – А тепер у дорогу! Не сказавши більше жодного слова, він повернувся і попрямував геть.

– Міг би й побажати нам удачі, – поскаржився Сіросмуг.

– Мабуть, думає, що вона нам не знадобиться, – пожартував Вогнесерд.

Вони пройшли галявою до лігва Жовтоіклої. Вогнесердові здавалося, що Тигрокіготь виявляє до них таку саму повагу, яку виявляв би до будь-якого вояка. Тож чи могло бути так, що він не зрадник, що Круколап помилявся?

Незважаючи на схід сонця, все ще було холодно, але дрижаки вже не пробирали.

Кубло Жовтоіклої було в самісінькому кінці тунелю, під ялівцем. Великий розколотий камінь стояв у кутку маленької тінистої галявки. До Жовтоіклої там жила Плямолистка. Спогад про ту лагідну плямисту медикицьку болем пройняв Вогнесердову душу. Плямолистку забив вояк Тіньового Клану. Вогнесерд безмежно за нею сумував.

– Жовтоіклої – гукнув Сіросмуг. – Ми прийшли по трави для мандрівки!

Двоє котів почули хрипке нявкання із темряви всередині каменя, а тоді Жовтоікла вилізла з розколини.

– Куди ви зібралися? – запитала вона.

– Ми йдемо на пошуки Вітряного Клану, щоб повернути їх додому, – сказав їй Вогнесерд, нездатний приховати гордості в голосі.

– Ваше перше вояцьке завдання! – охнула Жовтоікла. – Вітаю! Я зберу необхідні трави.

За якийсь час вона повернулася з невеличкими пакунками сушеного листя в роті.

– Смачного! – промуркотіла медикицька, поклавши їх на землю.

Вогнесерд і Сіросмуг заходилися приречено жувати малоапетитне листя.

– Тьху! – сплюнув Сіросмуг. – Така ж гидота, як і минулого разу.

Вогнесерд кивнув, скрививши лице. Плямолистка давала їм такі самі трави, коли вони із Синьозіркою мандрували до Місяцескелі.

Сіросмуг проковтнув останній шматок і ткнув носом Вогнесерда у плече:

– Ворушися, тюхтію! Ходімо! А ти бувай, Жовтоікло! – кинув він через плече і вискочив геть.

– Зачекай на мене, – нявкнув Вогнесерд, кидаючись услід за своїм другом.

– Бувайте! Хай щастить вам, малеча! – нявкнула їм услід Жовтоікла.

Біжучи тунелем, Вогнесерд чув, як папороть шурхотить на вранішньому вітрі. Вона наче шепоче: «Хай щастить вам! Безпечної дороги!»

### Розділ 4

Щойно вибігши з табору, двоє молодих вояків мало не наштовхнулися на Білошторма, який саме прямував із Пісколапкою і Вітрогоном до лісу на досвітнє патрулювання.

– Вибач! – видихнув Вогнесерд.

Він спинився, і Сіросмуг загальмував біля нього.

Білошторм схилив голову.

– Чув я, що ви двоє вирушаєте на завдання, – нявкнув він.

– Так, – відповів Вогнесерд.

– Тож хай оберігає вас Зоряний Клан, – понуро нявкнув Білошторм.

– Від чого ж? – форкнула Пісколапка. – Від водяних мишей?

Вітрогон, стрункий котяра, повернувся і щось зашепотів Пісколапці на вухо. Вираз її мордочки змінився, а насмішка у її зелених очах обернулась обережною цікавістю.

Патруль відступив убік, щоб пропустити Вогнесерда і Сіросмуга. Коти промчали повз них і піднялися угору схилом байраку.

Вогнесерд і Сіросмуг перекинулися лише кількома словами, біжучи крізь ліс до Чотиридерева, щоб не марнувати сил, необхідних для подальшої дороги. Вони спинилися на гребені пологого схилу на далекому кінці затіненої дубами галявини, їхні боки важко здіймалися.

– Тут завжди так вітряно? – пробурчав Сіросмуг, розпушуючи хутро в поривах холодного вітру, який наскрізь продував височини.

– Гадаю, це через те, що тут немає дерев, які б стримували вітер, – зауважив Вогнесерд, мружачи очі.

Це були угіддя Вітряного Клану. Принюхавшись до повітря, Вогнесерд відчув запах, якого тут у жодному разі не мало бути.

– Ти відчуваєш вояків Річкового Клану? – понуро пробурмотів він.

Сіросмуг і собі принюхався.

– Ні. Гадаєш, вони можуть бути тут?

– Можливо. Вони можуть захотіти скористатися відсутністю Вітряного Клану. До того ж вони знають про їхнє скоре повернення, – застеріг Вогнесерд.

– Що ж, зараз я нічого не відчуваю, – прошепотів Сіросмуг.

Друзі обережно скрадалися промерзлою стежкою. Зненацька Вогнесерд завмер на місці від свіжого запаху.

– Відчуваєш? – зашипів він до Сіросмуга.

– Так, – зашепотів Сіросмуг, притискаючись до землі. – Річковий Клан!

Вогнесерд припав до землі, намагаючись не вистромляти вуха з-під низького вересу. Поруч із ним Сіросмуг підвів свою темно-сіру голову і визирнув із кущів.

– Бачу їх, – пробурмотів він. – Полюють.

Вогнесерд обережно визирнув.

Четверо вояків Річкового Клану наздоганяли кролика, що мчав крізь кущі ялівцю. Вогнесерд упізнав Чорнокігтя зі Зборища. Димчасто-чорний вояк кинувся вперед, випустивши пазурі, але приземлився, нічого не впіймавши. Кролик, либонь, безпечно дістався до нірки.

Вогнесерд із Сіросмугом знову припали до землі, притиснувшись животами до холодного торфу.

– З них паскудні мисливці на кролів, – докірливо прошипів Сіросмуг.

– Я так собі думаю, що Річковий Клан більше звик рибалити, – зашепотів у відповідь Вогнесерд.

Він смикнув носом, відчувши запах переляканого кролика, який наближався до них. Нажаханий Вогнесерд почув кроки вояків Річкового Клану, які швидко мчали йому навздогін.

– Вони біжать сюди! Нам треба ховатися!

– За мною, – прошепотів Сіросмуг. – У цьому напрямку чутно борсуків.

– Борсуків? Це безпечно? – перепитав Вогнесерд. Він чув історію про те, як Куцохвіст втратив хвоста у бійці зі старим сердитим борсуком.

– Не бійся. Запах сильний, але старий, – запевнив його Сіросмуг. – Десь тут, певно, старе гніздо.

Вогнесерд принюхався. Його нюхові залози вловлювали міцний запах, дуже схожий на лисячий.

– Ти певен, що його покинули?

– Скоро дізнаємося. Треба звідси забиратися, – відповів Сіросмуг.

Він швидко пішов уперед крізь низькі чагарі. Шерех листя підказав Вогнесерду, що Річковий Клан наближається.

– Тут! – Сіросмуг прихилився до купи прілого листя, яка приховувала піщану нірку в землі. – Залазь! Запах борсука переб’є наш. Зачекаємо, доки вони не заберуться.

Вогнесерд швиденько шмигнув до темної нори, Сіросмуг вирушив услід. Сморід борсука забивав памороки.

Земля над головою гуділа від кроків. Обоє котів затамували подих, коли кроки затихли і один із котів Річкового Клану верескнув: «Борсуче кубло!» Із пронизливого нявкання Вогнесерд зрозумів, що то Чорнокіготь.

Інший голос відповів:

– Воно покинуте? Всередині може бути кролик.

Вогнесерд відчув, як поруч із ним у темряві наїжачилося хутро Сіросмуга. Він випустив кігті і націлився на вхід до нори, готовий до бою, якби раптом вояки пролізли досередини.

– Зачекай, запах веде сюди, – нявкнув Чорнокіготь. Шкряботіння кігтів над головами друзів сповістило, що Річкові вояки помчали геть.

Сіросмуг поволі перевів подих.

– Думаєш, вони пішли?

– Певно, варто зачекати ще трошки, переконатися, що ніхто там не залишився, – припустив Вогнесерд.

Назовні ані шелеснуло. Сіросмуг штовхнув Вогнесерда.

– Ходімо, – нявкнув він.

Вогнесерд обережно вийшов услід за Сіросмугом на денне світло. Річковим патрулем і не пахло. Свіжий вітерець прочистив нюхові залози Вогнесерда від борсучого смороду.

– Нам слід пошукати табір Вітряного Клану, – нявкнув він до Сіросмуга. – Там легше спіймати їхній запах.

– Гаразд, – відповів Сіросмуг.

Друзі повільно просувалися крізь верес із привідкритими ротами, щоб у разі чого чимшвидше вловити запахи Річкового Клану. Вони спинилися біля підніжжя пласкої скелі, пологі схили якої випиналися понад ялівцевими кущами.

– Я вилізу нагору і роззирнуся, – запропонував Сіросмуг. – Моє хутро краще зливається зі скелею.

– Гаразд, – погодився Вогнесерд. – Але не висувайся.

Він дивився, як його друг видряпується угору скелею. Сіросмуг забрався на самісіньку верхівку і звідтіля роззирнувся плоскогір’ям, а тоді знову збіг униз до Вогнесерда.

– Здається, там невеличка просіка, – видихнув Сіросмуг, вказуючи напрямок хвостом. – Я бачив прогалину в хащах вересу.

– Перевіримо, – нявкнув Вогнесерд. – Може, це табір.

– I я так подумав, – кивнув Сіросмуг. – Це, мабуть, єдине місце, яке тут захищене від вітру.

Наблизившись до галявки, Вогнесерд обігнав Сіросмуга і зазирнув досередини. Виглядала місцина так, ніби вояк Зоряного Клану сягнув лапою з небес, зішкріб із плоскогір’я трохи торфу, а замість нього понасівав чагарів ялівцю, які обабіч галяви росли при самій землі.

Вогнесерд принюхався. Він відчував багато запахів Вітряного Клану – старих і молодих котів, самців та самиць і, на тлі цього розмаїття, слабеньку нотку свіжини, яка давно вже перетворилася на вороняче їдло. Це був покинутий табір.

Вогнесерд збіг униз схилом і зарився в кущі. Ялівець заплутувався в його хутрі, дряпав йому носа, змушував очі сльозитися. Він чув, як Сіросмуг продирався позаду нього, лаючись щоразу, коли шпичак дряпав йому вухо. Вони вибралися крізь хащі на закриту галявину. Піщаний ґрунт дуже твердо втоптало не одне покоління котів. На одному кінці галявини стояв камінь, гладко відшліфований вітром.

– Це таки їх табір, – промурмотів Вогнесерд.

– Мені просто не віриться, що Зорелом спромігся вигнати Вітряний Клан із настільки захищеного місця! – нявкнув Сіросмуг, однією лапою потираючи свій розтерзаний ніс.

– Здається мені, вони неабияк відбивалися, – зауважив Вогнесерд, геть ошелешений тим, наскільки сплюндрований був табір. Клапті шерсті встеляли землю, пісок був вкритий кіркою засохлої крові. Понівечені гнізда були витягнуті з кубел. І всюди, всюди старі запахи Тіньового Клану домішувалися до запаху переляканих Вітряних котів.

Вогнесерд здригнувся.

– Знайдімо слід, що веде звідси, – нявкнув він.

Обережно принюхуючись, він став просуватися вперед, вишукуючи найміцніший запах. Сіросмуг ішов слідом вузенькою стежинкою у чагарях.

– Вітряні коти, певно, ще менші, ніж я пригадую! – пробурмотів Сіросмуг, насилу протискуючись услід за Вогнесердом.

Здивувавшись, Вогнесерд на мить спинився і глянув на друга. Зараз запах уже відчувався доволі чітко – очевидно Вітряний Клан, але пахло дуже неоднорідно і різко, як і пахне зграя переляканих котів. Вогнесерд глянув униз. На землі залишилися краплі засохлої крові.

– Ми на правильному шляху, – понуро нявкнув він.

Навіть дві повні дощів та вітрів не змогли змити звідси всі сліди страждань. Вогнесерд ясно уявив розгромлений, покалічений Клан, який тікає з власного дому. Відчувши укол люті, він попрямував услід за своїм другом.

Слід привів їх до далекого краю височини, де вони спинилися. Перед ними земля спускалася до угідь Двоногів. Ген-ген, де саме почало сідати сонце, відблискували стрімкі обриси Високих Скель.

– Цікаво, чи Ночешкур уже там? – пробурмотів Вогнесерд.

У тунелі під Високими Скелями стояла священна Місяцескеля, де провідники усіх Кланів ділилися снами із Зоряним Кланом.

– Знаєш, не хотілося б на нього наткнутися десь там унизу! – Сіросмуг махнув хвостом на величезний простір володінь Двоногів. – Доволі важко буде обминати одночасно Двоногів, пацюків і собак, щоб не зіткнутися ще і з новим провідником Тіньового Клану!

Вогнесерд кивнув. Він згадував їхню останню мандрівку цими землями, разом із Синьозіркою і Тигрокігтем. Вони замалим не загинули у битві проти щурів, і тільки вчасний прихід самітника Ячменя врятував їх. Тоді ж Синьозірка втратила одне зі своїх життів. Згадка про це шпигнула Вогнесерда, як укус червоної мурахи.

– Гадаєш, ми знайдемо там якісь сліди Круколапа? – нявкнув Сіросмуг, повернувши свою широку морду до Вогнесерда.

– Сподіваюся, – понуро відповів той.

Остання його згадка про Круколапа – це білий кінчик хвоста, що зник посеред бурі на височинах. Чи зміг новак Громового Клану безпечно дістатися до Ячменя?

Двоє вояків вирушили вниз схилом, ретельно обнюхуючи кожнісінький жмуток трави, щоб раптом не загубити сліду Вітряного Клану.

– Не схоже на те, що вони вирушили до Високих Скель, – зауважив Сіросмуг.

Слід вів убік, на широкий лан. Вони пробиралися його краєчком, тримаючись лісопосадки, як і Вітряний Клан. Запах вів геть із поля на шлях Двоногів, перетинаючи невеличку лісосмугу.

– Глянь! – нявкнув Сіросмуг.

Вибілені сонцем купки розкиданих кісток виднілися серед підліску. Під найгустішими кущами ожини лежали гніздечка з моху.

– Либонь, Вітряний Клан намагався тут отаборитися, – здивовано нявкнув Вогнесерд.

– Цікаво, чому не отаборилися? – запитав Сіросмуг, принюхуючись до повітря. – Запах уже старий.

Вогнесерд знизав плечима, і двійко котів рушили далі за слідом до густого живоплоту. Вони ледве пробилися крізь нього на вкритий травою бордюр. За вузеньким рівчаком простягалася широка ґрунтова дорога.

Вогнесерд спритно перестрибнув через рівчак на тверду червонясту дорогу. І, роззирнувшись, закляк на місці, упізнавши обриси будівлі, що стояла віддалік.

– Сіросмуже! Зупинись! – прошипів він.

– А що?

Вогнесерд вказав напрямок носом.

– Глянь на те кубло Двоногів ген там! Ми, певно, біля земель Ячменя.

Сіросмуг нервово смикнув вухами.

– Та ж там живуть оті собацюри! Але й Вітряний Клан, напевне, пройшов цією дорогою. Ми маємо поквапитися. Треба проминути кубло Двоногів до заходу сонця.

Вогнесерд пригадав розповідь Ячменя про те, що Двоноги відпускають собак на ніч, а сонце вже тонуло за зубчастими верхівками Високих Скель. Він кивнув.

– Напевне, то собаки вигнали Вітряний Клан із лісу.

Не без докорів сумління Вогнесерд подумав про Круколапа.

– Як гадаєш, він знайшов Ячменя? – запитав він Сіросмуга.

– Хто? Круколап? А чому ні? Ми ж он куди зайшли! – нявкнув Сіросмуг. – Не треба його недооцінювати. Пам’ятаєш, як Тигрокіготь відправив його до Зміїних Скель? А він же тоді повернувся з гадюкою!

Вогнесерд замуркотів, пригадуючи, а тим часом Сіросмуг уже перебрався через дорогу і живопліт на протилежний бік. Вогнесерд рушив за ним, пришвидшивши крок, щоб іти за другом слід у слід.

Із гнізда Двоногів люто загавкав пес, але його несамовите гарчання невдовзі стихло вдалині. Сонце заходило, і на траві почала наростати паморозь.

– Йдемо далі? – запитав Сіросмуг. – Що, коли цей слід зрештою приведе нас до Високих Скель? Без сумніву, Ночешкур уже буде там.

Вогнесерд підвів носа і обнюхав уже побурілі галузки папороті. Запах Вітряного Клану, кислий від страху, тут був сильніший.

– Краще не зупинятися, – нявкнув він. – Зупинимося, коли доведеться.

Із прохолодним вітерцем до Вогнесердового носа долинув іще один запах – поблизу був Громошлях. Сіросмуг скривив морду. Він також його відчув. Вояки стривожено перезирнулися, але пішли далі. Сморід ставав усе сильніший і сильніший, аж поки вони не почули віддалене ревіння потвор на Громошляху. Коли коти дійшли до живоплоту, що тягнувся вздовж широкого сірого шляху, стало важко розрізняти запахи Вітряного Клану.

Сіросмуг спинився і роззирнувся, в його очах читалася нерішучість. Але Вогнесерд чітко відчував сморід страху. Рудий вояк скрадався у тіні живоплоту, аж поки не дістався до місця, де живопліт був не такий густий.

– Вони спинялися тут, – нявкнув Вогнесерд, уявляючи, як нажахані коти Вітряного Клану дивилися крізь живопліт на Громошлях.

– Тут, напевно, більшість із них вперше побачили Громошлях, – зауважив Сіросмуг, приєднавшись до Вогнесерда.

Вогнесерд здивовано дивився на свого друга. Він ніколи не зустрічав котів із Вітряного Клану: їх вигнали з угідь практично тоді ж, коли він став новаком.

– Вони що, не стережуть своїх кордонів? – зачудовано запитав Вогнесерд.

– Ти ж бачив їхні угіддя – це дикі, пустельні землі, спіймати там здобич не так і легко. Вважаю, вони ніколи не думали, що якийсь інший Клан наважиться зазіхнути на їхні землі. Зрештою, у Річкового Клану є риба, у добрі роки наші ліси кишать здобиччю, тож котам не потрібні їхні кощаві кролі.

З іншого боку живоплоту повз них прогуркотіла потвора з палахкотливими очима. Вогнесерд із Сіросмугом здригнулися, коли вітер скуйовдив їхнє хутро навіть через листяну стіну. Але шум, віддалившись, затих, і вони обережно посідали, заходившись обнюхувати коріння кущів.

– Слід, здається, веде сюди, – Вогнесерд розпластався на трав’яному бордюрі, що вів уздовж Громошляху. Сіросмуг повз услід за ним.

Але потойбіч живоплоту слід раптово уривався.

– Вони або повернули назад, або перетнули Громошлях, – нявкнув Вогнесерд. – Роззирнися тут, а я погляну з іншого боку.

Вояк намагався говорити спокійно, однак виснаження вганяло його у відчай. Не могли ж вони загубити слід зараз, забравшись так далеко?

### Розділ 5

Вогнесерд чекав, аж поки все стихло. Єдиним звуком було його власне серцебиття, яке відлунювало у вухах. Тоді він ступив на край Громошляху. Широка і смердюча, але тиха дорога простягалася перед ним. Вогнесерд метнувся вперед. Земля під його лапами була холодна і гладка. Він не зупинявся, аж доки не дістався заростів трави на іншому боці.

Повітря там було зіпсоване їдким смородом від Громошляху і його потвор. Вогнесерд попрямував до загорожі, але там не було жодного сліду Вітряних котів. На серці у нього похололо.

Раптом поруч пронеслася потвора, змусивши Вогнесерда підскочити з переляку. Він протиснувся під огорожу і поповз, гарячково міркуючи, що робити далі.

Тоді він відчув його. Вітер, який здійняла потвора, доніс слабенький запах. Вітряний Клан був тут!

Вогнесерд щосили гукнув Сіросмуга. Після недовгої паузи він почув кроки – сірий вояк перебігав Громошлях, аби приєднатися до нього.

– Ти знайшов? – видихнув його друг.

– Ще не впевнений. Я відчув подув, але не можу засікти його, – Вогнесерд протиснувся крізь огорожу, Сіросмуг за ним. Вогнесерд показав носом у бік поля перед ними. – Ти знаєш, що там?

– Ні, – відповів Сіросмуг. – Не думаю, що хто-небудь із Кланів раніше заходив так далеко.

– Окрім Вітряного Клану, – похмуро промуркотів Вогнесерд.

Подалі від смороду Громошляху, який збивав із пантелику, слід став чіткіший. Вітряний Клан, напевне, проходив цією дорогою. Двоє котів вискочили з високої трави і помчали прямо через поле.

– Вогнесерде! – голос Сіросмуга звучав тривожно.

– Що сталося?

– Дивися!

Вогнесерд зупинився і підвів голову. Над ними на громіздких кам’яних ногах аркою височів Громошлях, освітлений очима потвор, які через нього перебігали. Інший Громошлях лежав нижче і вів у темряву.

Сіросмуг кивнув у бік високого чортополоху.

– Понюхай оце!

Вогнесерд вдихнув. Це була свіжа помітка Вітряного Клану!

– Вони, мабуть, оселилися десь тут, – із сумнівом промуркотів Сіросмуг.

У Вогнесерда залоскотало в животі від радості. Обидва коти хвилину мовчки дивилися один на одного, а тоді подалися до смердючих Громошляхів.

Нарешті Сіросмуг подав голос:

– Чому Вітряний Клан зайшов аж у таке місце?

– Гадаю, тому, що навіть Зорелом не став би шукати їх тут, – понуро відповів Вогнесерд. Він зупинився. Одна думка дошкуляла йому.

Сіросмуг спинився біля нього.

– Що сталося?

– Якщо Вітряний Клан ховається так близько до Громошляхів, – повільно пронявкав Вогнесерд, – отже, вони справді відчайдушно не хочуть, аби їх знайшли. У нас більше шансів завоювати їхню довіру, якщо ми прийдемо вдень, аніж якщо прокрадемося до них у темряві.

– Це означає, що ми можемо відпочити? – запитав Сіросмуг.

– Лише поки не розвидниться, – нявкнув Вогнесерд. – Можемо знайти якийсь прихисток і спробувати заснути. Ти голодний?

Сіролап похитав головою.

– Я теж, – погодився Вогнесерд. – Не знаю, чи це через ті трави, чи через нудотний сморід Громошляху.

– Де б нам поспати? – роззирнувся навколо Сіросмуг.

Вогнелап помітив чорну тінь у землі попереду.

– Що то?

– Нора? – спантеличено сказав Сіросмуг. – Вона завелика для кролика. Але тут точно не може бути нірки борсука!

– Ходімо поглянемо, – запропонував Вогнесерд.

Діра була більша за борсучу нору. Її поверхня гладенька і обкладена камінням. Вогнесерд обнюхав її, а тоді ступив передніми лапами на край і обережно зазирнув усередину. Кам’яний тунель вів глибоко під землю.

– Я відчуваю там потік повітря, – нявкнув він, і його голос луною відбився в норі. – Вона мусить вести кудись туди.

Він нахилився і показав носом у бік сплетіння Громошляхів.

– Вона порожня? – запитав Сіросмуг.

– Пахне на те.

– Тоді ходімо, – Сіросмуг перший поповз у тунель. За кілька лисячих хвостів схил випрямився.

Вогнесерд зупинився і принюхався до вогкого повітря. Він не відчував нічого, окрім диму із Громошляху. Над головами щось прогриміло, і кам’яна підлога завібрувала. Вогнесердові лапи затремтіли. Громошлях був прямо над ними? Він розпушив хутро проти невпинного потоку повітря і відчув, як об нього потерся шубкою Сіросмуг. Його друг умостився і скрутився калачиком, збираючись заснути. Вогнесерд присів і згорнувся біля нього. Очі його пекли. Він заплющив їх і подумав про лагідний лісовий вітерець та шурхотіння листя. Знемога швидко перемогла його ностальгію за своїм домашнім кубельцем, і все навколо поринуло у темряву.

Коли Вогнесерд знову розплющив очі, в кінці тунелю щось мигтіло. Світало. Вогнесердові кістки боліли від холодної твердої підлоги. Він легенько штовхнув Сіросмуга.

– Що, вже ранок? – пробурчав той.

– Майже, – відповів Вогнесерд, здіймаючись на лапи. Сіросмуг потягнувся і теж підвівся.

– Гадаю, нам у той бік, – нявкнув Вогнесерд, повернувши шию від світла. – Я думаю, що тунель проходить прямо під Громошляхом. Він може привести нас до… – Вогнесерд затнувся. Він не знайшов слова, щоб описати сплетіння Громошляхів, яке вони бачили минулої ночі. Сіросмуг кивнув, і вони разом мовчки попрямували у пітьмі.

Невдовзі Вогнесерд помітив попереду світло. Коти пришвидшили крок і збігли вгору коротким крутим схилом, який вивів їх на поверхню, де все було залите сірим світанковим світлом.

Вони дійшли до клаптика землі, на якому росла ріденька брудна трава. По обидва боки від нього пролягали Громошляхи, а ще один був зверху. Посеред трави загорівся вогонь. Біля нього лежали двоє Двоногів. Один із них потягнувся і повернувся на інший бік, а другий покректував уві сні. Здавалося, їх не могли розбудити навіть гамір і смердота Громошляхів.

Вогнесерд насторожено спостерігав за ними, а тоді завмер. Його увагу привернуло дещо інше: темні обриси, які шмигали туди-сюди перед багаттям. Коти! Це могли бути коти з Вітряного Клану? Вогнесерд дивився на котів і на вогонь, і його переповнювали спогади зі сну – шум Громошляху, видіння полум’я та котів і голос Плямолистки, що муркотів: «Вогонь врятує Клан».

Від хвилі емоцій його лапи підкосилися. Чи могло це означати, що доля Громового Клану була пов’язана із долею Вітряного?

– Вогнесерде? Вогнесерде!

Голос Сіросмуга повернув Вогнесерда до реальності. Він глибоко вдихнув, аби заспокоїтися.

– Ми повинні знайти Високозорого і поговорити з ним.

– То ти гадаєш, що це і є Вітряний Клан? – запитав Сіросмуг.

– Ти відчув їхню помітку – хто ще це міг бути? – відповів Вогнесерд.

Сіросмуг глянув на нього. Його очі палали тріумфом.

– Ми знайшли їх!

Вогнесерд кивнув. Він не нагадував, що знайти Вітряний Клан було тільки половиною їхнього завдання. Вони ще мали переконати котів, що їм безпечно повертатися додому.

Сіросмуг приготувався до стрибка.

– Уперед!

– Зачекай, – застеріг його Вогнесерд. – Ми не повинні їх налякати.

У ту саму мить один Двоніг прокинувся і почав кричати на Вітряних котів. Галас розбудив іншого Двонога, який розлючено приєднався до першого.

Коти Вітряного Клану кинулися врозтіч. Забувши про обережність, Вогнесерд із Сіросмугом шмигнули за ними. Вогнесерд відчув, як його хутро стало дибки від страху, коли вони із Сіросмугом пробігали прямо біля вогню і Двоногів. Усі його інстинкти вимагали триматися подалі, але він не міг втратити з поля зору Вітряних котів.

Один Двоніг піднявся, нависаючи над рудим котом. Вогнесерд пригальмував, здійнявши хмару пилюки. Збоку щось ляснуло, і на нього посипалися тверді відламки, але густе хутро захистило його. Він озирнувся, перевіряючи, де Сіросмуг, і відчув полегшення, побачивши товариша прямо за собою. Його очі були величезні від страху, а хутро стояло дибки.

Друзі заховалися у тіні під нависаючим Громошляхом. Вогнесерд дивився, як попереду коти Вітряного Клану зупинилися біля величезної ноги Громошляху. А тоді, один за одним, вони зникли під землею.

– Куди вони поділися? – вражено нявкнув Сіросмуг.

– Ще один тунель? – припустив Вогнесерд. – Ходімо, треба дізнатися.

Друзі насторожено наближалися до місця, де пропали Вітряні коти. Підійшовши, вони побачили діру в землі. Як і в їхньому попередньому місці ночівлі, вхід був круглий, обкладений камінням і вів униз у темряву.

Вогнесерд пішов перший, весь напоготові зустріти патруль Вітряного Клану. Підлога під його лапами була вогка і слизька, навколо чувся дзюркіт води. Тунель вирівнявся, тож Вогнесерд прищулив вуха і розтулив рота. Вологе повітря гірко смерділо гнилизною – ще гірше, ніж на початку тунелю. Тут випари Громошляху змішувалися зі смородом страху Вітряних котів.

У темряві годі було щось розгледіти, але вже за кілька кроків Вогнесерд вусами відчув поворот тунелю. Він махнув хвостом, легенько торкнувшись його кінчиком до Сіросмуга. У чорноті він не міг бачити свого друга, але той, певно, відчув сигнал, бо спинився поруч із Вогнесердом. Разом вони повернули за ріг.

В тунель проникало світло – крізь вузенький отвір, який вів до пустища вгорі. Вогнесерд бачив величеньку групу котів, які скупчилися посередині – вояки і старійшини, королеви й кошенята. Усі – шкіра та кістки, аж боляче дивитися. Прохолодний вітер ненастанно дув крізь отвір у стелі, куйовдячи ріденьке хутро на худих тілах. Вогнесерд здригнувся, бо вітер доніс до нього сморід хвороби і воронячого їдла.

Зненацька тунель здригнувся, коли над їхніми головами прогуркотіла потвора. Сіросмуг і Вогнесерд, уже напружені, аж підстрибнули, а от Вітряні коти не відреагували взагалі. Вони лише ще сильніше притиснулися одне до одного, байдужі до усього навколо.

Шум завмер удалині. Вогнесерд глибоко вдихнув і зайшов за ріг, просто під промені слабенького світла.

Сірий кіт із Вітряного Клану крутнувся на місці та наїжачився. За якусь непомітну мить вояки Вітряного Клану вишикувалися в шеренгу поперек тунелю, затуливши собою королев і старійшин, повигинали спини і люто зашипіли.

Охоплений жахом, Вогнесерд побачив блиск випущених пазурів і гострих, як терня, зубів. Ці напівмертві від голоду коти збиралися напасти.

### Розділ 6

Вогнесерд заспокійливо притиснувся до Сіросмуга, який вистрибнув услід за ним. Їм не потрібно було виглядати загрозливо, якщо вони мали намір тут вижити.

Вояки Вітряного Клану тримали шеренгу, на них не здригнувся ані м’яз. «Вони чекають знаку від провідника! усвідомив Вогнесерд. – Вони досі дотримуються вояцького кодексу, навіть у такому жалюгідному стані».

З-поза лінії вояків наперед вийшов чорно-білий кіт. Здригнувшись, Вогнесерд упізнав довгохвостого вояка зі своїх снів. То, певно, був Високозорий, провідник Вітряного Клану.

Високозорий принюхався до повітря, але Вогнесерд і Сіросмуг стояли проти вітру, постійні пориви якого відносили геть їхні запахи. Коли ж чорно-білий кіт наблизився до них, Вогнесерд відчув гнилісний запах воронячого їдла, яким просякла його шубка. Як і Сіросмуг, він зберігав цілковитий спокій, опустивши очі, коли Високозорий кружляв навколо них, принюхуючись до їхнього хутра.

Нарешті провідник повернувся до своїх вояків. Вогнесерд почув, як він пробурмотів: «Громовий Клан». Коти пригладили хутро, але зберегли шеренгу, затуляючи решту Клану.

Високозорий повернувся обличчям до відвідувачів і сів, акуратно вкривши свої лапи хвостом.

– Я чекав на Тіньовий Клан, – прогарчав він. Очі його палали ворожістю. – Чому ви тут?

– Ми шукали вас, – нявкнув Вогнесерд, відчуваючи, як його голос рипить від напруги. – Синьозірка та інші провідники хочуть, щоб ви повернулися додому.

Голос провідника все ще був дуже обережний.

– У тих краях моєму Кланові тепер небезпечно, – нявкнув він.

Щось невловиме в погляді Високозорого шпигнуло Вогнесерда гірким жалем.

– Тіньовий Клан вигнав Зорелома, – нявкнув він. – Ніхто вам більше не загрожує.

Вояки позаду Високозорого нарешті зрушили з місця і перезирнулися. Коти Клану почали здивовано перешіптуватися.

– Ви маєте повернутися якнайшвидше, – наполягав Вогнесерд. – Тіньовий та Річковий Клани почали полювати на височинах. Ми бачили патруль Річкового Клану поблизу старого борсучого лігва, коли вирушали сюди.

Високозорий спалахнув:

– Але ж вони нікудишні мисливці!

А Сіросмуг додав:

– Здається, додому вони пішли голодні.

Високозорий із вояками замуркотіли від задоволення. Їхній добрий настрій підбадьорив Вогнесерда, але він бачив, як вони охляли. Для цього Клану дорога назад на височини буде довга і важка.

– Може, нам варто вирушити у зворотню дорогу разом із вами? – з повагою запропонував він.

Очі Високозорого спалахнули. Він, звісно, розумів, що це питання було просто тактовною пропозицією допомогти. Він незмигно дивився на Вогнесерда.

– Так, – зрештою відповів провідник. – Дякую.

Раптом Вогнесерд збагнув, що вони не відрекомендувалися.

– Це Сіросмуг, – нявкнув він, махнувши головою у бік друга. – А я Вогнесерд. Ми вояки Громового Клану.

– Вогнесерд, – замислено повторив Високозорий. Сонячне світло тепер щедро лилося крізь дірку в стелі, так що руда шубка Вогнесерда сяяла у тьмавому тунелі. – Це ім’я тобі личить.

Над ними прогуркотіла ще одна потвора. Вогнесерд і Сіросмуг здригнулися. Високозорий зачудовано глянув на них і махнув хвостом. Певно, це був сигнал, бо шеренга вояків позаду нього відразу ж розімкнулася.

– Вирушаймо негайно, – оголосив він, підводячись.

– Усі в достатньо гарній формі для подорожі? – запитав Високозорий, коли вояки почали снувати поміж королев і старійшин.

– Усі, крім кошеняти Ранньоквітки, – відповів крапчастий бурий вояк. – Воно ще надто мале.

– Будемо нести його по черзі, – наказав провідник.

Коти Вітряного Клану вишукалися, готуючись до повернення додому. Їхні очі збуджено горіли від болю та виснаження. Плямиста королева делікатно тримала маленьке кошеня за складку шкіри на його шиї. Це маля ще ледве розплющувало очі.

– Готові? – перепитав Високозорий.

Чорний кіт із покаліченою лапою озирнувся на Клан і відповів за всіх:

– Готові.

Вогнесерд із Сіросмугом розвернулися і рушили назад до входу в тунель, де й чекали, поки Вітряні коти повилазять назовні, зболено кліпаючи від сонячного світла. Деякі старійшини так довго кліпали і так сильно кривилися від блідого сонця, що Вогнесерд подумав: «Скільки ж це часу вони не виходили на світло?» Високозорий вийшов із тунелю останнім і прошкандибав на початок процесії, ставши на чолі Клану.

– Вести вас тим шляхом, яким ми прийшли? – запитав його Вогнесерд.

– А це безпечно? – невпевнено промуркотів Високозорий. Вогнесерд знову побачив острах в очах провідника.

– Сюди ми дісталися без проблем, – відповів Сіросмуг.

Високозорий рішуче махнув хвостом, ніби відмітаючи будь-які сумніви.

– Гаразд, – оголосив він. – Ти підеш зі мною, Сіросмуже. Покажеш дорогу. Вогнесерде, рухайся позаду Клану. Скажеш воєводі, якщо побачиш якусь халепу.

– А хто з них воєвода? – запитав Вогнесерд. Високозорий показав головою на чорного кота.

– Мертвоніг, – нявкнув він.

На звук свого імені вояк повернувся і прищулив вуха.

Вогнесерд схилив голову на знак привітання. Тоді покинув Сіросмуга з Високозорим і приєднався до решти котів.

Коли Клан проходив попід аркою Громошляху, Вогнесерд усе ще відчував сморід вогню, але Двоногів ніде не було видно. Сіросмуг вирушив прямісінько до тунелю, в якому вони з Вогнесердом перебули ніч. Високозорий увійшов першим, а от Вогнесерд чекав позаду, аж поки весь Клан не зник усередині. Залишився тільки Мертвоніг.

– Ти певен, що він виводить на світло? – обережно нявкнув чорний кіт.

– Він просто проходить попід Громошляхом. Ви що, ніколи не користувалися цим проходом? – здивовано запитав Вогнесерд.

– Якщо вже наші вояки перетинають Громошлях, вони прагнуть бачити, куди йдуть, – прогарчав Мертвоніг.

Вогнесерд кивнув, а воєвода додав:

– Ти перший.

Вогнесерд пірнув до темної нори. Він намагався розгледіти Вітряних котів, роззираючись у переході, який вів на протилежний бік Громошляху. Ген попереду він бачив, як Високозорий про щось перемовляється із Сіросмугом, перш ніж шмигнути у високу, вкриту памороззю траву. Вогнесерд ішов із рештою Клану, прикриваючи їх з одного боку, а з іншого бадьоро шкутильгав Мертвоніг.

Коти не пройшли і половини поля, а вже багато кому в Клані стало важко тримати крок.

– Високозорий! – крикнув Мертвоніг. – Треба сповільнитися!

Вогнесерд озирнувся через плече і побачив, що деякі коти відстають дедалі більше й більше. Серед них була і Ранньоквітка, яка вже насилу тримала своє кошеня. Вогнесерд кинувся до неї. Вона важко дихала, мабуть, народила зовсім недавно.

– Дай, я його понесу, – запропонував Вогнесерд. – Щоб ти могла хоч перевести подих.

Ранньоквітка обережно зиркнула, але її погляд потеплішав, коли зустрівся з поглядом Вогнесерда. Вона поклала своє кошеня на землю, а Вогнесерд лагідно його підняв і пішов поруч, щоб матуся ні на мить не втрачала з поля зору свого дорогоцінного малюка.

Високозорий сповільнився, але зовсім трохи. Незважаючи на очевидне виснаження, попри те, що кожнісіньке ребро аж світилося у нього під хутром, він палав якоюсь несамовитою енергією, яка дарувала прудкість його лапам.

Вогнесерд частково розумів його поспіх. Сонце, не чекаючи, підбивалося все вище над видноколом. Деякі з Вітряних котів були хворі, деякі старі, а всі без винятку охляли з голоду. Якщо вони хотіли перетнути Громошлях, не втративши жодного кота, їм слід було поквапитися, перш ніж туди прибуде зграя потвор.

Коли Вогнесерд із Ранньоквіткою підійшли до живоплоту, Вітряний Клан уже зібрався довкола свого провідника.

– Перетнемо Громошлях тут, – оголосив Високозорий, перекрикуючи гуркіт потвор, що з ревом мчали повз них. Провідник Вітряного Клану протиснувся попід живоплотом. Мертвоніг, Сіросмуг та ще один молоденький вояк вирушили за ним.

Ранньоквітка потяглася до Вогнесерда і забрала в нього своє кошеня. Вона вже перевела подих і, забираючи малого, вдячно потерлася своєю щокою об щоку Вогнесерда. Він на мить прихилився головою до королеви, а тоді вирушив услід за Сіросмугом під живопліт.

Високозорий та Мертвоніг мовчки сиділи, дивлячись на темний шлях. Сіросмуг став побіля них і махнув хвостом, показуючи на молодшого вояка.

– Це Одновус, – сказав він Вогнесердові.

Ще одна потвора проревіла повз них, геть заглушивши слова Сіросмуга і здійнявши вихор дошкульної пилюки.

Примруживши очі, Вогнесерд нявкнув своє привітання Одновусу і зосередився на Громошляху.

– Нам слід розділитися на маленькі групки, – нявкнув він. – Ми зі Сіросмугом зостанемося тут, щоб допомогти тим, хто потребуватиме.

Він глянув на провідника і додав:

– Звісно, якщо ти згоден, Високозорий.

Високозорий кивнув.

– Найсильніші підуть першими, – нявкнув він.

Решта котів Вітряного Клану поволі вибиралася з-під живоплоту. Невдовзі скупчився вже цілий Клан, притиснений до гострих галузочок, настільки далеко від Громошляху, наскільки це можливо.

Вогнесерд із Сіролапом підійшли до краю, вичікуючи просвіту в суцільній колоні потвор. Зараз Громошлях був більш завантажений, аніж коли вони перетинали його минулої ночі.

Одновус повів першу групку вперед.

– Хочеш, щоб ми пішли з тобою? – запропонував Вогнесерд.

Він відчував страх молодого котика. Крапчастий брунатний кіт похитав головою. Коти, що стояли поруч із ним, роззиралися Громошляхом – спершу в один бік, потім в інший. Скрізь було тихо, тож групка безпечно перебігла на другий бік.

Наступними йшли двоє вояків у супроводі пари кощавих старійшин.

– Зараз! – скомандував Вогнесерд, коли на безпечній відстані від них проревіла чергова потвора.

Четверо Вітряних котів вийшли на порожній Громошлях. Старійшини тремтіли, ступаючи по ньому вологими лапами, які ще не висохли після тунелю. Затамувавши подих, Вогнесерд проводжав їх поглядом, поки вони наближалися до протилежного краю. Простісінько на них мчала потвора.

– Стережіться! – гукнув Сіросмуг. Вояки і навіть двоє старійшин, наїжачившись, щодуху кинулися вперед і попадали на протилежному боці за мить до того, як дорогою промчала нова потвора.

Перейшли ще дві більші групки, залишилася одна. Тільки після того, як вона безпечно дістанеться протилежного краю дороги, вирушать Високозорий із Мертвоногом. Ранньоквітка зі своїм кошеням підійшла до Вогнесерда. За нею з лапи на лапу переминалося троє старезних котів.

– Ми перейдемо з вами, – нявкнув Вогнесерд.

Він глянув на Сіросмуга і кивнув:

– Сіросмуже, скажеш, коли безпечно буде перейти.

Вогнесерд підійшов, щоб узяти кошеня Ранньоквітки, але та відступила назад, прищуливши вуха. Вогнесерд зазирнув у саму глибину її переляканих бурштинових очей і зрозумів: вони з кошеням житимуть або помруть разом.

– Зараз! – на крик Сіросмуга Вогнесерд із Ранньоквіткою ступили на Громошлях. Старійшини дріботіли вслід за ними, замикав процесію Сіросмуг. Час, здавалося, спинився, коли старійшини повільно шкутильгали через дорогу на своїх закостенілих, пошрамованих у битвах лапах. «Якщо зараз з’явиться потвора, ми всі станемо свіжиною», – подумав Вогнесерд. До протилежного узбіччя залишалося ще кілька стрибків кроля.

– Швидше, – поквапив Сіросмуг. Старійшини спробували, але один одразу ж спіткнувся, так що Сіросмугові довелося допомагати йому підвестися.

Вогнесерд почув віддалений гул потвори.

– Уперед, швидко! – прошипів він Ранньоквітці. – Ми приведемо старійшин.

Ранньоквітка кинулася вперед. Її кошеня пискнуло, вдарившись об твердий ґрунт. Вогнесерд із Сіросмугом притиснулися до худорлявих тіл старійшин, тягнучи їх за собою вперед. Гуркіт потвори дедалі гучнішав.

Вогнесерд схопив найближчого старійшину зубами за карк і потягнув його за собою, а тоді повернувся до наступного і виштовхнув його на узбіччя. Потвора ревіла все ближче. Вогнесерд заплющив очі та приготувався.

Пролунав скрегіт, і почувся кислий сморід, який забивав горлянку. А тоді знову загуркотіло, потвора пришвидшилась і зникла вдалині. Вогнесерд розплющив очі та роззирнувся. Сіросмуг припав до землі посеред Громошляху – неушкоджений, але із широко розплющеними очима, схожими на два місяці у повні. Трохи попереду Сіросмуга на землі лежав старійшина, ще двоє тремтіли біля узбіччя. Потвора мчала геть від них, її гуркіт затихав удалині Громошляху. Хвала Зоряному Клану! Біда оминула їх усіх.

Усе ще тремтячи, Вогнесерд глибоко вдихнув.

– Ходімо, – нявкнув він останньому старійшині. – Майже прийшли.

Високозорий із Мертвоногом також перейшли дорогу та зібрали увесь переляканий Клан на узбіччі.

Одновус торкнувся своїм носом Вогнесерда.

– Ти готовий був померти за нас, – пробурмотів він. – Вітряний Клан ніколи цього не забуде.

Позаду них залунав голос Високозорого.

– Одновус має рацію, ми вшануємо вас обох у наших розповідях. Але треба йти далі, – провадив він. – Попереду ще далека дорога.

Поки коти готувалися вирушати, Вогнесерд підійшов до Ранньоквітки. Вона саме вилизувала своє кошеня.

– З ним усе гаразд? – запитав Вогнесерд.

– О, так, – відповіла Ранньоквітка.

– А з тобою?

У відповідь – тиша.

Замість Ранньоквітки відповіла стара сіра королева.

– Не переймайся, – нявкнула вона. – Далі я візьму кошеня.

Клан вирушив попід живоплотом уздовж Громошляху аж до місця, де він повертав на стежку крізь ліс. Тутешні запахи, здавалося, заспокоїли котів Вітряного Клану, але й утома брала своє – вони йшли ще повільніше, ніж до цього. І коли дісталися до огорожі на протилежному кінці стежки, Вогнесердові довелося докласти всіх зусиль, щоб допомогти найслабшим котам її здолати.

Сонце давно вже проминуло зеніт, і Вогнесерд нарешті помітив віддалік оселю Двоногів. З надією він принюхався до повітря, але Круколапа й духу не було чутно. Вогнесерд відчув скорботні докори сумління і спробував відігнати наполегливі думки про те, що йому не слід було посилати свого друга сюди самого.

Над Високими Скелями скупчилися темні хмари, які закривали призахідне сонце. Холодний вітер куйовдив котячу шерсть, а з вітром прилетіли і перші краплі дощу.

Вогнесерд глянув на Вітряних котів. Вони ніяк не витримають мандрівку через цю довгу і мокру ніч. Він також втомився, а ще вперше, відколи з’їв трави Жовтоіклої, почав відчувати голод. Короткий погляд на Сіросмуга виявив, що його друг почувається не краще. Великий сірий вояк опустив хвоста і прищулив вуха, закриваючись від дощу.

– Високозорий, – покликав Вогнесерд. – Мабуть, невдовзі нам доведеться зупинитися і пошукати притулку на ніч.

Провідник Вітряного Клану спинився і зачекав, поки Вогнесерд порівнявся з ним.

– Згоден, – нявкнув він. – Тут є канава, можемо перебути там до світанку.

Сіросмуг і Вогнесерд перезирнулися.

– Краще нам спати під живоплотом, – запропонував Вогнесерд. – Тут у канавах водяться щури.

Високозорий кивнув на знак згоди. Тоді повернувся до Клану й оголосив, що вони мають заночувати тут. Королеви і старійшини нараз бухнулися на землю, незважаючи на дощ, а вояки і новаки збилися в гурток, ділячись на мисливські патрулі.

Вогнесерд із Сіросмугом приєдналися до них.

– Не знаю, чи добре тут поведеться із полюванням, – нявкнув Вогнесерд. – Надто вже багато Двоногів.

Ніби погоджуючись, живіт Сіросмуга гучно забурчав. Решта вояків глянули на нього здивовано і заразом співчутливо. А тоді зненацька завмерли, почувши шелест у траві позаду. Вітряні вояки негайно наїжачились і повигинали спини, випустивши гострі кігті, але Вогнесерд із Сіросмугом зраділо озирнулися. Вітер доніс до них знайомий запах рідного кубла.

– Круколапе! – видихнув Вогнесерд, коли лискучий чорний кіт випірнув із високих трав.

Вогнесерд кинувся до свого старого друга і тицьнувся в нього носом.

– Хвала Зоряному Кланові, ти в безпеці! – промуркотів він.

Тоді відступив назад і зачудовано глянув на Круколапа. Що трапилося з цим худорлявим, пошрамованим новаком? Кіт перед ним був дужий і гладкий, а його шерсть, зазвичай тьмяна, зараз вилискувала під дощем.

– Вогнелапе! – здивовано нявкнув Круколап.

– Вогнесерде, – виправив його Сіросмуг. Він підійшов уперед і торкнувся носа чорного кота. – Ми тепер вояки! Я Сіросмуг.

– Ви знаєте цього кота? – форкнув Мертвоніг.

Вогнесерда аж пересмикнуло від ворожості в його голосі. Він глянув на усіх цих наїжачених Вітряних котів і подумки вилаяв себе за те, що назвав Круколапа на ім’я. Залишалося хіба сподіватися, що вояки Високозорого були надто далеко, щоб це розчути. Якщо Вітряний Клан заговорить про це на Зборищі, звістка рознесеться серед Кланів, як лісова пожежа. Адже Круколап вважався мертвим!

– Він самітник? – запитав Одновус.

– Він допоможе нам знайти їжу, – швидко відповів Вогнесерд, зиркнувши на Круколапа.

Чорний кіт кивнув.

– Я знаю тут хороші місцини для полювання! – нявкнув він.

Його шерсть навіть не зворухнулася під усіма цими ворожими поглядами. «Як же він змінився!» – подумав Вогнесерд.

– Чого б то він нам допомагав? – наполягав Мертвоніг.

– Самітники допомагали нам і раніше, – пояснив йому Сіросмуг. – Один якось урятував нас від нападу щурів на цьому-таки місці.

Круколап виступив уперед і схилив голову на знак пошани, перш ніж звернутися до вояків Вітряного Клану.

– Дозвольте вам допомогти! Я завдячую своїм життям Вогнесердові та Сіросмугові, а якщо вони подорожують із вами, то й ви – друзі.

Він підвів очі й подивився на Вітряних котів. Ті відповіли поглядом на погляд, але цього разу радше втомлено, аніж вороже. Дощ усе посилювався, і зараз, із намоченим хутром, вони виглядали ще більш кощавими, ніж будь-коли.

– Я піду знайду Ячменя, – нявкнув Круколап. – Він також допоможе.

Круколап повернувся і зник серед високих трав.

Очі Високозорого аж палали цікавістю, але він запитав лише:

– Ми можемо йому довіряти?

Вогнесерд зустрів його погляд.

– Цілком.

Високозорий кивнув своїм воякам. Вони розгладили шерсть на плечах і повсідалися.

Вогнесерд промок уже майже до шкіри, поки Круколап повернувся. Цього разу з Ячменем. Вогнесерд привітав цього чорно-білого самітника дружнім нявкотом. Приємно було знову з ним зустрітися.

Ячмінь кинув короткий погляд на промоклих котів і нявкнув:

– Треба знайти вам якесь гарне укриття. За мною!

Вогнесерд стрибнув на рівні, радий розім’яти закостенілі лапи. Сіросмуг рвонув одразу ж за ним, а от коти Вітряного Клану позадкували, в їхніх очах читалися страх і підозра.

Високозорий підморгнув своїм воякам.

– Ми маємо їм довіряти, – гарикнув він, тоді повернувся і рушив услід за самітником.

Один за одним Вітряні коти рушили вслід за своїм провідником.

Ячмінь із Круколапом провели їх попід живоплотом на сусіднє поле. Там, у закутку, серед кущів ожини і кропиви, стояло покинуте гніздо Двоногів. Стіни зяяли дірками на місці виламаного каміння, від даху залишилася хіба половина.

Вітряні коти перелякано вирячилися на будівлю.

– Ви мене туди не затягнете! – пробурмотів один зі старійшин.

– Двоноги більше не приходять сюди, – запевнив Ячмінь.

– До того ж тут сякий-такий притулок від дощу, – переконував Вогнесерд.

Один новак гучно прошепотів:

– Не дивно, що він хоче заховатися у гнізді Двоногів – народжений кицюнею завжди буде кицюнею.

Вогнесерд спалахнув. Цієї образи він не чув уже кілька повень. Але історія кицюні, що приєдналася до Клану, певно, була популярною пліткою на всіх Зборищах, і, звісно ж, Вітряний Клан її знав. Він повернувся і люто зиркнув на новака.

– А ти ось останні дві повні прожив у норі Двоногів. То що, ти тепер щур?

Новак наїжачився, розпушивши хутро, але тут Сіросмуг став поміж ними.

– Просто ходімо. Що довше тут простоїмо – то більше змокнемо.

Високозорий теж подав голос:

– За останні дві повні ми пережили речі значно гірші за лігво Двоногів. Одна ніч тут нам точно не зашкодить.

Вітряні коти знервовано перемовлялися, явно не в захваті від такої ідеї, але, глянувши на Вогнесерда, Ранньоквітка взяла своє кошеня та увійшла до сховку. За нею вирушила попеляста королева, забираючи з-під дощу своє власне кошеня. Решта котів один за одним приєднувалися до них, аж поки весь Клан до останнього хвоста не опинився всередині.

Вогнесерд роззирнувся у напівмороці сховку. Земля була зовсім гола, за винятком хіба кількох латок, порослих бур’янами. Вітер і дощ пробивалися крізь отвори у стінах і стелі, але там було сухіше і безпечніше, ніж будь-де надворі. Вогнесерд спостерігав, як коти з Вітряного Клану обережно обнюхують усе довкола. Коли ж вони нарешті почали вмощуватися – подалі від промоклих отворів і тріщин, – Вогнесерд із полегшенням глянув на Сіросмуга. Лише Високозорий із Мертвоногом залишалися на лапах.

– Як щодо їжі? – запитав Мертвоніг.

Відповів Ячмінь.

– Вам усім слід відпочити, – нявкнув він. – Круко…

Вогнесерд перебив, перш ніж Ячмінь устиг вимовити Круколапове ім’я.

– Чому б вам не показати нам із Сіросмугом, де тут краще пополювати?

– Мертвоніг та Одновус підуть із вами, – нявкнув Високозорий.

Вогнесерд не міг зрозуміти: провідник Вітряного Клану чи то досі не довіряв чужинцям, чи то просто хотів показати, що Клан може й сам про себе подбати.

Шестеро котів вирушили назад, під дощ. Полювання обіцяло бути непростим, але Вогнесерд помирав із голоду. Порожній шлунок завжди робив його кращим мисливцем. Сьогодні в полівок і мишей не буде жодного шансу.

– Просто покажіть, де вони! – нявкнув він до Ячменя та Круколапа.

Двоє котів провели їх до невеличкого гаю. Вогнесерд на повні груди вдихнув знайомий запах. Тоді припав до землі в мисливську стійку й почав скрадатися крізь папороть.

* * *

Коли мисливці повернулися, кожен із них тягнув із собою купу здобичі. Тієї ночі коти з Вітряного Клану розділили трапезу зі своїми новими союзниками. Кожен кіт, від наймолодшого до найстарішого, наївся від пуза, а тоді вони попідсувалися одне до одного, щоб разом поділитися язиками, поки надворі вітер із дощем люто хльоскали об кам’яні стіни.

Коли запала темрява, Ячмінь підвівся.

– Я йду. Щури чекають! – нявкнув він.

Вогнесерд підвівся за ним і торкнувся самітникового носа.

– Ще раз дякую, – промуркотів він. – Це вже вдруге ти нам допомагаєш.

– Дякую, що послав до мене Круколапа, – відповів Ячмінь. – Із нього вийшов старанний щуролов. І знаєш, іноді добре розділити трапезу з приятелем.

– Він тут щасливий? – запитав Вогнесерд.

– Сам у нього запитай, – нявкнув Ячмінь і, повернувшись, розчинився в ночі.

Вогнесерд підійшов до Високозорого, який саме мив лапи. Вогнесерд не міг не помітити, як вони розпухли і, певно, боліли.

– Ми вартуватимемо по черзі, якщо ти не проти, – запропонував він, махнувши хвостом на Сіросмуга і Круколапа.

Високозорий вдячно глянув на нього очима, затуманеними від виснаження.

– Дякую, – тільки й нявкнув він.

Вогнесерд шанобливо кивнув провідникові й пішов поговорити із Сіросмугом та Круколапом.

Його пропозиція Високозорому, звісно, була від щирого серця, але вона також означала, що він зможе побути наодинці зі своїми друзями. Вогнесерд усе ніяк не міг побалакати з Круколапом без Вітряного Клану над вухом і розпитати, що він та як. Сіросмуг і Круколап негайно присунулися до свого рудого друга, щойно він їх покликав.

Вогнесерд завів їх у куточок гнізда Двоногів, достатньо близько до входу, щоб пильнувати, і достатньо далеко від інших котів, щоб вони змогли поспілкуватися наодинці.

– Отож, що сталося, коли ми тебе залишили? – запитав він Круколапа, щойно вони утрьох вмостилися.

– Я побіг просто через угіддя Вітряного Клану, як ти й казав.

– А що із собаками Двоногів? – перебив Сіросмуг. – Вони були прив’язані?

– Ні, але я легко їх обминув, – пояснив Круколап.

Вогнесерд здивувався, як просто його друг зміг уникнути псів.

– Легко? – повторив він.

– Я здалека їх зачув. Просто почекав до світанку, а коли їх знову прив’язали, вистежив Ячменя. Він чудовий. Гадаю, він радий, що я тут, – Круколап зненацька спохмурнів. – А це вже більше, ніж я будь-коли отримував від Тигрокігтя, – гірко пронявчав він. – Що ви йому сказали?

Вогнесерд упізнав старий затурканий вираз в очах Круколапа, коли той заговорив про свого колишнього наставника.

– Ми сказали, що тебе вбив патруль Тіньового Клану, – тихенько відповів він.

Двійко новаків із Вітряного Клану наближалися до них. Вогнесерд прищулив вуха, застерігаючи друзів, що поблизу з’явилися слухачі.

– О, так, – нявкнув Круколап, підвищуючи голос. – Ми, самітники, їмо новаків, коли тільки зловимо.

Новаки Вітряного Клану скрушно глянули на нього.

– Ти нас не злякаєш.

– Справді? – промуркотів Круколап. – Ну, ваше м’ясо все одно надто жорстке.

– Як це ти так подружився із самітником? – запитав один з новаків у Вогнесерда.

– Мудрий вояк знаходить друзів усюди, де може, – відповів Вогнесерд. – Якби не цей самітник, ми б досі блукали десь голодні й холодні, замість того, щоб відпочивати в сухості та ситості!

Він застережливо примружив очі, й обох новаків мов лизень злизав.

– Тож Громовий Клан думає, що я помер, – нявкнув Круколап, коли вони пішли. Він опустив очі. – Мабуть, воно й на краще.

Тоді підвів погляд і подивився на Сіросмуга і Вогнесерда.

– Я радий знову вас бачити, – тепло нявкнув він.

Вогнесерд замуркотів, а Сіросмуг від щирого серця штурхнув друга передньою лапою.

– А проте ви, здається, потомилися, – провадив Круколап. – Вам слід поспати. Сьогодні я чатуватиму. А відпочити можу й завтра.

Він підвівся й лагідно лизнув голови обох своїх друзів. Тоді підійшов до входу в укриття, усівся там і став вдивлятися в дощ.

Вогнесерд глянув на Сіросмуга.

– Ти втомлений?

– Виснажений, – виправив Сіросмуг.

Сірий вояк поклав голову на лапи і заплющив очі.

Вогнесерд востаннє глянув на Круколапа, який самотою сидів біля входу. Він знав, що рішення допомогти другові залишити Громовий Клан було правильним. Мабуть, Синьозірка таки мала рацію, кажучи, що Круколапові краще буде поза Кланом. «У кожного кота своя доля», – подумав він. Круколап був щасливий, а все інше не мало значення.

* * *

Коли Вогнесерд прокинувся, Круколапа поблизу не було. Світанок давно минув. Сірі дощові хмари тікали геть. Пройняті рожевою зірницею вранішнього сонця, вони нагадували пелюстки, що плинуть у ставку. Вогнесерд дивився крізь отвір у покрівлі, спостерігав за хмарами, поки Вітряні коти потягувалися і пригощалися залишками вчорашньої здобичі.

Куцохвостий бурий кіт став поруч Вогнесерда, разом із ним дивлячись на хмари, а потім несподівано гучно скрикнув від здивування. Вогнесерд аж підстрибнув. На галас до них позбігалися інші коти, перемовляючись і згораючи від цікавості.

– Що таке, Короморде? – запитала Ранньоквітка. – 3 тобою розмовляв Зоряний Клан?

Вогнесерд зрозумів, що це, певно, медикіт Вітряного Клану. Він інстинктивно напружився, дивлячись на здиблене хутро Короморда.

– Хмари заплямовані кров’ю! – гукнув Короморд із широко розплющеними, осклілими очима. – Це знак від наших предків. Попереду біда. Цей день принесе нам неждану смерть.

### Розділ 7

Якусь мить коти не ворушилися, не чутно було ані звуку. Тоді Мертвоніг прогарчав:

– Кожен Клан міг побачити ці хмари. Хто сказав, що це послання саме для нас?

Серед котів почулося сповнене надії нявкання. Високозорий обвів Клан поглядом і нявкнув напрочуд м’яким голосом:

– Що б не готував для нас Зоряний Клан, ми повернемося додому сьогодні. У повітрі пахне новим дощем. Нам треба вирушати.

Вогнесерд відчув полегшення від практичного тону провідника. Їм зовсім не потрібна істерика через якесь зловісне пророцтво.

Услід за Високозорим усі вийшли на прохолодне вранішнє повітря. Вогнесерд із Сіросмугом ішли останніми. Провідник Вітряного Клану мав рацію. Вітер обіцяв новий дощ, до того ж скоро.

– Нам піти в розвідку? – запропонував Вогнесерд.

– Так, коли ваша ласка, – відповів Високозорий. – Дайте знати, якщо побачите собак, Двоногів або пацюків. Цього ранку мій Клан сильніший, але ми натерпілися від собак, коли тікали. Треба бути напоготові.

Тривога в очах провідника підтвердила, що застереження Короморда налякало його більше, аніж можна було припустити з його впевнених слів. Вітряний Клан, може, й сильніший, але відбиватися від нападників явно не входило до його сьогоднішніх планів.

Вогнесерд із Сіросмугом рвонули вперед. Вони по черзі поверталися назад до Клану, повідомляючи Високозорому, що попереду чисто, або ж навпаки, попереджаючи про потребу перечекати, поки Двоноги із собакою підуть геть. Вітряні коти мовчки слухалися провідника. Більшість із них ще важко припадала на лапи, незважаючи на нічний відпочинок.

Ближче до сонцепіку знову скупчилися темні хмари. У повітрі просвистіли перші краплі дощу. Земля під ногами поволі почала йти під укіс. Коли Вогнесерд продерся крізь черговий чагарник, то упізнав ту червонясту ґрунтову дорогу, що вела від земель Двоногів до мисливських угідь Вітряного Клану. Йому аж розвиднілося, і він перехопив погляд Сіросмуга, в якому теж світився тріумф. Майже там!

Потойбіч чагарників почулися притишені кроки. Вогнесерд повернувся і кинувся назад у поле. Вітряний Клан майже їх наздогнав. На чолі процесії йшов Мертвоніг. Несподівана поява Вогнесерда, здається, заскочила його зненацька.

– Сюди, – нявкнув Вогнесерд, показуючи їм отвір у промоклому листі. Йому не терпілося подивитися на реакцію Вітряного Клану, коли всі побачать височини потойбіч чагарів. На чолі з Мертвоногом коти один по одному почали повільно заходити всередину.

Вогнесерд увійшов відразу за останнім котом, але Мертвоніг іще з двома вояками вже перебралися через рівчак, перетнули дорогу і входили до підліска на іншому боці. У них ніби відкрились нові сили – очевидно, уже знали, де опинилися. Вогнесердові довелося пришвидшитися, щоб порівнятися з ними. Він не відставав цілу дорогу: крізь ПІДЛІСОК і вгору довгим пологим схилом, що вів на височини – додому.

Біля підніжжя схилу Мертвоніг із вояками спинилися, чекаючи на решту Клану. Вони примружили очі від дощу, але тримали голови високо піднятими. Вогнесерд бачив, як здіймаються їхні груди, глибоко вдихаючи рідні запахи, що струменіли з височин.

Вогнесерд кинувся назад, до решти Клану, виглядаючи Ранньоквітку. Він запримітив королеву побіч киці-войовниці, яка несла в зубах її кошеня. Щокілька кроків плямиста королева витягала голову до цього вологого маленького клубочка. Ще трошки – і вона зможе влаштувати малюка в яслах Вітряного Клану.

Вогнесерд порівнявся із Сіросмугом і перейшов на його крок. Коти радісно поглядали одне на одного, але не говорили, занадто перейняті захватом Вітряного Клану від повернення додому. Навіть старійшини й ті перейшли на швидший крок, припавши до землі й примруживши очі, щоб захиститися від дощу. Коли Клан приєднався до Мертвонога біля підніжжя схилу, воєвода підвівся на лапи. Високозорий, не зволікаючи, повів котів угору вузенькою стежкою серед вересу.

Клан наближався до вершини, і деякі вояки знову пришвидшилися. Верхівкою пагорба мчали горді постаті, які чітко вимальовувалися на тлі буремного неба, і вітер грався з їхнім хутром. Попереду пролягали старі мисливські угіддя. Зненацька двоє новаків обігнали Вогнесерда і кинулися у знайомі вересові хащі.

Високозорий заціпенів.

– Заждіть! – гукнув він. – Тут можуть бути патрулі інших Кланів!

Щойно почувши застережливий окрик, новаки загальмували і повернулися назад до Клану, хоч їхні очі все ще палали від радості.

З усіяної камінцями вершини Вогнесерд уже побачив невеличкий лаз, на протилежному кінці якого був табір Вітряного Клану. Замуркотівши на радощах, Ранньоквітка забрала своє кошеня у киці-войовниці і поспішила вперед. Високозорий махнув хвостом – і троє вояків кинулись їй навздогін, коли вона повернула до лазу і зникла у глибині.

Провідник Вітряного Клану спинився, чекаючи поки решта Клану зайде під укриття кущів. Він повернувся до Вогнесерда і Сіросмуга, очі його сяяли.

– Мій Клан вдячний вам за допомогу, – нявкнув він. – Ви обоє показали себе вояками, гідними Зоряного Клану. Вітряний Клан повернувся до себе додому, а вам час повертатися до себе.

Вогнесерд відчув укол розчарування. Він хотів побачити, що Ранньоквітка влаштувалася в яслах зі своїм кошеням. Але Високозорий мав рацію. Не варто було затримуватися.

Високозорий знову заговорив:

– Довкола можуть бути ворожі патрулі. Одновус із Мертвоногом проведуть вас до Чотиридерева.

Вогнесерд схилив голову.

– Дякую, Високозорий.

Провідник покликав своїх вояків та віддав відповідні накази. Тоді знову перевів стомлений погляд на Вогнесерда.

– Ви неабияк прислужилися Вітряному Кланові. Передай Синьозірці, що ми ніколи не забудемо про те, що саме Громовий Клан повернув нас додому.

Мертвоніг поволі вирушив у напрямку Чотиридерева. Вогнесерд і Сіросмуг пішли услід за ним, поруч із Одновусом. Вони збилися в тісну купку, проходячи вузенькою стежкою крізь суцільні хащі папороті, яка чудово захищала їх від дощу.

Раптом Одновус зупинився і принюхався до повітря.

– Кріль! – радісно крикнув він і прожогом кинувся у верес.

Мертвоніг спинився і зачекав, хоч Вогнесерд і бачив, як загорілися втомлені очі воєводи. Віддалік почулося шарудіння лап, шерех вересу, а далі запала тиша.

За якусь мить Одновус повернувся, тримаючи в зубах чималого кроля. Сіросмуг підморгнув Вогнесердові.

– Трошки краще, ніж Річкові вояки, еге ж?

Вогнесерд замуркотів.

Одновус кинув свіжину на землю.

– Хто голодний?

Кролика з’їли з величезною насолодою. Доївши свою частку, Вогнесерд сів і облизнувся. Їжа відновила його сили, але холод все ж так само дошкуляв, проникаючи, здавалося, аж до кісток і морозячи лапи. Якщо вони із Сіросмугом вирушать тим шляхом, яким ішли туди, повз Чотиридерево, у них попереду все одно залишиться чималий відрізок дороги. А що, коли зрізати через угіддя Річкового Клану? Зрештою, цей похід погодили, принаймні на Зборищі, усі Клани. Чи буде Річковий Клан проти, якщо вони пройдуть їхніми землями? Зрештою, вони ж не збираються красти там здобич.

Вогнесерд поглянув на своїх супутників і змовницьки прошепотів:

– Знаєте, якщо підемо за течією річки – впораємося швидше.

Сіросмуг підвів голову.

– Але так доведеться перетинати землі Річкового Клану.

– Можемо піти гребенем берега, – пояснив Вогнесерд. – Річковий Клан там не полює, надто круті схили – бояться впасти в річку.

Сіросмуг обережно опустив ще вологу лапу на землю.

– У мене навіть кігті болять, – поскаржився він. – Я не проти піти коротшою дорогою.

Він очікувально глянув на воєводу Вітряного Клану. Мертвоніг замислився.

– Високозорий наказав нам відвести вас до Чотиридерева, – нявкнув він.

– Якщо ви не захочете йти з нами – не біда, – швиденько відповів Вогнесерд. – Ми заскочимо на територію Річкового Клану лише на мить. Не думаю, що там потрапимо в якусь біду.

Сіросмуг закивав, а от Мертвоніг похитав головою.

– Ми не можемо дозволити вам самим піти на землі Річкових котів, – нявкнув він. – Ви виснажені. Якщо раптом таки вскочите в халепу, то ще, чого доброго, самотужки не виберетеся.

– Ми нікого не зустрінемо! – Вогнесерд уже переконав у цьому себе, тож зараз намагався переконати ще й Мертвонога.

Мертвоніг пронизав його поглядом своїх старих мудрих очей.

– Якщо ми підемо цим шляхом, – промугикав він, – Річкові коти дізнаються, що Вітряний Клан повернувся.

Вогнесерд із розумінням прищулив вуха.

– А якщо вони відчують запахи Вітряного Клану, то вже не будуть так нахабно полювати кролів на ваших землях.

Одновус облизав губи і додав:

– А ми будемо вдома ще до сходу місяця!

– Тобі б тільки примоститися і спати! – докірливо кинув Мертвоніг. Голос його звучав суворо, але в очах стрибали веселі бісики.

– Тож ми йдемо землями Річкового Клану? – запитав Вогнесерд.

– Так, – вирішив Мертвоніг.

Він повернувся і повів котів старою борсучою стежкою, яка вела геть із порожніх височин. Невдовзі вони увійшли на землі Річкового Клану. Навіть крізь дощ і вітер Вогнесерд чув гуркотіння річки, яка нуртувала і шумувала десь ген попереду.

Коти просувалися стежкою в напрямку шуму. Стежка все вужчала, аж поки від неї не залишилася вузенька смуга трави на самісінькому кряжі глибокого урвища. З одного боку кам’янистий схил круто здіймався догори, з іншого – так само круто обривався донизу. Вогнесерд бачив кінець урвища уже всього за кілька лисячих хвостів від себе. Місцина там була дуже вузька, так що він навіть задумався, чи під силу йому буде такий стрибок. Звісно, якби він не був настільки втомлений і голодний… Його лапи підкосилися від жаху, коли він подумав про падіння, але Вогнесерд не міг опиратися спокусі глянути вниз.

Земля під лапами раптом перетворилася на похилу скелю. Ожина чіплялася за найменші виступи, її листя виблискувало – не від дощу, а від бризків несамовитого потоку, що лютував унизу глибокого урвища.

Вогнесерд відступив від краю прірви, хутро на спині стало дибки від страху. Попереду Мертвоніг, Одновус і Сіросмуг лапа за лапою йшли вперед, опустивши голови. Їм належало йти цим шляхом далі, крізь вузеньку смужку дерев, яка відділяла їх від земель Громового Клану.

Вогнесерд спіткнувся, намагаючись наздогнати товаришів. Мертвоніг прищулив вуха і так опустив хвоста, що той замалим не волочився по землі. Одновус також явно нервував: він невідривно дивився вгору на схил, наче намагався там щось почути. Вогнесерд не чув нічого, крім гуркоту річки. Він злякано озирнувся через плече, бігаючи поглядом з боку на бік. Настороженість Вітряних котів змушувала і його почуватися неспокійно.

Крутосхил поволі вирівнювався, так що вони нарешті змогли відійти від самісінького краю скелі. Дощ і досі періщив їм просто в обличчя, а потемніле небо підказало Вогнесердові, що сонце невдовзі сяде, але тепер до лісу було вже недалеко. Там буде краще укриття. Думка про їжу і сухе гніздечко трохи його підбадьорила.

Раптом застережливий клич вирвався з горла Мертвонога. Вогнесерд завмер і принюхався. Патруль Річкового Клану! Позаду пролунав вереск і, озирнувшись, коти побачили шістьох вояків Річкового Клану, що наближалися до них. Вогнесерд нажахано наїжачив хутро. Глибока прірва з її несамовитими водами все ще була небезпечно близько.

Темно-бурий Річковий кіт приземлився просто на Вогнесерда. Той відкотився від урвища, люто відбиваючись задніми лапами. Тоді відчув страшенно болючий укус у плече і присів під вагою ворожого вояка. Вогнесерд марно дряпав лапами вологу землю, намагаючись звільнитися. Вояк Річкового Клану шматував його бік гострющими пазурами. Тоді Вогнесерд вигнувся і впився зубами у шерсть нападника. Міцно стиснувши щелепи, він почув зболений крик, але пазурі іншого кота почали терзати його ще несамовитіше.

– Це востаннє твоя лапа ступила на землі Річкового Клану, – прошипів бурий кіт.

Вогнесерд бачив, що його супутники теж відбиваються з усіх сил. Він знав, що вони так само виснажені тривалим переходом. Чув, як верещить Сіросмуг. Одновус шипів від болю й люті. А тоді з лісу, що тепер був позаду них, до вух Вогнесерда долинув інший звук. Він був пройнятий люттю, але Вогнесердове серце сповнив надією. Бойовий клич Тигрокігтя! Вогнесерд відчув запахи Громового патруля, що швидко наближався, – Тигрокіготь, Верболоза, Білошторм і Пісколапка.

Із вереском і шипінням Громові коти кинулися просто в серце цієї галабурди. Бурий кіт відпустив Вогнесерда і тут-таки потрапив йому до лап. Вогнесерд побачив, як Тигрокіготь пришпилив сірого кота до землі, застережливо вкусивши його задню лапу. Звиваючись, ворожий вояк кинувся у найближчі кущі. Тигрокіготь крутнувся і спинив погляд на Леопардошубці. Пошрамована воєвода Річкового Клану борюкалася з Мертвоногом. Покалічений вояк ніяк не міг тягатися з несамовитою кицькою. Вогнесерд наготувався стрибнути йому на допомогу, але Тигрокіготь випередив його. Темношерстий вояк метнувся вперед і впився у широкі плечі Леопардошубки. Голосно скрикнувши, він скинув її з покаліченого Вітряного воєводи.

Позаду себе Вогнесерд почув лютий крик. Повернувшись, він побачив, що Пісколапка зітнулася в битві зі ще однією Річковою кицькою. Вертячись і вигинаючись, ця пара катулялася мокрою травою, обмінюючись ударами. Вогнесерду перехопило подих. Вони котилися до каменистого урвища! Ще трішки – і обидві полетять через край.

Вогнесерд кинувся до них. Могутнім ударом він скинув войовницю Річкового Клану з Пісколапки і відкинув її геть від урвища. Пісколапка кинулася у напрямку прірви. Вогнесерд стрибонув уперед і схопив її зубами за карк. Поки він тягнув її геть від прірви, вона вищала від люті, її кігті видряпували борозни у багнистій землі. Щойно він спинився, Пісколапка підвелася на рівні й люто зашипіла на Вогнесерда:

– Я можу перемогти і без твоєї допомоги!

Вогнесерд уже було відкрив рота, щоб усе пояснити, але тут жахливий виск змусив їх обох озирнутися. Сіросмуг небезпечно перехилився через край урвища. Поруч із ним Вогнесерд помітив білу лапу, яка з останніх сил чіплялася за землю. Роззявивши рота, Сіросмуг перехилявся через край, намагаючись вхопити лапу, але вона жахливо швидко зникла з поля зору. Сіросмуг гукнув навздогін, і кам’яні стіни урвища повторили його крик.

На звук цього смертного оклику всі коти припинили бійку. Вогнесерд завмер, ледь тримаючись на лапах від шоку та виснаження. Річкові коти брели до урвища. Вогнесерд поволі пішов за ними і зиркнув через край. Ген унизу, крізь блідий серпанок крапель він побачив, як темна голова вояка Річкового Клану зникає у бурхливих водах.

Занімівши від жаху, Вогнесерд пригадав слова медикота Вітряного Клану: «Попереду біда. Цей день принесе нам неждану смерть».

### Розділ 8

Леопардошубка підвела голову і загукала.

– Білокігтю! Ні!

Сіросмуг задкував, аж поки не ступив усіма чотирма лапами на тверду землю. Його вологе хутро блищало, а очі були широко розплющені від шоку.

– Я намагався його впіймати… Він просто втратив опору… Я ж не хотів…

Він заледве вимовляв слова. Вогнесерд підійшов до свого друга і притиснувся до нього носом, заспокоюючи, але Сіросмуг отупіло відійшов.

Один за одним інші коти відверталися від урвища і переводили погляд на Сіросмуга. Річкові вояки люто примружували очі й вигравали м’язами на плечах. Верболоза з Білоштормом інстинктивно підійшли до Сіросмуга, ставши обабіч нього в оборонну стійку.

Леопардошубка низько загарчала, але то було попередження її власним котам. Наказ на відступ.

Воєвода Річкового Клану глянула Тигрокігтеві просто у вічі.

– Тепер це більше, ніж просто прикордонна сутичка, – промуркотіла вона. – Зараз ми повернемося до своїх Кланів. А цю справу залагодимо іншим разом і в інший спосіб.

Тигрокіготь спокійно зустрів її погляд. Він не виказав страху, а просто кивнув – геть непомітно. Леопардошубка змахнула хвостом, тоді повернулася і побрела геть. Річкові коти пішли вслід за нею, і невдовзі вся їхня зграя розчинилася в кущах.

Від загрозливих слів Леопардошубки Вогнесерд здригнувся. Недобре передчуття кригою вкрило його серце, а з ним прийшло розуміння, що з цієї сутички може вибухнути війна.

– Нам варто піти, – нявкнув Мертвоніг, виходячи наперед. – Двоє ваших молодих вояків безмірно нам прислужилися, і я дякую від імені всього Клану.

Але формальні слова подяки лунали порожньо після трагедії, свідками якої щойно всі стали. Тигрокіготь кивнув, і обидва коти з Вітряного Клану почали збиратися назад на свої землі. Вогнесерд тихенько попрощався з Одновусом, коли той проходив повз. Вітряний вояк мигцем зиркнув на нього і пішов далі.

Вогнесерд помітив, що Пісколапка стояла на самісінькому краю урвища, дивлячись на потік унизу. Її лапи мов примерзли до землі, а очі незмигно дивилися на круте урвище. Вогнесерд здогадувався, що вона просто усвідомила, як близько була від того, щоб розділити долю Білокігтя.

Вогнесерд уже було рушив до неї, але Тигрокіготь прогарчав:

– За мною!

Воевода кинувся у глиб лісу, решта патруля за ним, але Вогнесерд затримався біля Сіросмуга.

– Ходімо, – переконував він. – Треба їх наздогнати!

Сіросмуг знизав плечима, його погляд усе ще був отупілий і затуманений болем. Сірий вояк вирушив услід за іншими, важко переставляючи лапи, ніби ті були кам’яні.

Невдовзі коти зникли з поля зору, але Вогнесерд ішов услід за їхнім запахом. Тигрокіготь вів їх назад на землі Громового Клану, навпростець через лісок, що належав Річковому Клану. Вогнесерд розумів, що тепер уже можна було не перейматися їхніми патрулями. Шкоди заподіяно. Безглуздо було обходити величезним гаком повз Чотиридерево.

Тигрокіготь спинив патруль і чекав на Вогнесерда і Сіросмуга на межі земель Громового Клану.

– Мені здалося, я наказав вам іти за мною, – прогарчав він.

– Просто Сіросмуг… – почав Вогнесерд.

– Що швидше Сіросмуг дістанеться до табору, то краще, – урвав його Тигрокіготь.

Сіросмуг змовчав, але Вогнесерд спалахнув від грубого тону воєводи:

– Смерть Білокігтя не його провина!

Тигрокіготь відвернувся.

– Я знаю, – нявкнув він. – Але це неважливо. За мною, і цього разу не відставайте!

Воєвода рушив уперед, перетнувши мітки, що окреслювали землі Громового Клану.

Вогнесерд не міг дочекатися цієї миті, ще відколи покинув кубло Вітряного Клану серед Громошляхів. Тепер же він, постійно поглядаючи на Сіросмуга, ледве чи й помітив, як перетнув межу.

Коли вони йшли знайомою стежкою до табору, дощ трішки стишився. Патруль уже наблизився до тунелю крізь папороті, і деякі коти повиходили зі своїх кубелець, високо піднявши хвости на знак привітання.

– Ви знайшли Вітряний Клан? Вони в безпеці? – озвалася Мишошубка.

Вогнесерд неуважно кивнув, але почувався надто порожньо, щоб відповісти. Мишошубка опустила хвоста. Решта котів повідходили до країв галявини. Вирази облич вояків патруля підказали їм, що трапилося щось серйозне.

– Ходіть за мною, – наказав Тигрокіготь Вогнесердові зі Сіросмугом, вирушаючи до кубла Синьозірки.

Вогнесерд не відходив від друга, заспокійливо притискаючись до його хутра. Сіросмуг же просто йшов уперед, ані підходячи ближче до Вогнесерда, ані відходячи від нього.

Назустріч їм пролунав теплий нявкіт із тіней поза лишайником. Троє котів увійшли до затишної печери.

– Ласкаво просимо! – замуркотіла Синьозірка, підвівшись. – Ви знайшли Вітряний Клан? Повернули їх додому?

– Так, Синьозірко, – тихенько відповів Вогнесерд. – Вони в безпеці у своєму таборі. Високозорий просив подякувати тобі.

– Чудово, чудово, – нявкнула Синьозірка. Її очі потьмяніли, коли вона помітила понурий вираз обличчя Тигрокігтя. – Що скоїлося?

– Вогнесерд вирішив повертатися через землі Річкового Клану, – прогарчав Тигрокіготь.

Уперше за увесь час озвався Сіросмуг.

– Не лише Вогнесерд вирішив… – почав він. Тигрокіготь перебив його:

– Їх засік патруль Річкового Клану. Якби ми вчасно не почули їхні крики, вони б узагалі не дісталися додому.

– Тож ви їх і врятували, – полегшено нявкнула Синьозірка. – Дякую, Тигрокігтю.

– Не все так просто, – форкнув Тигрокіготь. – Вони билися на краю урвища. Річковий вояк, що бився із Сіросмугом, зірвався звідти.

Вогнесерд помітив, як Сіросмуг позадкував на цих словах Тигрокігтя.

Очі Синьозірки широко розплющилися.

– Загинув? – перелякано запитала вона.

– То був нещасний випадок! Сіросмуг би нізащо не вбив кота у прикордонній сутичці! – швидко нявкнув Вогнесерд.

– Не думаю, що Леопардошубка сприйматиме це саме так, – Тигрокіготь повернувся до Вогнесерда, вимахуючи хвостом. – Ви про що думали? Подорожувати землями Річкового Клану! Та ще й з Вітряними котами! Ви, вважайте, всім розповіли, що ми їхні союзники, а це лише зблизить Річковий і Тіньовий Клани.

– Вітряний Клан був із вами на землях Річкового Клану? – Синьозірка насторожилася ще більше, наскільки це було можливо.

– Лише двоє вояків. Високозорий послав їх супроводжувати нас, ми ж були виснажені… – затнувся Вогнесерд.

– Вас узагалі не мало бути на землях Річкового Клану, – відрізав Тигрокіготь. – А надто – з Вітряними котами.

– Це ж не був союз. Вони просто супроводили нас додому! – заперечив Вогнесерд.

– І Річковий Клан про це знає? – кинув Тигрокіготь.

– Річковий Клан знав, що ми збираємося знайти Вітряний Клан і повернути його додому. Вони погодилися з цим на Зборищі. І не мали на нас нападати – це ж була особлива місія, як мандрівка до Високих Скель.

– Вони не дозволяли вам проходити через їхні землі! – гостро відповів Тигрокіготь. – Ти все ще не розумієш устрою Кланів, правда?

Синьозірка підвелася. Її очі палали, коли вона змірювала поглядом кожного з трьох котів, але голос залишався спокійним:

– Вам не слід було заходити на мисливські угіддя Річкового Клану. Це було ризиковане рішення.

Вона перевела погляд із Вогнесерда на Сіросмуга. Вогнесерд шукав у її очах якогось гострішого докору, але не знаходив. Його розривали вдячність і почуття провини. Він спровокував розрив у стосунках із Річковим Кланом, який може загрожувати безпеці його власного Клану ще багато повень.

Синьозірка провадила далі, сумовито махаючи хвостом:

– І все ж ви чудово впоралися із завданням знайти Вітряний Клан і повернути його додому. Проте тепер нам доведеться готуватися до нападу з боку Річкового Клану. Нам слід тренувати більше вояків. Вогнесерде, Сіросмуже, Морозошубка повідомила мені, що двоє її кошенят уже практично готові почати тренуватися. Я хочу, щоб кожен із вас узяв собі її кошеня в учні.

Вогнесерд сторопів. Яка честь! Він повірити не міг, що Синьозірка це запропонувала, тим більше зараз. Він крадькома зиркнув на Тигрокігтя. Воєвода сидів спокійно, як скеля.

Сіросмуг підвів голову.

– Але жодному з кошенят Морозошубки ще немає шести повень!

– Невдовзі буде. Мене стурбували ще суперечки на останньому Зборищі, але сьогодні… – Синьозірка стишила голос, і Вогнесерд помітив, що Сіросмуг знову почав вивчати свої лапи.

Тигрокіготь упер гострий погляд своїх бурштинових очей у Синьозірку.

– А хіба не краще буде попросити досвідченіших вояків, на кшталт Довгохвоста чи Темносмуга, тренувати новаків? – запитав він. – Ці двоє самі недалеко відійшли від новаків!

– І я про це думала, – відповіла Синьозірка. – Але у Довгохвоста достатньо клопотів із Прудколапом, а Темносмуг зараз готує Порохолапа до того, щоб і він став вояком.

– Як щодо Вітрогона? – запитав Тигрокіготь.

– Вітрогон – чудовий мисливець і відданий вояк, – відповіла Синьозірка. – Але я не думаю, що йому вистачить терпіння бути наставником. Громовий Клан може значно краще використати його вміння.

– І ти думаєш, цим двом нічого не бракує, щоб тренувати вояків Громового Клану? – докірливо нявкнув Тигрокіготь.

Вогнесерда пересмикнуло. Увесь цей час Тигрокіготь невідривно дивився на нього. «То він думає, що кицюня не зможе тренувати кланонароджених котів?» – люто подумав він.

Синьозірка глянула на свого воєводу.

– От і дізнаємося. Не забувай, вони повернули Вітряний Клан додому. І звісно, Тигрокігтю, – додала вона, – я сподіваюся, що ти наглядатимеш за перебігом тренувань.

Тигрокіготь кивнув, і Синьозірка повернулася до Вогнесерда і Сіросмуга.

– Підіть поїжте, – наказала вона. – А тоді відпочиньте. Коли настане місяцепік, ми проведемо церемонію назовництва для кошенят.

Вогнесерд вийшов услід за Сіросмугом, залишивши Тигрокігтя наодинці із Синьозіркою. Дощ надворі змалів до рясної мжички.

– Вмираю з голоду, – нявкнув Вогнесерд. Він відчував теплий запах свіжини на галявині. – Ходімо поїмо?

Сіросмуг спинився позаду нього, його погляд був відсторонений і сумний. Він повільно похитав головою.

– Хочу лише поспати, – пробурмотів Сіросмуг.

Щойно наївшись, Вогнесерд рушив до вояцького кубла. Сіросмуг скрутився клубочком, заховавши голову під лапами. Вогнесердові повіки налилися втомою, але шерсть ще так і не висохла, тож він змусив себе ретельно вмитися, перш ніж вмоститися в теплому гніздечку.

* * *

Верболоза, лагідно штурхнувши, збудила Вогнесерда.

– Зараз буде церемонія, – прошепотіла вона.

Вогнесерд підвів голову і кліпнув.

– Дякую, Верболозо, – нявкнув він їй услід і розштовхав Сіросмуга.

– Церемонія, – прошипів Вогнесерд, тоді підвівся на подушечки пальців, так що аж лапи затремтіли. Він ось-ось стане наставником! Його тіло до кінчиків вусів наповнилося захватом.

Сіросмуг поволі потягнувся і підвівся, наче старезний кіт. Зненацька Вогнесердові лапи наче теж пригадали далеку подорож і знову заболіли.

Дощ нарешті припинився. Вогнесерд і Сіросмуг мовчки побрели на терен. Місяць сяяв високо над деревами, забарвлюючи вологе гілля сріблом.

– Молодці, що повернули Вітряний Клан додому! – від звуків цього бадьорого голосу Вогнесерд ледь не підстрибнув. Озирнувшись, побачив, як позаду нього на землі вмощується Куцохвіст. – Було б гарно, якби ви якось прийшли та оповіли цю історію старійшинам.

Вогнесерд байдуже кивнув, а тоді глянув назад на терен. Морозошубка уже сиділа під Високим Каменем. Обабіч неї примостилися двоє кошенят: одне димчасто-сіре, інше – руде. Біла королева повернула голову і лизнула кожного з них між вухами. Сіра кицька нетерпляче трусонула головою від такої надмірної материнської турботи.

Вогнесердом знову шугонуло радісне збудження. Поруч із ним сидів Сіросмуг.

– Ти не радий? – запитав Вогнесерд.

Сіросмуг знизав плечима.

– Сіросмуже, – стишив голос Вогнесерд, – загибель Білокігтя не твоя провина. То було найгірше у світі місце для нападу. Річкові коти мали б це знати. Он Пісколапка сама трохи не впала з тієї скелі.

Він глянув на Пісколапку, яка сиділа поблизу. Поруч був Порохолап і дивився на Вогнесерда із неприхованими заздрощами в очах. Вогнесерд не міг його за це винуватити. Сам він ось-ось уже мав стати наставником, а Порохолап ще навіть не одержав вояцького імені. Та наступної миті рудий вояк здригнувся від люті, бо Порохолап схилився до Пісколапки і сказав їй достатньо гучно:

– Шкода мені Вогнесердового учня. Уяви, кота з Клану тренуватиме кицюня!

На диво, Пісколапка ніяк не відреагувала. Лише вибачливо зиркнула на Вогнесерда.

Вогнесерд знову повернувся до Сіросмуга.

– Синьозірка тебе не винуватить, – наполягав він. – Вона знає, що ти добрий вояк. Вона навіть дає тобі учня.

Сіросмуг підвів очі й гірко відповів:

– Вона робить це тому, що Громовому Клану потрібно більше новаків. А чому нам потрібно більше новаків? Бо я дав Річковому Клану привід нас ненавидіти!

Вогнесерда вразив цинізм у тоні Сіросмуга. Проте нявкання Синьозірки не дало йому можливості розвинути цю тему. Вогнесерд підійшов до провідниці свого Клану, Сіросмуг неохоче плентався за ним.

Коли вони вийшли на середину галявини, Синьозірка обвела поглядом усіх котів.

– Цього місяцепіку ми зібралися тут, щоб дати імена молодим новакам. Новаки, вийдіть наперед.

Сіре кошеня прожогом кинулося від матері на середину галявини, високо задерши свій пухнастий хвіст і широко розплющивши блакитні очі. Руде кошеня йшло повільніше. Воно прищулило вушка і брело вперед до Високого Каменя.

Вогнесердове серце забилося швидше – яке ж із цих кошенят стане його учнем? Він відчував, що це набурмосене руденьке кошеня тренувати буде значно легше, але щось у незграбному ентузіазмі сірого кошеняти нагадувало його самого, коли він тільки приєднався до Клану.

– Віднині і надалі, – нявкнула Синьозірка, дивлячись на маленьке сіре кошеня, – аж поки вона не отримає свого вояцького імені, ця новачка зватиметься Попелапка.

– Попелапка! – сіра киця не стрималась і вигукнула своє нове ім’я вголос. Морозошубка застережливо шикнула на неї, і Попелапка вибачливо схилила голову.

– Вогнесерде, – нявкнула Синьозірка, – ти готовий до свого першого новака. Ти тренуватимеш Попелапку. – Вогнесерда переповнювала гордість. – Я сподіваюся, що все, чого я тебе навчила, ти передаси цій новачці… – Вогнесерд почувався приголомшеним. Слова Синьозірки нагадували про величезну відповідальність. Він сам не знав, чи був до цього готовий. – …і поділишся з нею вміннями, які ти перейняв від Тигрокігтя і Левосерда.

На згадці про Левосерда Вогнесерд уявив, як золотавий вояк підбадьорливо дивиться на нього зі Срібносмуги своїми теплими очима. Він підвів голову і зустрів погляд Синьозірки так спокійно, як тільки міг.

– Цього ж новака, – Синьозірка глянула на кошеня, – знатимуть під іменем Орляколап.

– Сіросмуже, ти тренуватимеш Орляколапа. Наш загиблий друг Левосерд був твоїм наставником. Я сподіваюся, що його вміння і мудрість перейдуть від тебе до твого учня.

Сіросмуг високо підвів голову на словах Синьозірки і на якусь мить у них відбився зблиск гордощів. Він ступив уперед і носом торкнувся свого нового учня. Орляколап ввічливо відповів.

Щойно Вогнесерд побачив, як ці двоє торкнулися носами, то усвідомив, що і сам мав би це зробити. Він швиденько вийшов уперед. Попелапка бадьоро підвела голову, і вони боляче зіштовхнулися носами. Сіра кицька знову торкнулася його носа, цього разу не так незграбно, але очі Вогнесерда уже зволожилися. Він бачив, що Попелапка ледве стримується, щоб не усміхнутися від задоволення, і відчув, як на нього накочує хвиля сорому. «Я ж наставник», – нагадав він собі.

Вогнесерд окинув поглядом решту Клану. Здавалося, кожнісінький кіт схвально киває головою. Тоді він побачив Тигрокігтя. Той сидів на краю галявини, його бурштинові очі ніби насміхалися.

Вогнесерд похапцем перевів погляд назад на Попелапку. Понад усе на світі він хотів бути великим вояком і добрим наставником, але занадто очевидним було те, що Тигрокіготь просто чекає, поки він провалиться.

### Розділ 9

Коли Вогнесерд прокинувся, Сіросмуг сидів поруч напруживши плечі та розпушивши шерсть – чистий кріль!

– Сіросмуже? – тихенько нявкнув Вогнесерд.

Сіросмуг аж підстрибнув.

– Усе гаразд?

Сіросмуг підвівся:

– Я в нормі.

Вогнесерд підозрював, що радісне нявкання його друга було не зовсім щире, але він уже принаймні намагався поводитися бадьоріше.

– Здається, холодно, – зауважив Вогнесерд.

Сіросмугові слова виходили з рота хмарками, а Вогнесерд усе ще лежав поміж теплих тіл інших вояків.

– Ще й як! – нявкнув Сіросмуг і заходився вмиватися.

Вогнесерд сів і підвів голову. Повітря мало присмак морозу.

– Які плани на Орляколапа сьогодні? – запитав він.

– Покажу йому ліс, – відповів Сіросмуг.

– Я можу привести Попелапку, помандруємо разом.

– Мабуть, сьогодні ми краще самі.

Вогнесерд відчув, як щось його шпигонуло. Коли вони були новаками, то разом оглядали мисливські угіддя Громового Клану. Тепер він хотів, щоб вони разом показували їх уже своїм новакам. Але якщо Сіросмуг хотів робити це сам по собі, Вогнесерд не міг його засуджувати.

– Гаразд, – нявкнув він. – Тоді до зустрічі. Може, розділимо мишку та порівняємо новаків.

– Було б добре, – нявкнув Сіросмуг.

Вогнесерд виліз із кубла. Повітря надворі було ще холоднішим. Його подихи зривалися з мордочки, наче клуби білого диму. Він здригнувся, розпушивши хутро, і, лапа за лапою, потягнувся. Ґрунт під його лапами на дотик здавався каменем, поки він брів до новацького кубла. Попелапка ще спала всередині, скидаючись на маленький сіренький горбок, що здіймався й опадав у такт її диханню.

– Попелапко, – покликав її Вогнесерд.

Маленька сіра киця одразу ж підвела голівку. Вогнесерд позадкував, і Попелапка вмить вибігла з кубла, бадьора і сповнена ентузіазму.

– Що робитимемо сьогодні? – нявкнула вона, дивлячись на нього з прищуленими вухами.

– Я думав провести тобі екскурсію угіддями Громового Клану.

– Ми побачимо Громошлях? – зраділа Попелапка.

– Ммм, так, звісно, – відповів Вогнесерд.

Він мимохіть подумав, як розчарується Попелапка, побачивши це брудне і смердюче місце.

– Ти голодна? – запитав він, думаючи, чи не слід спершу її нагодувати.

– Ні! – похитала головою Попелапка.

– О, чудово. Тоді поїмо пізніше, – нявкнув Вогнесерд. – То що ж, за мною.

– Так, Вогнесерде.

Молода кицька дивилася на нього сповненими захвату очима. Смуток, який змією скрутився у животі Вогнесерда після розмови із Сіросмугом, тепер нарешті поступився теплим гордощам. Він повернувся і рушив до входу в табір.

Попелапка промчала повз нього і кинулась у папоротяний тунель. Вогнесердові довелося підбігти, щоб порівнятися з нею.

– Здається, я казав «за мною»! – гукнув він, видряпуючись услід за нею на протилежний бік байраку.

– Але я хотіла глянути на краєвид з вершечка, – заперечила Попелапка.

Вогнесерд кинувся навздогін. Він легко обігнав її, видерся на вершок і заходився вмиватися, спостерігаючи заразом, як вона дряпається з каменя на камінь. Коли Попелапка, зрештою, видерлася нагору, то вже сопіла як ковальський міх, але навіть це не поменшило її ентузіазму.

– Поглянь на дерева! Вони наче зроблені з Місяцескелі, – захоплено прошепотіла вона.

Кицька мала рацію. Дерева навколо них виблискували сріблом у сонячному промінні.

– Побережи сили, – застеріг він. – Сьогодні ще далека дорога.

– А, добре. Гаразд. Куди зараз? – вона нетерпляче тупцяла лапками по землі, готова стрімголов кинутися в кущі.

– Біжи за мною, – нявкнув Вогнесерд. Тоді грайливо примружив очі. – І цього разу таки справді біжи!

Новоспечений наставник прямував до стежки, що пролягала вздовж схилу, просто до піщаного гаю, де він навчався полювати і битися.

– Тут ми зазвичай будемо тренуватися, – пояснив Вогнесерд.

Упродовж зеленлисту дерева, що рівним колом обступали невеличку галявину, пропускали м’яке матове світло. Зараз же холодне денне проміння лилося просто на промерзлу руду землю.

– Багато повень тому тут текла річка. Від неї досі ще зостався невеличкий струмок он за тим узвишшям, – нявкнув Вогнесерд, вказуючи напрямок мордочкою. – Влітку він зазвичай пересихає. Саме там я спіймав свою першу здобич.

– А що ти спіймав? – Попелапка не дочекалася відповіді. – А він замерзне? Гляньмо, чи там є лід! – вона забігла до гаю і помчала на узвишшя.

– Іншим разом глянеш! – гукнув Вогнесерд.

Але Попелапка все бігла, і наставнику довелося бігти за нею. Він спинився поруч із ученицею на самому вершечку, і вони разом глянули вниз, на струмок. Береги вкрилися кригою, але швидкість води на середині піщаного річища не дала йому замерзнути повністю.

– Зараз тут багато не вловиш, – нявкнула Попелапка. – Хіба рибу.

Сам вид місця, де він колись піймав свою першу здобич, сповнив Вогнесерда щасливими спогадами. Він спостерігав, як Попелапка, стоячи на березі, витягує шию і намагається зазирнути у чорну воду.

– Я б на твоєму місці залишив риболовлю Річковому Клану, – застеріг її Вогнесерд. – Якщо їм подобається мочити шерсть – хай собі мочать. А мені сухі лапи якось більше подобаються.

Попелапка мотала кола довкруж нього.

– Що далі?

Її захват вкупі з його власними новацькими спогадами наснажили Вогнесерда. Він метнувся вперед, кинувши через плече:

– Совине Дерево!

Попелапка помчала за ним, задерши свій коротенький пухнастий хвостик.

Вони пробігли поваленим деревом через струмок – сам Вогнесерд не раз ним користався.

– Там далі гостре каміння, але цей шлях коротший. Тож обережно! – кінець укритого памороззю стовбура і пень на протилежному березі були оббіловані від кори. – Він слизький, коли намокає або замерзає.

Наставник пропустив Попелапку вперед, тримаючись позаду, на випадок якщо вона послизнеться. Струмок був неглибокий, але вода у ньому – крижана, а Попелапка була ще надто маленька, щоб її хутро захищало від води.

Вона легко пробігла стовбуром, і Вогнесерд відчув гордощі за неї, коли побачив, як його учениця зістрибує на землю на протилежному березі.

– Чудово, – промуркотів він.

Попелапка засяяла і нявкнула.

– Дякую. То де ж Совине Дерево?

– Сюди! – Вогнесерд кинувся вперед через підлісок.

Із часів зеленлисту папороть стала бурою. Під кінець падолисту її приб’ють до землі дощ і вітер, але поки що кущі ще височіли, потріскуючи на вітрі. Вогнесерд із Попелапкою забігли під переплетені гілки папороті.

Попереду височів масивний дуб, виділяючись із-поміж довколишніх дерев. Попелапка задерла голову, намагаючись розгледіти верхівку.

– Там справді живуть сови? – нявкнула вона.

– Так, – відповів Вогнесерд. – Бачиш у стовбурі отвір?

Примруживши очі, Попелапка підвела погляд на гілки.

– І як ти знаєш, що то не біляче дупло?

– Принюхайся! – порадив Вогнесерд.

Попелапка гучно вдихнула повітря, однак похитала головою і запитально глянула на наставника.

– Іншим разом я покажу тобі, як пахне білка, – нявкнув Вогнесерд. – Тут їх немає. Жодна білка не наважиться оселитися так близько від совиного гнізда. Глянь на землю, що ти бачиш?

Попелапка спантеличено глянула на землю.

– Листя?

– А що під листям?

Лісова долівка була встелена бурим дубовим листям, ламким від морозу. Попелапка стала нюхати його, аж зненацька зарилася по самі вуха. Коли ж вона підвелася, у її зубах було щось схоже на соснову шишку.

– Фе, воно смердить воронячим їдлом! – плюнула вона. Вогнесерд радісно муркнув. – Ти ж знав, що воно там є, правда?

– Синьозірка так само пожартувала зі мною, коли я був новаком. Ти цей сморід ніколи не забудеш.

– Що це?

– Совина бурубляшка, – пояснив Вогнесерд. Він пригадав, що розповідала йому Синьозірка. – Сови харчуються так само, як ми, але не перетравлюють кістки і шерсть, тож їхні животи просто скручують рештки у такі-от бурубляшки, а тоді вони їх випльовують. Якщо знайдеш отаке під деревом – вважай, ти знайшла сову.

– Нащо б то мені знадобилося шукати сов? – насторожившись, крекнула Попелапка.

Вогнесердові вуса здригнулися, коли він зазирнув у її великі очі – блакитні, як у її матері. Морозошубка, певно, розповідала їй байки старійшин про те, як сови крадуть маленьких кошенят, які не слухаються мами.

– Сови можуть бачити ліс значно краще, ніж ми. Вітряними ночами, коли важко йти на запах, шукай сов – і полюй там, де полюють вони.

Попелапка досі дивилася на нього широко розплющеними очима, але в них більше не було страху. Зрештою, вона кивнула. «То іноді вона таки слухає!» – із полегшенням подумав Вогнесерд.

– Куди далі? – нявкнула Попелапка.

– Великий Сикомор, – вирішив Вогнесерд.

Вони бігли лісом, а сонце підбивалося все вище і вище на блідо-голубому небі. Коти проминули стежку Двоногів і ще один невеличкий струмок. Нарешті вони дісталися до Сикомора.

– Він велетенський! – видихнула Попелапка.

– Дрібновух каже, що новаком залазив на найвищу гілочку, – нявкнув Вогнесерд.

– Не може бути! – здивувалася Попелапка.

– Май на увазі, що коли Дрібновух був новаком, це дерево було ще паростком! – пожартував Вогнесерд.

Кіт ще дивився вгору, коли шурхіт позаду підказав йому, що Попелапка знову кудись чкурнула. Вогнесерд зітхнув і кинувся услід за нею крізь хащі. Попереду він вловив знайомий запах і занервував. Попелапка бігла прямісінько до Зміїних Скель. Гадюки! Вогнесерд піддав ходу.

Він випірнув із лісу й перелякано роззирнувся. Попелапка стояла на кругляку біля підніжжя пологого скелястого схилу.

– Ану, хто перший на верхівку! – нявкнула вона.

Вогнесерд завмер, вражений жахом, коли вона припала низенько до землі, готуючись шугонути на суцільний камінь.

– Попелапко! Злізь звідти! – крикнув він.

Затамувавши подих, він спостерігав, як Попелапка повернулася і зістрибнула з каменя. Вона тремтіла з голови до п’ят, коли Вогнесерд підбіг до неї.

– Ця місцина називається Зміїні Скелі, – видихнув він.

Попелапка підвела на нього свої величезні очі.

– Зміїні Скелі?

– Тут водяться гадюки. Навіть один їхній укус буде смертельний для такої маленької, як ти! – Вогнесерд лизнув її у маківку. – Ходімо. Глянемо на Громошлях.

Попелапка нараз припинила тремтіти.

– Громошлях?

– Ага, – нявкнув Вогнесерд. – За мною!

Він повів Попелапку за собою крізь папороті, шляхом, що огинав Зміїні Скелі й виводив до тієї частини лісу, яку твердою, сірою, камінною рікою прорізав Громошлях.

Вибігши на узлісся, Вогнесерд став спостерігати за реакцією Попелапки. Судячи з того, як вона вихляла хвостом, їй понад усе хотілося підійти ближче і понюхати Громошлях, що простягався попереду. Знайомий гуркіт уже змусив шерсть на його вухах затремтіти, під ногами задрижала земля.

– Стій каменем! – застеріг він ученицю. – Наближається потвора.

Попелапка трохи відкрила рота.

– Фе! – нявкнула вона, зморщивши носа і прищуливши вуха. Гуркіт лунав усе ближче, на обрії почали вимальовуватися якісь обриси.

– Це потвора? – нявкнула вона.

Вогнесерд кивнув.

Попелапка впилася пазурами в землю. Вона міцно заплющила очі, коли гуркіт потвори наблизився. Потвора промчала повз, закрутивши повітря довкола у невеличкий ураган вітру і пилу. Попелапка не розплющувала очей, аж поки гуркіт не стих удалині.

Вогнесерд потрусив головою, щоб прочистити нюхові залози.

– Понюхай повітря, – нявкнув він. – Відчуваєш щось, окрім смороду Громошляху?

Він зачекав, поки Попелапка підвела голову та кілька разів глибоко вдихнула. За якусь мить вона нявкнула:

– Я вже чула цей запах, коли Зорелом напав на наш табір. І так пахли викрадені ним кошенята, коли ви принесли їх додому. Це Тіньовий Клан! То ж їхні землі там, за Громошляхом?

– Так, – відповів Вогнесерд, відчувши, як наїжачується хутро від думки про таку близькість до угідь ворожого Клану. – Треба забиратися звідси.

Він вирішив повести Попелапку додому обхідним шляхом, повз оселю Двоногів, щоб вона побачила Високі Сосни і землі Дереворізки.

Коли вони бігли під соснами, Вогнесерд усе більше й більше нервував через запахи оселі Двоногів, навіть попри те, що кошеням він мешкав тут неподалік.

– Обережно, – застеріг наставник Попелапку, яка скрадалася позаду нього. – Двоноги іноді ходять тут із собаками.

Двоє котів скрадалися попід деревами до живоплотів, які відмежовували землі Двоногів. Морозне повітря доносило до Вогнесерда запахи, що пестили його давнім відчуттям тепла, хоч він і не міг збагнути чому.

– Глянь! – Попелапка показала носом на кицьку, яка повільно брела лісовою стежкою. То була світло-брунатна киця з білосніжними грудьми і білими передніми лапками. Живіт її роздувся й обважнів від ненароджених ще кошенят.

– Кицюня! – посміхнулася Попелапка, розпушивши хутро. – Проженімо її!

Вогнесерд гадав, що відчує вже знайомий спалах агресії при виді чужинця на угіддях Громового Клану, але, на диво, шерсть на карку навіть не ворухнулася. З якихось незрозумілих причин він знав, що ця кицька їм не загрожує. Перш ніж Попелапка встигла напасти, Вогнесерд зумисне наступив на хрустку купу пожухлого орляка.

Кицька роззирнулася, стривожена хрускотом. Її очі насторожено розширилися, тоді вона повернулась і незграбним галопом кинулася геть із лісу. За якусь мить вона вже застрибнула на живопліт Двоногів.

– Щури! – поскаржилася Попелапка. – Я ж хотіла за нею погнатися! Закладаюся, Орляколап сьогодні розігнав їх уже добру сотню.

– Так, а я закладаюся, що він не лазив по місцях, де його мало не вкусила гадюка, – відповів Вогнесерд, махнувши їй хвостом. – А тепер ходімо, я голодний.

Попелапка бігла вслід за ним крізь Високі Сосни, нарікаючи, що хвоя коле їй лапки. Вогнесерд попросив її затихнути, бо довкруж не було ніякого підліску для сховку. І зараз він розділяв неспокій та дискомфорт кожного кота Клану, який перебуває на відкритому місці. Вони бігли однією зі смердючих доріг, проораних тією потворою, Дереворізкою, і спинилися лише на узліссі, що позначало межу її угідь. На галяві панувала тиша, яка, наскільки знав Вогнесерд, триватиме до наступного зеленлисту. А доти лише ці дороги – глибокі, широкі, промерзлі – нагадуватимуть Громовому Кланові про потвору, що живе тут, у лісі.

Коли вони повернулися до табору, Вогнесерд був уже виснажений. Його м’язи ще не зовсім відійшли від довгої подорожі з Вітряним Кланом. Попелапка також здавалася втомленою. Вона широко позіхнула і побрела до Орляколапа.

Вогнесерд помітив, як Сіросмуг кличе його до себе з-поза хащів кропиви.

– Сюди, я припас для тебе трохи свіжини, – нявкнув Сіросмуг.

Він пазуром підчепив мишку і кинув її другу.

Вогнесерд спіймав здобич зубами.

– День гарно минув? – проплямкав він.

– Краще, ніж учора, – відповів Сіросмуг. Вогнесерд стривожено зиркнув на друга, але той провадив далі: – Я, власне, цілком задоволений. Орляколапові подобається вчитися, не сумніваюся!

– Як і Попелапці, – Вогнесерд знову взявся жувати.

– Знаєш, – провадив своєї Сіросмуг із хитрими іскорками в очах. – Я постійно забував, що я тепер наставник, а не новак!

– Я теж, – зізнався Вогнесерд.

Вони ділилися язиками, аж поки не зійшов місяць і нічний холод не загнав їх до кубла. За мить Сіросмуг уже захропів, а от Вогнесерд почувався незвично бадьоро. Образ вагітної кицьки раз у раз виринав у його голові, і навіть серед знайомих і рідних запахів Громового Клану її м’який запах кицюні лоскотав його ніздрі.

Зрештою, він заснув, але і його сни були сповнені тих самих запахів. Потім Вогнесерд занурився у сновидіння про ті часи, коли він і сам був іще кошеням. Пригадував, як колись лежав біля живота своєї матусі, згорнувшись у клубочок, а поруч – його брати і сестри. І все ж запах кицьки нікуди не дівся.

Вогнесерд розплющив очі, нараз безповоротно виринувши зі сну. Ну звісно! Та кицька, яку він бачив у лісі, – то його сестра!

### Розділ 10

Вогнесерд прокинувся на світанку, все ще ясно бачачи перед собою образ сестри. Він вийшов із кубла, сподіваючись, що його трохи відволіче щоденна рутина. Надворі був черговий холодний ранок із приморозками. Білошторм і Довгохвіст сиділи на виході з табору, готуючись вирушити на патрулювання. Поруч пройшла Мишошубка, якій належало йти з ними, і привітала Вогнесерда радісним нявкотом. Білошторм погукав Пісколапку. Та негайно вишмигнула з кубла – саме вчасно, щоб приєднатися до патруля, що вже виходив із терену. Вогнесерд не раз спостерігав за такою сценою, але оце вперше йому не захотілося приєднатися до гурту котів, який вирушав до свіжого вранішнього лісу.

Він пройшовся тереном, гадаючи, чи Попелапка вже прокинулася. Ряболиця виповзала з вузенького входу до ясел. За нею вилізло плямисте кошеня, потім ще двоє. Четверте кошеня перечепилося і бухнулося на землю.

Ряболиця підняла його за карк і лагідно звела на рівні. Ніжність, із якою вона це робила, знову повернула Вогнесерда до його сну. Певно, його мама робила те саме.

Вогнесерда охопили жорстокі заздрощі, коли він подумав, що у всіх цих котів є те, чого немає у нього, – спільне походження з Клану. Вогнесерд завжди гордився своєю відданістю Клану. Дикі коти прийняли його до себе, подарувавши життя, якого він нізащо б не пізнав, якби зостався кицюнею. Вогнесерд і досі був відданий – ладен був померти, захищаючи Громовий Клан, – от тільки ніхто у Клані не розумів і не поважав його походження. І йому здавалося, що кицька, яку вони зустріли вчора, зрозуміла б. Із болем у серці подумав, що вони разом могли б багато чого згадати.

Вогнесерд почув позаду себе важкий поступ Сіросмуга. Він повернувся і привітався з другом, витягнувши голову, щоб торкнутися його носа. А потім запитав:

– Можеш на сьогодні взяти Попелапку до себе? Сіросмуг спантеличено глянув на Вогнесерда. – Нащо?

– Та нічого особливого, – якомога буденніше відповів Вогнесерд. – Просто хотів перевірити дещо, що я бачив учора. Але ти за Попелапкою приглянь, вона не надто слухняна. Власне, очей із неї не спускай, а то чкурне ще куди-небудь.

Сіросмугові вуса радісно поповзли вгору.

– Звучить як виклик! Хай там як, це піде на користь Орляколапові. Він кроку не ступить, поки його гарненько не обміркує.

– Дякую, Сіросмуже! – і Вогнесерд рушив до виходу з табору, поки його друг, чого доброго, не вирішив запитати, куди він усе-таки зібрався.

Коли за деревами завидніли угіддя Двоногів, Вогнесерд припав низенько до землі. Відкрив рота і вдихнув холодне ранкове повітря. Ані сліду від патруля Громового Клану, ані натяку на запах Двоногів. Він трохи розслабився.

Повільно наблизився до живоплоту Двоногів, за яким учора зникла кішка. Підійшовши впритул, він трохи завагався і, роззирнувшись, знову принюхався. Тоді стрибонув, одним легким рухом опинившись на вершечку живоплоту. Жодного Двонога. Лише порожній садок та якісь квіти з різким запахом.

На гребені кущів Вогнесерд почувався незахищеним. Гілка нависала низенько над його головою. Листя вже облетіло, але все ж там була краща схованка. Він нечутно вистрибнув на неї і приліг, притиснувшись до шорсткого сучка.

Вогнесерд бачив невеличкі гнучкі дверцята на вході до оселі Двоногів. Він і сам такими користувався, коли був кошеням. Вогнесерд втупився в них, сподіваючись, що ось-ось його сестра просуне туди голову. Сонце повільно піднімалося вранішнім небом, але він усе одно почав мерзнути. Волога гілка витягувала з його тіла тепло. Мабуть, Двонога тримали його сестру під замком. Зрештою, їй скоро народжувати. Вогнесерд лизнув лапу і замислився про те, щоб повернутися до табору.

Раптом він почув гучний гуркіт. Вогнесерд підвів очі й побачив, як його сестра вистрибує крізь дверцята. Шерсть на її хребті вичікувально настовбурчилась, і Вогнесерд заледве стримався, щоб не зістрибнути до неї в садочок негайно. Він знав, що злякає її достоту, як учора. Зараз від нього пахло лісовим котом, а не милою кицюнею.

Вогнесерд почекав, поки його сестра дійде до краю трави, тоді прокрався до самого краєчка гілки і нечутно зісковзнув на вершечок живоплоту. Потім зістрибнув у кущі під ним. Від запаху кішки до нього знову повернулися спогади сну.

Як привернути її увагу, не злякавши? Він відчайдушно порпався у своїй пам’яті, намагаючись пригадати, як звали його сестру. Але пригадав лише власне ім’я з тих часів, коли був кицюнею. Тож він лагідно покликав її з кущів:

– Це я, Рудько!

Кицька вклякла на місці й роззирнулася. Вогнесерд глибоко вдихнув і вийшов із кущів.

Очі кицьки розширилися від жаху. Вогнесерд розумів, яким він їй здається – худий, дикий, пропахлий гострими запахами лісу. Вона вигнула спину і люто зашипіла. Вогнесерд не міг не замилуватися її сміливістю.

Нараз він пригадав ім’я своєї сестри.

– Принцесо! Це я, Рудько, твій брат! Ти пам’ятаєш мене?

Принцеса залишалася напруженою. Вогнесерд гадав, що зараз вона намагається збагнути, звідки йому відомі ці імена. Він делікатно припав до землі, і в його грудях теплом розтікалася надія, адже вираз мордочки його сестри повільно змінювався зі страху на цікавість.

– Рудько? – Принцеса насторожено і здивовано понюхала повітря. Вогнесерд зробив обережний крок уперед. Принцеса не зворухнулася, тож він підступив ближче. Його сестра все стояла, аж поки він опинився від неї мало що не за одну мишу.

– Ти пахнеш не як Рудько, – нявкнула вона.

– Я більше не живу із Двоногами. Тепер я живу в лісі із Громовим Кланом. І від мене пахне, як від них. «Та вона ж, певно, ніколи й не чула про Клани», – збагнув Вогнесерд, пригадавши, що сам він цього не знав, аж поки не зустрів у лісі Сіросмуга.

Принцеса витягла носа вперед і обережно провела мордочкою по його щоці.

– Проте ти досі пахнеш нашою матір’ю, – промуркотіла вона сама до себе. Її слова сповнили Вогнесерда щастям, аж поки її очі не звузились і вона не відступила назад, недовірливо прищуливши вуха.

– Нащо ти прийшов? – запитала вона.

– Я бачив тебе вчора в лісі, – пояснив Вогнесерд. – І мені захотілося повернутися, щоб поговорити з тобою.

– Чому?

Вогнесерд здивовано зиркнув на неї.

– Бо ти моя сестра!

Адже вона теж повинна щось до нього відчувати?

Якусь мить киця уважно його вивчала. На превелике Вогнесердове полегшення, насторожений вираз зник із її мордочки.

– Ти дуже худий, – несхвально нявкнула вона.

– Мабуть, я худий як на кицюню, але не для Клану… не для лісового кота, – відповів Вогнесерд. – Мені сьогодні снився твій запах. Я снив про тебе, про наших братів і сестер, і… – він затнувся. – Де наша мама?

– Вона досі живе зі своїми домашніми, – відповіла Принцеса.

– А..?

– …наші брати і сестри? – випередила вона запитання. – Більшість із них живуть поблизу. Я час від часу бачу їх у садочках.

Вони трохи помовчали, а тоді Вогнесерд запитав:

– Ти пригадуєш м’якеньку підстилку в корзині нашої матері?

Він відчув докори провини за таку варту кицюні тугу за комфортом, але Принцеса промурчала:

– О, так. Якби ж і я на такій привела своїх кошенят.

Незручність, яку відчував Вогнесерд, миттю розтанула. Як же гарно було говорити про такі ніжні спогади, не відчуваючи сорому!

– Це буде твій перший приплід?

Принцеса невпевнено кивнула. Вогнесерд відчув, як його огорнуло співчуття до неї. Незважаючи на те, що вони були ровесники, вона видавалася йому такою молодою і наївною.

– Все буде добре, – нявкнув він, пригадуючи, як приводила своїх кошенят Ряболиця. – Здається, Двоноги гарно тебе доглядають, я певен, що твої кошенята будуть живі та здорові.

Принцеса підступила ближче до нього, потершись хутром об його бік. Вогнесерд відчув, що його серце переповнюють почуття. Уперше, відколи він був кошеням, йому вдалося відчути те, що всі коти Клану сприймають як належне: кровна близькість, спільні узи, закладені родом і походженням.

Раптом Вогнесердові закортіло, щоб сестра дізналася про його життя.

– Ти знаєш щось про Клани?

Принцеса зацікавлено глянула на нього.

– Ти згадував Громовий Клан.

Вогнесерд кивнув.

– Взагалі є чотири Клани, – він повів далі, насилу видушуючи слова. – Ми у Кланах дбаємо одне про одного. Молодші коти полюють для старійшин, вояки захищають мисливські угіддя від інших Кланів. Я всенький зеленлист тренувався, щоб стати вояком. Тепер я навіть маю свого учня.

З її спантеличеного виразу Вогнесерд збагнув, що розуміла сестра далеко не все, але її очі радісно блищали, коли вона слухала його.

– Схоже на те, що ти любиш своє нове життя, – зачудовано нявкнула вона.

Із дому залунав голос Двонога. Вогнесерд миттю шмигнув під найближчий кущ.

– Мені пора, – промуркотіла Принцеса. – Вони будуть хвилюватися, якщо я не повернуся, а мені ж іще кілька ротів годувати. Я вже відчуваю, як вони ворушаться всередині.

Вона лагідно глянула на свій роздутий живіт.

Вогнесерд визирнув з-під куща.

– Тоді йди. Мені, однак, слід повертатися до Клану. Але я прийду, аби ще з тобою зустрітися.

– О, я буду рада! – кинула Принцеса через плече. Вона вже залазила назад до гнізда Двоногів. – Бувай!

– Побачимося, – гукнув Вогнесерд.

Його сестра зникла з-перед очей, і він почув, як тріснули гнучкі дверцята, зачинившись за нею.

Коли у садку все затихло, Вогнесерд проліз кущами до живоплоту. Тоді перестрибнув його і кинувся до лісу. Спогади і запахи дитинства наповнювали його мозок, видавалися навіть реальнішими за справжні запахи, що його оточували.

Вогнесерд спинився на вершечку улоговини і обвів поглядом табір Громового Клану. Він іще не був готовий повернутися. Вояк непокоївся, що табір може здатися йому чужим. «Піду на полювання», – вирішив він. Попелапка буде в безпеці із Сіросмугом, а зайвої свіжини для Клану зараз не існує. Він знову заглибився в ліс.

Коли ж нарешті повернувся до табору, то приніс полівку і лісового голуба. Сонце вже хилилося до заходу, і коти Клану збиралися на вечірню трапезу. Сіросмуг сиротливо сидів біля куща кропиви, тримаючи в пазурах зяблика. Вогнесерд кивнув йому і побрів на інший кінець галявини, на якому складали свіжину.

Тигрокіготь сидів під Високим Каменем, примруживши свої бурштинові очі.

– Я тут помітив, що Попелапка провела цілісінький день із Сіросмугом, – нявкнув він, коли Вогнесерд кинув свою здобич на купу. – А ти де був?

Вогнесерд і собі глянув на Тигрокігтя.

– Дуже гарний був день для полювання, не хотілося втрачати нагоди, – відповів він, відчуваючи, як серце гупає у грудях. – Кланові зараз потрібна вся свіжина, яку можна дістати.

– Так, але ще нам потрібні вояки. І тренування Попелапки – твоя відповідальність.

– Я розумію, Тигрокігтю, – нявкнув Вогнесерд. Він шанобливо схилив голову. – Завтра я її тренуватиму.

– Гаразд.

Воєвода відвів погляд і оглянув табір. Вогнесерд узяв собі з купи мишку і пішов до Сіросмуга.

– Знайшов, що шукав? – байдуже запитав Сіросмуг.

– Так, – Вогнесерд засмутився, побачивши біль в очах друга. – Все думаєш про вояка Річкового Клану?

– Намагаюся не думати, – тихенько відповів той. – Просто щоразу, коли я залишаюся на самоті, ніяк не можу викинути з голови те передбачення Короморда про непотрібну смерть і біду…

– Ось, – Вогнесерд підштовхнув до нього мишку. – У того зяблика, здається, саме пір’я та кістки, а я не голодний. Хочеш помінятися?

Сіросмуг вдячно глянув на нього, і двоє друзів, обмінявшись здобиччю, заходились їсти.

Хрумтячи зябликом, Вогнесерд роздивлявся терен. Він бачив Пісколапку і Порохолапа, які сиділи біля новацького кубла.

Попелапка лежала біля старого пня, де він стільки разів трапезував іще новаком. Вона жваво балакала із Орляколапом, який лише зрідка кивав, обриваючи пір’я з горобчика. Це видовище двох молодих котів – брата і сестри, що так невимушено лежали поруч, знову нагадало Вогнесердові про Принцесу. І оце вперше всі ці знайомі речі рідного Клану змусили його почуватися незручно. Вогнесерд ретельно злизав сестрин запах зі свого хутра, перш ніж повертатися до табору, але той усе одно сповнював ніздрі. Вогнесерд віднайшов ту близькість, якої йому не вистачало, але вона розбудила в ньому відчуття самотності, що до того дрімало у глибинах його серця. Чи ж можуть ці далекі спогади, які він ділив із Принцесою, бути сильнішими, ніж його відданість Клану?

### Розділ 11

– Ще один сонячний день! – промуркотів Вогнесерд до Сіросмуга, відчуваючи, як його полум’яна шубка переливається у вранішньому промінні.

Завдяки гарній погоді останнім часом він навідував Принцесу замалим не щодня, викроюючи для цього час поміж патрулюваннями, полюваннями і тренуваннями. Зараз же він ішов поруч зі своїм другом коротенькою стежкою, яка вела до піщаної улоговини, де їх мали б чекати Попелапка і Орляколап.

– Давай сподіватися, що так ясно буде весь гололист, – нявкнув Сіросмуг.

Вогнесерд знав, наскільки сильно його густошерстий друг ненавидить дощ. Коли хутро Сіросмуга намокало, то воно злипалося і довго залишалося вологим навіть після того, як коротше хутро Вогнесерда вже висихало.

Двоє вояків підійшли до краю улоговини саме вчасно, щоб побачити, як Попелапка стрибає на купу промерзлого листя, розкидаючи його навсібіч. Вона миттю підстрибнула, намагаючись ухопити листок, перш ніж той упаде на землю.

Вогнесерд із Сіросмугом перезирнулися.

– Принаймні Попелапка розігріється і буде готова до сьогоднішнього завдання, – зауважив Сіросмуг.

Орляколап підірвався на лапи і широко розплющеними очима глянув на свого наставника.

– Доброго ранку, Сіросмуже, – нявкнув він. – А яке у нас сьогодні завдання?

– Полювання, – пояснив Сіросмуг. Він саме увійшов до улоговини, Вогнесерд – за ним.

– Де? – нявкнула Попелапка, кидаючись до них. – Кого будемо ловити?

– Підемо до Сонячних Скель, – відповів Вогнесерд, несподівано перейнявшись її ентузіазмом. – І ловитимемо все, що зможемо.

– Я хочу спіймати полівку, – оголосила Попелапка. – Ніколи ще не куштувала полівку.

– Боюся, вся наша сьогоднішня здобич дістанеться старійшинам, – попередив Сіросмуг. – Але я впевнений, що вони радо поділяться, якщо ти гарненько попросиш.

– Добре. А де Сонячні Скелі? – нявкнула Попелапка і кинулася геть з улоговини і побігла до лісу, високо задерши хвоста.

– Там! – відповів Вогнесерд, рушаючи у протилежний бік.

– Ну гаразд, – Попелапка збігла вниз схилом і промчала через улоговину до Вогнесерда, розкидаючи навсібіч опале листя.

Сіросмуг підстрибнув і спіймав листок, що неквапливо пролітав перед його носом. Задоволено замуркотівши, притиснув його до землі й тільки тоді побачив, що Орляколап здивовано витріщився на нього.

– Ем… Ніколи не уникай нагоди потренуватися, – швиденько порадив йому Сіросмуг.

Четверо котів ішли на знайомі запахи до Сонячних Скель. Поки вони вийшли на відкриту місцину, сонце вже підбилося ген понад дерева. Попереду із м’якої землі випинався кам’янистий схил, увесь поораний тріщинами. Котам довелося примружуватися, щоб дивитися на нього. Після лісового затінку сонячне світло, відбите від каміння, просто засліплювало.

– А ось і Сонячні Скелі, – кліпаючи, оголосив Вогнесерд. – Гайда!

– Мурр-ррр! Так гарно! – промурчала Попелапка, збігаючи вгору кам’яним схилом. Вогнесерд подумки з нею погодився. Камінь був дуже теплий і приємний після крижаної лісової землі.

Вони присіли відпочивати на верхівці, з якої далека сторона круто збігала вниз – до лісу. Вогнесерд дослухався до лагідного плюскотіння річки, що огинала межі угідь Річкового Клану, плинучи з височин. Вона проходила повз самісінькі Сонячні Скелі, а тоді повертала, поступово глибшаючи, на землі Річкового Клану. Зараз він заледве її чув – мабуть, вода дещо спала через суху погоду.

Вогнесерд потягнувся, насолоджуючись нагрітим каменем під собою і м’яким сонячним теплом, яке заплутувалося в його шубці. Він замружив очі, почуваючись невимовно гордим від того, що зараз лежав саме тут, на місці, до якого цілі покоління Громових котів приходили зігрітися і яке вони обстоювали у численних битвах.

Сіросмуг приєднався до нього.

– Ну ж бо, – нявкнув він двом новакам. – Насолоджуйтеся сонцем, поки воно є. У нас попереду буде ще вдосталь холодних і вогких днів.

Обоє новаків повдягалися поруч зі своїми наставниками і замуркотіли, відчуваючи, як їхня шерсть просякає теплом.

– То це тут загинув Рудохвіст? – запитав Орляколап.

– Так, – обережно відповів Вогнесерд.

– А де Тигрокіготь помстився за його смерть, убивши Дубосерда? – подала голос Попелапка.

Вогнесердове хутро настовбурчилося, коли він пригадав, що Круколап розповідав про ті події. За його словами, Рудохвіст був відповідальний за смерть Дубосерда, а тоді Тигрокіготь убив Рудохвоста, воєводу власного Клану. Вогнесерд відігнав неспокійні думки і відповів просто:

– Саме тут.

Двоє новаків затихли і благоговійно поглянули на камінь.

Раптом Вогнесерд почув якийсь шум. Він нашорошив вуха.

– Тссс! – прошипів. – Що ви чуєте?

Обоє новаків також прислухалися.

– Здається, я чую, як щось шкряботить, – прошепотів Орляколап.

– То може бути полівка, – пробурмотів Сіросмуг. – А можеш сказати, звідки долинає звук?

– Звідтіля! – нявкнула Попелапка, підриваючись на рівні.

Шкряботіння спершу стало гучним, а потім зникло.

– Гадаю, вона тебе почула, – зауважив Вогнесерд.

Попелапка почувалася ні в сих ні в тих. Орляколап радісно замуркотів із такої незграбності своєї сестри.

– То нічого, – нявкнув Сіросмуг. – Тепер ти знаєш, що підкрадатися треба повільно та тихо, а надто до полівок. Вони прудкі!

– Сядь і слухай, – порадив Вогнесерд. – Коли ми наступного разу щось почуємо – розберися, де воно шарудить, а тоді починай дуже повільно підкрадатися. Миша може почути навіть шелест твоєї шерсті, тож краще їй думати, що то просто гуляє вітер.

Коти залишилися на місцях, ніхто не наважувався поворухнутися, аж поки знову не почулося шарудіння. Вогнесерд прищулив вуха, підвівся і поповз уперед, безгучно ступаючи лапа за лапою, аж поки не дістався до маленької тріщини, що збігала униз каменем. Там спинився. Шарудіння не стихало. Вогнесерд визирнув уперед і сягнув передньою лапою в розколину. Він підхопив жирну полівку, яка ховалася у затінку і жбурнув її на яскраво освітлений камінь. Вона пискнула, приземлившись, але удар об камінь оглушив її, тож Вогнесерд швиденько з нею впорався.

– Ого! – нявкнула Попелапка. – Я теж так хочу!

– Не бійся, матимеш іще не одну нагоду. А зараз повертаймося до лісу, – нявкнув Сіросмуг.

– А ми більше полювати не будемо? – запротестувала Попелапка.

– Ти чула писк цієї полівки? – нявкнув Вогнесерд. Попелапка кивнула. – От і кожна жива істота біля цього каменя його чула. Якийсь час здобич буде ховатися. Слід було її вбити, перш ніж вона встигла пискнути.

Сіросмуг весело задер вуса.

– Зауваж, не я це сказав, – промуркотів він.

Вогнесерд затис у зубах мертву полівку, і коти спустилися зі схилу та побрели до лісу. Після яскравого тепла Сонячних Скель у лісі було прохолодно, незважаючи на те, що наближався сонцепік. Вогнесерд відчув нові помітки на межі з Річковим Кланом. Відразу ж біля них земля спускалася вниз до річки.

Біля Орляколапа пролетів листок. Молодий котик негайно підстрибнув і спіймав його передніми лапами. Тоді приземлився, явно задоволений собою.

– Чудово! – похвалив його Сіросмуг. – Із полівками в тебе проблем не буде!

Тепер Орляколап став іще щасливіший.

– Спритно впіймав, Орляколапе! – нявкнула Попелапка. Вона турнула братове плече носом, а тоді знову повернула голову до лісистого схилу.

– Річка сьогодні тиха, – не випускаючи з рота полівку, пробурмотів Вогнесерд.

– Тому що вона замерзла, – зраділо нявкнула Попелапка. – Мені крізь дерева видно!

Вогнесерд випустив здобич.

– Замерзла? Зовсім? – він і собі витріщився на підніжжя схилу.

Унизу поблискувала річка – крижана і спокійна. Попелапка має рацію? Вогнесерд відчув нетерпляче поколювання в лапах. Він ніколи раніше не бачив замерзлої річки.

– А можна глянути? – запитала Попелапка.

Не чекаючи відповіді, вона кинулася повз мітки. Захват Вогнесерда перетворився на паніку, коли він побачив, як маленька сіра киця зникає в угіддях Річкового Клану. Покликати її він не міг – не хотів привертати увагу Річкових патрулів, які могли вештатися поблизу. Але її слід було завернути. Покинувши полівку на землі, він помчав за нею, Сіросмуг і Орляколап не відставали.

Вони наздогнали її вже на самому березі. Річка і справді майже замерзла, лише вузенький канал темної води прудко плинув між двох масивних крижаних берегів. Здригнувшись, Вогнесерд пригадав Білокігтя. Він уже збирався запропонувати їм піти, коли це помітив, що Сіросмуг прищулив вуха.

– Водяна полівка, – прошипів сірий вояк. І справді, просто під лінією криги, біля берега метушилася маленька полівка.

Вогнесерд глянув на Попелапку та Орляколапа, непокоячись, щоб вони, бува, не спокусилися на таку маловартісну здобич. Але жоден новак ані зворухнувся. На мить Вогнесерд відчув полегшення, а потім у нього все похололо всередині, коли він побачив, що Сіросмуг ступив на кригу, підбираючись до здобичі.

– Назад! – зашипів Вогнесерд.

Було вже пізно. Крига під лапами Сіросмуга жахливо тріснула і провалилася. Верескнувши, Сіросмуг пішов під воду. Якусь мить він іще ошаліло бив лапами по крижині, але майже відразу зник у холодних, темних глибинах річки.

Орляколап заціпенів від жаху, а Попелапка розпачливо нявкнула. Вогнесерд не цитькнув на неї. Він і сам перелякано сторопів, видивляючись у воді свого друга. Сіросмуга затягло під кригу? Вогнесерд ступив на лід. Поверхня була дуже слизька і холодна, бігти на ній просто неможливо. Він повернувся на берег. Його охопила паніка, але ось промокла сіра голова виринула з-під води трохи далі попереду.

Тимчасове полегшення змінилося переляком, коли Вогнесерд побачив, що Сіросмуга несе униз за течією, і він безвільно перекидається, раз по раз занурюючись у крижані води. Сірий вояк безпорадно розмахував лапами, а несамовита бистрина зводила нанівець усі його інстинктивні спроби поплисти. Вогнесерд кинувся вздовж берега, продираючись крізь орляк, але Сіросмуга відносило все далі й далі.

Раптом Вогнесерд почув вигук із протилежного берега і спинився. Струнка срібляста кицька заскочила на кригу нижче за течією. Вона легко пройшла крижаною кіркою і ковзнула у воду. Зачудований Вогнесерд спостерігав, як ця кицька пливе проти течії, ні на мить не втрачаючи рівноваги у крижаній воді, впевнено загрібаючи лапами. Коли Сіросмуг пропливав повз неї, кицька вхопила його зубами за шерсть.

Та, на превеликий жах Вогнесерда, вага Сіросмуга затягла їх обох під воду. Він знову зірвався на біг, не зводячи очей з річки. Де ж вони? Тоді срібляста голівка виринула з бурхливих вод, розтинаючи хвилі. Кицька пливла проти течії, тягнучи за собою Сіросмуга. Вогнесерд насилу вірив, що така маленька кішка може тягти за собою таку вагу. Передніми лапами вона вчепилася за кригу на Вогнесердовому березі, незграбно витягнувши шию, бо ж у зубах тримала Сіросмуга. Ковзаючи і спотикаючись, кицька вилізла на берег. Сіросмуг безсило простягнувся у воді, намагаючись поплисти далі за течією, але кішка не розтискала зубів.

Вогнесерд кинувся ще ближче до берега, перебіг далі льодом і спинився просто біля неї. Не кажучи ні слова, він ступив уперед і перехопив у незнайомки Сіросмуга. Коти вдвох витягли його промокле тіло з води і відтягли до безпечного берега.

Вогнесерд схилився до Сіросмуга, щоб побачити, чи той ще дихає. У голові йому запаморочилося від полегшення, коли побачив, як гладкий сірий бік друга підіймається та опускається. Сіросмуг кашлянув і виплюнув трохи річкової води. Тоді розлігся на березі.

– Сіросмуже! – стривожено нявкнув Вогнесерд.

– Та все добре, – прохрипів Сіросмуг. Його нявкання було майже нечутне, але вселяло надію.

Вогнесерд зітхнув і присів. Тоді уважно придивився до сріблястої кицьки. Від неї пахло Річковим Кланом. Враховуючи, як вона плаває, це було не дивно. Кицька холодно глянула у відповідь, обтрусилася і також сіла; її боки важко здіймалися, поки вона переводила подих. Вода струмувала з її лискучої шерсті так, наче у неї була не шубка, а качине пір’я.

Сіросмуг повернув голову і глянув на свою рятівницю.

– Дякую, – прохрипів він.

– Ідіоте! – кинула вона, прищуливши вуха. – Ти що робиш на наших угіддях?

– Потопаю, – відповів Сіросмуг.

Срібляста кицька смикнула вухами, і Вогнесерд побачив блиск замилування в її очах.

– А ти не будеш такий ласкавий потонути на своїй території?

Сіросмуг смикнув вусами.

– А хто б мене там врятував? – зітхнув він.

Позаду Вогнесерда пролунало тихеньке нявкання. Озирнувшись, він побачив Попелапку, яка припала до жмутка трави над берегом.

– Де Орляколап? – запитав він.

– Уже йде, – відповіла Попелапка, показуючи на нього носом.

Її брат нервово дріботів до них уздовж берега.

Вогнесерд повернувся до свого друга.

– Слухай, Сіросмуже, треба звідси забиратися.

– Знаю я, – Сіросмуг звівся на лапи і повернувся до сріблястої кішки. – Ще раз дякую.

Вона граційно схилила голівку, але заразом прошипіла:

– Геть звідси, швидко! – вона зиркнула через плече. – Якщо мій батько дізнається, що я допомогла зайді з Громового Клану, він мене на ганчір’я порве!

– То навіщо тоді ти мене врятувала? – піддів її Сіросмуг.

– Інстинкт, – вона відвела погляд. – А що, я мала дивитися, як ти тонеш? Забирайся!

Вогнесерд підвівся.

– Дякую. Я б сумував за цією купою шерсті, якби вона втонула, – він кивнув на Сіросмуга.

Його друг навіть не подумав про те, щоб обтруситися від крижаної води, якою просяк аж до шкіри.

– Повертаймося до табору. Ти ж замерзаєш!

– Добре, йду! – нявкнув Сіросмуг. Але перш ніж піти услід за Вогнесердом, він озирнувся на кицьку. – Як тебе звати? Мене, до речі, Сіросмуг.

– Срібнострумка, – відповіла вона і пішла геть на лід і далі через канал на протилежний берег.

Вогнесерд із Сіросмугом повели новаків крізь орляк назад, до межі. Вогнесерд не зміг не помітити, що Сіросмуг не раз і не двічі дорогою озирався.

Попелапка теж це помітила. Маленька сіра кицька пустотливо глянула на нього.

– Яка ж гарна ця кицька з Річкового Клану!

Сіросмуг жартома дав їй потиличника, і вона кинулась уперед.

– Не відходь від нас, – гучно прошипів їй Вогнесерд.

Вони все ще були на землях Річкового Клану. Він люто глянув на Попелапку, коли та спинилася їх почекати. Якби не вона, коти б узагалі сюди не зайшли, а Сіросмугові не довелося б тонути. Вогнесерд подивився на свого промоклого друга. Незважаючи на те, що він обтрусився від води так ретельно, як лише міг, його шубка все одно вкрилася краплинками криги, навіть кінчики його вусів почали обмерзати.

Вогнесерд пришвидшився.

– Ти як, нормально? – запитав він Сіросмуга.

– Д-д-добре! – відповів той крізь стукіт зубів.

– Пробач, – нявкнула Попелапка, наздоганяючи Вогнесерда.

Він зітхнув:

– Це не твоя провина.

Вогнесерд буквально відчував, як на нього тисне тривога. Як він пояснюватиме це Клану? Ніякої здобичі для старійшин – не було часу повертатися за тією полівкою, – та ще промоклий Сіросмуг. Вогнесерд здригнувся, подумавши, наскільки близько він був від того, щоб утратити свого найкращого друга. Хвала Зоряному Клану, що Срібнострумка нагодилася саме вчасно, аби його врятувати.

– А струмок біля нашого тренувального гаю досі не замерз, – замислено нявкнув Орляколап десь позаду.

– Що? – перепитав Вогнесерд, виборсуючись зі своїх понурих думок.

– У Клані, мабуть, подумають, що Сіросмуг упав туди, – вів далі молодий новак.

– Можемо сказати, що він учив нас рибалити, – докинула Попелапка.

– Я не думаю, що бодай хтось повірить, що Сіросмуг зумисне вирішив намочити лапки в таку погоду, – зауважив Вогнесерд.

– А я, знаєте, не хочу, щоб хтось іще дізнався, що мене врятувала кішка із Річкового Клану! – несподівано задерикувато нявкнув Сіросмуг. – І не можна, щоб у нашому таборі дізналися, що ми знову були на землях Річкового Клану.

Вогнесерд кивнув.

– Уперед, – нявкнув він. – Решту шляху пробіжимо, хай Сіросмуг трохи зігріється.

Коти кинулися вздовж кордонів Річкового Клану і повз Сонячні Скелі. Коли сонце торкнулося верхівок дерев, вони саме дісталися до табору.

Сіросмугове хутро трішки підсохло, але з вусів та хвоста досі звисали замерзлі краплі.

Вогнесерд першим увійшов крізь ялівцевий тунель. Він аж здригнувся, коли побачив Тигрокігтя, що сидів на терені біля входу, чекаючи на них.

Воєвода гостро глянув на Вогнесерда.

– Без свіжини? – прогарчав він. – А я ж думав, що ви сьогодні мали вчити новаків полювати. А ти, Сіросмуже, взагалі на потопельника схожий. Певно, в річку впав, не інакше.

Його ніздрі люто розширились, і він підвівся на повен зріст.

– Тільки не кажіть мені, що вас знову занесло на землі Річкового Клану!

### Розділ 12

Вогнесерд підвів голову, збираючись заговорити, але Попелапка випередила його.

– То моя провина, Тигрокігтю, – вона сміливо глянула знизу вгору на величезного кота. – Ми полювали на замерзлому струмку біля тренувального гаю, біля глибокої стариці. Навіть там вода примерзла. Я послизнулася, і Сіросмуг побіг мені допомогти, але крига була ще тонка – вона проломилася під ним, і він упав у воду.

Тигрокіготь здивовано глянув у її ясні чисті очі, а вона правила своєї:

– Там дуже глибоко. Вогнесердові довелося його витягати.

Вогнесерд скорчився, пригадавши, як стояв, паралізований жахом, і спостерігав за Сіросмугом.

Тигрокіготь кивнув і перевів погляд на Сіросмуга.

– Ти б сходив до Жовтоіклої, поки не замерз на смерть, – воєвода Громового Клану підвівся і побрів геть, а Вогнесерд полегшено перевів подих.

Сіросмуг не вагався. Від тривалого гону до табору його зуби не стали менше цокотіти. Він чкурнув до кубла Жовтоіклої. Орляколап зиркнув на Попелапку й собі побрів до кубла, виснажено понуривши хвоста.

Вогнесерд теж глянув на свою ученицю.

– Ти що, нітрохи не боїшся Тигрокігтя? – здивовано запитав він.

– А маю боятися? – відповіла Попелапка. – Він великий вояк. Я захоплююсь ним.

«Звісно, чого їй боятися?» – подумав Вогнесерд.

– Ти дуже добре брешеш, – суворо прогарчав він, намагаючись бути схожим на наставника.

– Ну, зазвичай я так не роблю, – нявкнула Попелапка. – Просто подумала, що правда нас би не особливо порятувала.

Вогнесерд визнав за нею слушність. Поволі хитнув головою:

– Іди погрійся.

– Так, Вогнесерде! – Попелапка схилила голову, а тоді кинулась услід за Орляколапом.

Вогнесерд побрів до вояцького кубла. Його трохи стурбувало те, наскільки легко і невимушено вся ця історія про мокрого Сіросмуга злітала з язика Попелапки. А проте він вірив, що вона добра і чесна киця. Тоді подумав про Круколапа, ще одного доброго кота. Чи могла його історія про те, як Тигрокіготь убив Рудохвоста, бути просто історією, що злетіла з язика у мить напруги? Вогнесерд відігнав цю думку. Круколап був нажаханий, коли говорив із ним. Він сам, очевидно, вірив у свою розповідь. Що іще могло злякати його настільки, аби він покинув свій власний Клан?

Вогнесерд узяв кілька шматків свіжини і відніс їх до кропив’яного куща. Тоді всівся і почав замислено жувати мишку. Захват у голосі Попелапки, коли вона говорила про Тигрокігтя, трохи стурбував його. Здається, він єдиний підозрював, що воєвода не такий простий, яким здається. Ставлення Синьозірки до Тигрокігтя теж не змінилося. Вона виявляла до нього не менше довіри і поваги, ніж завжди. Охоплений розчаруванням, Вогнесерд відірвав іще шматочок від свіжини.

Гучне «Ачхи!» неподалік змусило його підвести голову. До нього прямував Сіросмуг.

– Як ти? – запитав Вогнесерд, коли друг наблизився, гостро пахнучи однією з трав’яних сумішей Жовтоіклої.

Сіросмуг бухнувся на землю і закашлявся.

– Я приберіг для тебе трохи їжі, – нявкнув Вогнесерд, підсуваючи другові жирненького дрозда і полівку.

– Жовтоікла наполягає, що мені доведеться сидіти в таборі. Каже, що в мене застуда, – хворо нявкнув Сіросмуг.

– Я не здивований. Чим вона тебе накачала?

– Роменом[2] і лавандою, – Сіросмуг влігся на землю і заходився гризти дрозда. – Мені цього вистачить, – промурмотів. – Я не дуже голодний.

Вогнесерд здивовано глянув на свого друга. Він ніяк не очікував почути цього від Сіросмуга.

– Упевнений? Там іще вдосталь.

Сіросмуг втупився у свого дрозда і не відповів.

– Упевнений? – повторив Вогнесерд.

– Що? – Сіросмуг перевів свій відсутній погляд на Вогнесерда. – А, так.

«Напевне, його лихоманить», – вирішив Вогнесерд, похитавши головою. Ну, принаймні він ще й досі тут завдяки цій киці з Річкового Клану.

* * *

Через кілька днів Вогнесерд, прокинувшись, побачив, що перший туман падолисту заповнив їхнє кубло. Вибравшись назовні, він заледве роздивився протилежний кінець галявини. Тоді почув чиїсь квапливі кроки – і ось із мряки вигулькнула Мишошубка.

– Тебе хоче бачити Тигрокіготь, – нявкнула вона.

– Гаразд, дякую, – відповів Вогнесерд.

Він сильно стривожився. Вчора він ходив на зустріч із Принцесою. Невже Тигрокіготь помітив?

– Що там? – пролунав позаду нього голос Сіросмуга.

Він всівся поруч із Вогнесердом, одночасно шморгаючи і позіхаючи.

– Тигрокіготь хоче мене бачити, – Вогнесерд глянув на свого друга. Він уже почав переживати за Сіросмуга, що мав би одужати. – А тобі треба спати. Ти вчора взагалі відпочивав?

– Наскільки встиг поміж кашлем і чханням, – поскаржився Сіросмуг.

– То чому ж ти не був у гнізді, коли я повернувся від… – Вогнесерд прикусив язика, похопившись, що вчорашнє пообіддя провів із Принцесою, – …новаків?

– Ти думаєш, мені тут як у Бога за пазухою? – Сіросмуг зазирнув до кубла. – Вояки швендяють туди-сюди цілісінький день! Я шукав собі тихішого куточка, та й усе.

Вогнесерда так і поривало запитати, де саме, але Сіросмуг заговорив перший:

– Цікаво, чого там хоче Тигрокіготь?

– От піду та дізнаюся, – прищулив вуха Вогнесерд.

Крізь туман він ледве розрізняв обриси Тигрокігтя та Білошторма, які сиділи під Високим Каменем. Коли Вогнесерд підійшов, вони урвали бесіду і Тигрокіготь повернувся до вояка.

– Час оцінити вміння Попелапки і Орляколапа, – прогарчав він.

– Уже? – не стримав здивування Вогнесерд. Новаки тренувалися ще зовсім небагато.

– Синьозірка хоче побачити, як просувається їхній вишкіл. Особливо враховуючи, що Сіросмуг зараз надто хворий, щоб тренувати Орляколапа. І якщо Орляколап відстає, вона має це знати, аби вчасно дати йому іншого наставника.

Вогнесерд роздратовано махнув хвостом. Сіросмуг, звісно ж, невдовзі одужає. І геть несправедливо буде передати його новака комусь іншому.

– Я щодня тренував Орляколапа разом із Попелапкою, – квапливо нявкнув він.

Тигрокіготь глянув на Білошторма і кивнув.

– Так, але це ти вперше пробуєш себе в ролі наставника. Тобі й так нелегко, а Громовий Клан потребує добре тренованих вояків.

«Так, знаю, я просто кицюня, а не кланонароджений вояк», – гірко подумав Вогнесерд. Він опустив погляд на свої лапи, відчуваючи образу. Ніхто не просив його брати до себе Орляколапа, а він викладався на повну з обома новаками.

Тигрокіготь повів далі:

– Відішли Орляколапа і Попелапку на влови аж за Високі Сосни, до угідь Двоногів. Приглядай за ними, спостерігай, як вони полюють, а потім розкажи мені. Буде цікаво дізнатися, скільки свіжини вони принесуть на сьогоднішню купу.

Білошторм додав:

– Якщо навики Попелапки дорівнюються до її ентузіазму, то ми сьогодні наїмося від пуза. Я чув, вона старанна учениця.

– Так і є, – погодився Вогнесерд, хоча слухав його лише одним вухом.

Від слів Тигрокігтя у нього закалатало серце. Чому воєвода знову посилає його до угідь Двоногів? Свій власний мисливський іспит він складав на тому самому шляху, і тоді Тигрокіготь упіймав його за балачками з товаришем-кицюнею. Воєвода розповів про все Синьозірці, а та довго розпитувала Вогнесерда про відданість Клану. Рудий вояк відчув, що шерсть уздовж його хребта починає наїжачуватися. Таким чином Тигрокіготь застерігав, що знає про його зустрічі з Принцесою?

Вогнесерд повернув голову і швиденько лизнув спину, пригладжуючи вже розкуйовджене хутро язиком. Тоді випростався і спокійно зауважив:

– Сонячні Скелі нічим не гірші для того, щоб випробувати їхні вміння. До того ж сонце могло дещо випалити туман.

– Ні, – прогарчав Тигрокіготь. – Досвітній патруль повідомив, що на Сонячних Скелях чутно запахи Річкового Клану. Мабуть, вони знову там полюють.

Лють спалахнула в його очах, а верхня губа закопилилася, оголивши гострющі зуби.

– Треба їх порозганяти, перш ніж ми знову зможемо там тренуватися. Сьогодні біля Високих Сосен куди безпечніше.

Білошторм кивнув, погоджуючись, а Вогнесерд, навпаки, прищулив вуха від цих новин. Річковий Клан на Сонячних Скелях! Щастя, що їх не помітив жоден ворожий патруль, коли Сіросмуг упав під лід.

– А що ж до туману, – єлейно заговорив Тигрокіготь, – то полювання у складних умовах лише зробить цю перевірку цікавішою.

– Так, Тигрокігтю, – нявкнув Вогнесерд, шанобливо схиливши голову перед двома вояками. – Я повідомлю Попелапку та Орляколапа. Вирушаємо негайно.

* * *

Коли Вогнесерд пояснив новакам їхнє завдання, Попелапка задерла хвоста і збуджено забігала.

– Ти думаєш, ми готові?

– Звісно, – не викриваючи своїх сумнівів, сказав Вогнесерд. – Ви неабияк попрацювали, та й швидко вчитеся.

– А хіба туман не ускладнить нам полювання? – запитав Орляколап.

– Безвітряна погода має і позитивні сторони, – відповів Вогнесерд.

Орляколап на мить замислився, тоді його очі засяяли, і він нявкнув:

– Важче буде винюхати здобич, але і здобичі важче буде винюхати нас.

– Саме так, – погодився Вогнесерд.

– Вирушаємо негайно? – запитала Попелапка.

– Як вам завгодно, – відповів Вогнесерд. – Але не женіть коней, це не перегони…

Останніх його слів Попелапка вже не почула, бо щодуху помчала до виходу з табору.

– Маєте час до заходу сонця, – крикнув він.

Орляколап глянув на Вогнесерда і, тихенько зітхнувши, вирушив услід за сестрою.

Вогнесерд вистежив двох новаків серед Високих Сосен. Пружний шар хвої під лапами видавався несподівано м’яким після промерзлої землі у решті лісу. Він пішов на запах Попелапки, аж доки не помітив, як вона старанно скрадається лісовою долівкою. Тоді знайшов запах Орляколапа і пішов за ним. Подекуди сліди перетиналися. Вогнесерд відчував, де новаки бігли швидко, де вони сідали відпочивати, навіть де вони зустрічалися одне з одним.

Невдовзі Вогнесерд натрапив на місце, де Попелапка схопила свою першу жертву. Новачка забрала її з собою – коли вояк ішов за її слідом, то відчував, як запах здобичі домішується до її власного. Тоді знайшов місце, де Орляколап вполював дрозда. Повсюди лежало розкидане пір’я. Полювалося новакам добре. Це Вогнесерд зрозумів напевне, коли відчув запах свіжини. Він зарився у хвою поміж корінням сосни. Там була невеличка схованка здобичі, яку облаштувала собі Попелапка, щоб забрати згодом. Вогнесерд аж трішки загордився собою. Вона вже наловила чимало, а зараз просувалася до невеличкої діброви перед угіддями Двоногів.

Вогнесерд пішов за нею. Уже на межі соснини відчув запах Орляколапа. Запах був міцний, отже, новак мав бути неподалік. Вогнесерд підкрався трохи вперед і зазирнув за молодий дубок. Новак припав до землі за чагарями ожини, добре захований у тінях. Вогнесерд споглядав лише, як його хвіст метляється з боку на бік.

Орляколап дивився на лісову мишу, яка снувала корінням дерева. Новак вичікував. «Добре», – подумав Вогнесерд. Він спостерігав, як Орляколап підбирається ближче, крок за кроком. Листя, на яке він ступав, навіть не шелестіло. Новак і сам був тихий, як мишка, що все порпалася собі у пошуках їжі, нічого не підозрюючи. Затамувавши подих, Вогнесерд спостерігав, пригадуючи власну першу мисливську виправу.

Орляколап наблизився. М’який шерех листя під його лапами тонув у звуках лісу. Вогнесерд піймав себе на тому, що відчайдушно вболіває за новака. Тепер Орляколап був на відстані одного кроля від тієї миші, він щільно притиснувся до лісової долівки. Миша залізла на корінь і роззирнулась. Завмерла. Щось було не так.

«Зараз!» – подумав Вогнесерд. Орляколап стрибонув просто на мишу, схопивши її передніми лапами. Та навіть не встигла смикнутись. Він прикінчив її одним укусом.

Орляколап підвів голову. Вогнесерд побачив вираз задоволення на мордочці молодого кота, який вдихнув аромат свіжини. Орляколап негайно кинувся геть до лісу. Вогнесерд спіймав себе на тому, що йому кортить розповісти Тигрокігтеві про успіхи новаків.

– Привіт! – від несподіваного тоненького голосу позаду Вогнесерд аж підстрибнув. Тоді озирнувся.

– І як ми тобі? – схиливши голову набік, запитала Попелапка.

– Ви не повинні про це питати! – кинув Вогнесерд, прилизуючи розкуйовджене хутро. – Вам узагалі не можна зі мною говорити. Я вас оцінюю, пам’ятаєш?

– Ой! – нявкнула Попелапка. – Пробач.

Вогнесерд зітхнув. Він би ніколи не наважився підійти до Тигрокігтя, якби сам складав іспит. Він не хотів привчати Попелапку до сліпого послуху, як Тигрокіготь зробив із Круколапом, але був не проти хоча б крихти поваги. Іноді він узагалі не почувався наставником Попелапки.

Учениця втупилася в землю, але майже негайно перевела на нього зацікавлений погляд.

– Ти справді народився в угіддях Двоногів?

Це питання застало Вогнесерда зненацька. Він нервово глянув на живопліт Двоногів, молячись, щоб незнайомі запахи Попелапки й Орляколапа сьогодні утримали Принцесу в її власному садку.

– Чому ти питаєш? – насторожено запитав він.

– Тигрокіготь якось про це згадував, та й усе, – відповіла Попелапка.

Вона, здається, цілком щиро цікавилася, але Вогнесерд відчув темну примару небезпеки при згадці Тигрокігтя. Що ще воєвода нарозповідав про нього Попелапці?

– Я народився кицюнею, – м’яко нявкнув Вогнесерд. – Але зараз я вояк. Моє життя належить Клану. Колишнє життя не було погане, але з ним покінчено, і я радий з цього.

– А, гаразд, – невпевнено нявкнула Попелапка. – То побачимося потім! – вона повернулась і побігла в кущі.

Вогнесерд самотою стояв у лісі, його серце важко калатало щоразу, коли він переводив погляд на живопліт. Ще якусь повню тому його слова про те, який він радий з того, що зі старим життям покінчено, були б щирою правдою. Зараз же Вогнесерд уже не був такий упевнений. Його шерсть нашорошилася від усвідомлення того, що чи не найщасливішими спогадами за останній час були бесіди з милою сестрою-кицюнею.

### Розділ 13

Коли сонце сховалося за лісом, Вогнесерд уже сидів біля сосни, під якою Попелапка закопала свою першу здобич. Почувши кроки, він повернувся і побачив Попелапку і Орляколапа, які удвох наближалися до нього. Їхні роти були повні здобичі. Орляколап узагалі заледве тримав її – так багато було. Вогнесерд полегшено зітхнув. Навіть Тигрокіготь не прискіпуватиметься до їхньої роботи.

– Я допоможу віднести цю купку, – запропонував Вогнесерд, відгортаючи хвою з Попелапчиної схованки. Розкопавши, він схопив свіжину зубами та рушив до табору.

Коли вони прийшли на терен, деякі коти вже позабирали свої частки свіжини з купи. Тигрокіготь, певно, чекав, поки повернуться новаки Вогнесерда, бо підійшов, щойно вони поклали свою здобич біля решти.

– Вони самі це все наловили? – запитав він, ворушачи купу здобичі своєю масивною лапою.

– О, так, – відповів Вогнесерд.

– Добре, – нявкнув Тигрокіготь. – Приєднуйся до нас із Синьозіркою. І візьми собі свіжини, бо ми вже їмо.

Попелапка та Орляколап захоплено подивилися на Вогнесерда – їсти з провідником і воєводою було неабиякою честю. Вогнесерд їхнього захвату не поділяв. Він сподівався, що звітуватиме Синьозірці особисто. Тигрокіготь взагалі був останнім котом, з яким йому хотілося розділити трапезу.

– Між іншим, ти не бачив Сіросмуга? – запитав Тигрокіготь. Наступні слова воєводи трохи стурбували Вогнесерда. – Він мав залишатися в таборі, якщо вже простудився, але я його ще із сонцепіку не бачив.

Вогнесерд випустив кігті. Можливо, Сіросмуг знову прагне тиші та спокою?

– Ні, – визнав він. – Можливо, Сіросмуг із Жовтоіклою?

– Можливо, – луною відгукнувся Тигрокіготь і попрямував до Синьозірки, яка саме жувала жирного голуба.

Вогнесерд ішов за ним, намагаючись відігнати все більшу стурбованість від постійних зникнень Сіросмуга. Проходячи повз купу свіжини, він узяв з неї невеличкого зяблика і майже одразу пошкодував, що не обрав полівку. Що йому тепер – доповідати з повним ротом пір’я?

– Вітаю, Вогнесерде, – нявкнула Синьозірка, коли рудий вояк присів перед нею. Він поклав зяблика на землю, однак вирішив поки що не їсти.

– Тигрокіготь сказав, що твої учні наловили чимало здобичі, – тепло глянула на нього Синьозірка. Воєвода, сівши поруч із нею, подивився на нього трохи критичніше, так що у Вогнесерда аж смикнувся хвіст.

– Так. Вони ніколи раніше не полювали в тумані, але, здається, це їм не завадило, – нявкнув Вогнесерд. – Я бачив, як Орляколап спіймав мишака. Скрадається він бездоганно.

– А як щодо Попелапки? – запитала Синьозірка.

Вогнесерд помітив, що її очі спалахнули. Вона переймається здібностями Попелапки? Вогнесерд відповів:

– Вона дуже здібна до полювання. Сповнена ентузіазму, це вже точно, і, здається, нічого не боїться.

– Ти не боїшся, що це зробить її необачною? – запитала Синьозірка.

– Вона швидка та імпульсивна, але тому швидко вчиться. Гадаю, це дещо компенсує її… – Вогнесерд відчайдушно підбирав годяще слово, – …завзяття.

Синьозірка махнула хвостом.

– Її завзяття, як ти кажеш, мене турбує, – нявкнула вона, зиркнувши на Тигрокігтя. – Їй потрібне дуже добре наставництво під час тренувань.

Вогнесерд спалахнув. Синьозірка була невдоволена його наставництвом?

Провідниця глянула на нього трохи лагідніше.

– З нею завжди було нелегко. Але з Попелапки, безсумнівно, виросте добрий мисливець. Ти гарно попрацював із нею, Вогнесерде. Із ними обома, насправді, – Вогнесерд негайно прояснів, а Синьозірка повела далі: – Я помітила, між іншим, що останнім часом ти береш на тренування ще й Орляколапа, хоч ніхто тобі про це не казав. Хочу попросити, щоб ти й надалі був їм обом за наставника.

Тигрокіготь відвів погляд, але Вогнесерд устиг помітити спалах люті в його очах.

– Дякую, Синьозірко, – нявкнув він.

– О, я бачу твій блудний друг повернувся, – нявкнув Тигрокіготь, не обертаючи голови.

Вогнесерд повернувся і побачив, як Сіросмуг виходить з-за ясел.

– Мабуть, шукав собі тиші та спокою, – припустив він. – Його досі лихоманить, а цілий день сидіти вдома нелегко.

– Легко чи ні, а він має зосередитися на одужанні, – нявкнув Тигрокіготь. – Гололист – погана пора для хвороб у таборі. Мишошубка цілий ранок кашляла на патрулюванні. Сподіваюся, цього року Зоряний Клан захистить нас від зеленого кашлюку. Торік ми через нього втратили п’ять кошенят.

Синьозірка скрушно похитала головою.

– Зостається хіба молитися, аби цей гололист не був такий довгий і суворий. Кланам о цій порі завжди нелегко.

На якусь мить вона замислилася, а тоді сказала Вогнесердові:

– Бери свого зяблика і поділися ним із Сіросмугом. Йому цікаво буде послухати про здобутки свого учня.

– Так, Синьозірко. Дякую, – нявкнув Вогнесерд. Він підняв зяблика і побрів до куща кропиви, біля якого вже всівся Сіросмуг зі здоровенним мишаком.

Сіросмуг з’їв майже половину, перш ніж підійшов Вогнесерд. Мабуть, його застуда минала. Втім, коли Вогнесерд поклав свого зяблика на землю, Сіросмуг знову чхнув.

– Не кращає? – співчутливо запитав Вогнесерд.

– Ні, – з повним ротом відповів Сіросмуг. – Гадаю, доведеться залишитися в таборі довше.

Вогнесерд подумав, що його друг зараз здається трошки щасливішим, аніж раніше, але він ніяк не міг позбутися підозри, що той щось затіяв.

– Орляколап сьогодні чудово склав свій іспит, – нявкнув Вогнесерд.

– Справді? – Сіросмуг відкусив іще шматочок. – Це добре.

– Так, він чудовий мисливець, – Вогнесерд заходився коло зяблика.

– Сіросмуже, – промуркотів він після тривалої тиші, – ти оце днями не виходив із табору?

Сіросмуг перестав жувати.

– Чому питаєш?

Вогнесерд непевно смикнув хвостом.

– Ну, тебе не було на місці, коли я повернувся з учорашнього патруля, а Тигрокіготь каже, що від сонцепіку тебе сьогодні не бачив.

– Тигрокіготь? – здавалося, Сіросмуг стривожився.

– Я йому сказав, що ти пішов собі шукати тиші та спокою або, можливо, до Жовтоіклої, – продовжив Вогнесерд і відкусив ще шматочок зяблика. – Ти ж там був? – проплямкав він крізь пір’я, відчайдушно сподіваючись, що Сіросмуг скаже «так» і покладе край його підозрам.

Але Сіросмуг пропустив це питання повз вуха.

– Ну, дякую, що прикрив мене, – і заходився жувати.

Вогнесерд більше ні про що не запитував, хоч аж згорав від цікавості. Коли Сіросмуг підвівся і заявив, що йде до кубла, Вогнесерд ані на крок не підібрався до правди про несподівані зникнення друга.

– Гаразд, – нявкнув він. – А я, мабуть, ще трошки посиджу.

Сіросмуг коротко кивнув йому і почалапав геть. Вогнесерд перекотився на спину і потягнувся, вчепившись пазурами за землю. Тоді ще якийсь час полежав на землі, роздумуючи. Судячи із запаху, Сіросмуг нещодавно ретельно вмився. Він намагався приховати якийсь запах? Сіросмуг фактично визнав, що покидав табір. Але куди ж це він ходив, про що не міг чи то не хотів сказати йому, Вогнесердові? Раптом його кігті напружилися: а як щодо його власних відвідин Принцеси, та ще й на землях Двоногів! Він сам якомога старанніше вмивався, перш ніж повертатися, і ніколи не розповідав про це Сіросмугові.

Вогнесерд перекотився і сів. Щось причепилося до одного з його пазурів. Він підніс лапу і зубами зняв звідти брудну грудку. То був котик, старий і пожухлий, але точно котик. Як він тут опинився? Верби не ростуть у лісах, які населяє Громовий Клан. Насправді, Вогнесерд єдиний раз бачив верби, що росли на березі річки. То було на землях Річкового Клану. Вогнесерд затамував подих, а його серце шалено застукотіло. А чи не впало це з шубки Сіросмуга?

Він заліз до вояцького кубла, але друг уже спав. Вогнесерд улігся поруч із ним та подумав, чи Сіросмуг справді виявився достатньо дурним, щоб знову попертися на землі Річкового Клану. Погляд Леопардошубки після смерті Білокігтя явно свідчив: ніщо не забуто, і розплата попереду. Здригнувшись від цієї думки, Вогнесерд вирішив раз і назавжди з’ясувати, що і чому робить Сіросмуг.

* * *

Коли Вогнесерд прокинувся, в кублі було мокро і холодно. Повітря пахло дощем. Позіхаючи, він вийшов надвір. Вогнесерд не виспався, переживаючи за Сіросмуга. Навіть зараз він тремтів, думаючи про те, що його друг там один на землях Річкового Клану.

– Холодно, еге ж? – Вітрогонів голос вивів Вогнесерда із заціпеніння.

Вогнесерд озирнувся, махнувши хвостом. Стрункий вояк саме вилазив із кубла услід за ним.

– Еммм… так, – погодився Вогнесерд.

– Ти добре почуваєшся? – запитав Вітрогон. – Не підхопив застуду свого друга, ні? Із носа Мишошубки сьогодні просто ріки течуть, а Довгохвіст каже, що Прудколап учора чхав цілісіньке тренування.

Вогнесерд похитав головою.

– У мене все гаразд. Просто втомився після вчорашніх вправ.

– А Синьозірка так і подумала. Мабуть, тому вона попросила мене допомогти тобі із сьогоднішніми тренуваннями Попелапки і Орляколапа. Ти не проти?

– Так, дякую, – нявкнув Вогнесерд.

– От і добре, – вирішив Вітрогон. – Я поїм і зустріну тебе у тренувальному гаю. Якщо Прудколапа також звалить застуда, будемо там самі. Ти голодний?

Вогнесерд похитав головою, і Вітрогон пішов геть, щоб узяти собі якісь залишки вчорашньої здобичі.

Вогнесерд рушив прямісінько до тренувального гаю і став чекати на інших. Думав він не про тренування – голова була досі зайнята Сіросмугом. Напевне, що його друг сьогодні знову вислизне з табору.

Дощовий вітер зашумів у гілках, коли Попелапка і Орляколап прибігли у супроводі Вітрогона.

– Що сьогодні робимо? – запитала Попелапка, збігаючи у балку. Вогнесерд відсутньо глянув на неї. Про це він узагалі не думав.

– Полюємо? – з надією нявкнув Орляколап, підійшовши до сестри.

Вітрогон також приєднався до гурту.

– А як щодо того, аби потренуватися у скраданні? – запропонував він.

– Гарна думка, – швиденько погодився Вогнесерд.

– Тільки без усього цього: «кролик тебе чує, миша відчуває»! – занила Попелапка.

Вітрогон угамував ученицю суворим поглядом і повернувся до її наставника.

Раптом Вогнесерд збагнув, що той чекає від нього першого кроку.

– Ем, для початку я покажу вам найкращий спосіб підкрастися до кролика, – пробелькотів він.

Вогнесерд припав до землі та став повзти уперед, швидко і легко, аж поки доповз до краю галявини. Тоді підвівся і, озирнувшись, відчув на собі запитальні погляди трьох інших котів.

– А ти певен, що кролик на це поведеться? – ледь стримуючи сміх, нявкнула Попелапка.

Вогнесерд на мить розгубився, а тоді зрозумів, що оце щойно продемонстрував своє найкраще підкрадання до птахів. Кролик почув би шурхіт його хутра об траву ще за три лисиці від нього.

Вогнесерд присоромлено глянув на Вітрогона. Смугастий вояк насупився і звернувся до новаків:

– Я покажу вам, як підкрадатися до землерийки. Гаразд?

Попелапка перевела свій погляд із Вогнесерда на Вітрогона. Вогнесерд зітхнув і приготувався спостерігати.

Наближався сонцепік, а Вогнесердові й далі важко було зосередитися на тренуванні. Він усе уявляв, як Сіросмуг вислизає з табору, і страшенно хотів простежити за ним. Зрештою, цікавість таки поборола. Він підійшов до Вітрогона і тихенько зашепотів йому на вухо:

– У мене живіт болить. Можеш завершити сьогоднішнє тренування? Хочу піти до Жовтоіклої. Може, вона чимось зарадить.

– Я й бачу, що з тобою щось негаразд, – відповів Вітрогон. – Повертайся до табору. Я поведу їх на полювання.

– Спасибі, Вітрогоне, – нявкнув Вогнесерд, відчуваючи докори сумління через те, що вояк так легко йому повірив.

Він пошкутильгав геть із улоговини, намагаючись поводитися так, наче йому боляче. Однак щойно дерева надійно закрили його від інших, зірвався на біг і кинувся до табору. Коли Сіросмуг учора повернувся, то прийшов з-поза ясел. Вогнесерд із власного досвіду знав, що там найлегше прослизнути крізь таборову огорожу непоміченим. Саме цим шляхом втекла Жовтоікла, коли Клан запідозрив стару медикицьку у вбивстві Плямолистки.

Вогнесерд обійшов табір ззовні та принюхався до хащів орляку. Серце його заколотало, коли він відчув сильний запах Сіросмуга. Отже, його друг справді вислизав із табору цим шляхом, до того ж часто. Принаймні запах старий, тож сьогодні він іще нікуди не ходив.

Вогнесерд прокрався під найближче дерево і зачаївся. У лісі темніло: на небі купчилися дощові хмари. Тіні бездоганно приховували його від чужих поглядів, до того ж він стояв проти вітру, тож Сіросмуг нізащо не зміг би його помітити. У Вогнесерда і справді заболів живіт – щоправда, від сорому та недобрих передчуттів. З одного боку, він сподівався, що Сіросмуг узагалі не прийде, з іншого – що той просто піде до якогось затишного закутка на землях Громового Клану.

Вогнесердове серце тьохнуло, коли за хащами орляка почулося шарудіння. Із заростей вистромився сірий ніс. Вогнесерд втягнув голову, коли Сіросмуг виліз назовні й почав роззиратися.

За хвилю сірий вояк зірвався з місця і кинувся до тренувального гаю.

У грудях Вогнесерда зажевріла надія. Можливо, йому покращало і Сіросмуг просто вирішив приєднатися до тренувань. Він помчав услід за другом, зберігаючи безпечну дистанцію і покладаючись на ледь уловимий запах.

Але коли слід звернув убік від дороги до тренувального майданчика, Вогнесерд зрозумів, що сподівався марно. Охоплений жахом, він побачив величезний сірий камінь, що поблискував поміж дерев, – Сонячні Скелі. Вогнесерд прищулив вуха і відкрив рота, намагаючись почути запах ворожих вояків. Перед ним, на узліссі, широкоплечий сірий кіт повертав убік, до кордонів Річкового Клану. Тепер не було жодних сумнівів щодо того, куди прямує Сіросмуг.

Щойно його друг зник із поля зору, Вогнесерд негайно кинувся вперед і побіг униз схилом до річки. Шурхіт у підліску вельми ясно вказував на місцезнаходження Сіросмуга. Залишалося сподіватися, що цього не бачить жоден вояк Річкового Клану.

Вогнесерд спускався вниз крізь кущі папороті. Річка скресла – лід тріснув, і чутно було, як хвилі плещуть уздовж берегів та розбиваються об кругляки. Він сповільнився, досягнувши межі заростей папороті, й визирнув на відкритий берег.

Сіросмуг сидів на березі. Сірий вояк роззирався навсібіч, прищуливши вуха, але, судячи з розслаблених плечей, він прислухався не до здобичі.

Віддалік пролунав незвичний котячий клич. Патруль Річкового Клану? Вогнесердове хутро наїжачилось, а м’язи інстинктивно напружилися, але Сіросмуг не поворухнувся. Тоді Вогнесерд почув шурхіт у хащах папороті на протилежному березі річки. Сіросмуг усе так само не ворушився. Вогнесердові перехопило подих, коли із хащів на протилежному березі вигулькнула голова. Без жодного звуку срібляста кицька вийшла із підліску та сковзнула в річку. Вогнесерд завмер. То була Срібнострумка – кицька, що врятувала його друга!

Вона легко перепливла річку. Сіросмуг підвівся і радісно нявкнув, очікувально порпаючи лапами землю. Високо задерши хвоста, він вирушив до води, з якої кицька саме вилазила на берег.

Срібнострумка обтрусила краплі зі свого хутра, і двоє сірих котів лагідно торкнулися носами. Сіросмуг потерся своєю мордочкою об її щоку, яку вона радо йому підставила. Тоді Срібнострумка звелася на подушечки пальців і всім тілом обвилася навколо нього. Здавалося, тепер Сіросмуг був геть не проти намокнути. Коли кицька притулилася до нього своїм вологим хутром, він замуркотів так голосно, що його муркіт долинув аж до Вогнесерда.

### Розділ 14

Шерсть на карку Вогнесерда наїжачилася від жаху. Як Сіросмуг може бути таким дурним? Він порушує кожнісінький пункт вояцького кодексу, зустрічаючись із кішкою з іншого Клану.

– Сіросмуже! – засичав Вогнесерд, виходячи з кущів.

Обоє котів повернулися до нього. Срібнострумка люто прищулила вуха. Сіросмуг же просто сторопіло витріщився на нього.

– Ти стежив за мною!

Вогнесерд проігнорував його нявкання.

– Ти що робиш? Ти не знаєш, як це небезпечно?

– Усе гаразд. Тут аж до заходу сонця не буде жодного патруля, – заговорила Срібнострумка.

– І ти, звісно ж, певна цього, правда? Наче ти знаєш усі пересування Клану! – прогарчав Вогнесерд.

Срібнострумка піднесла голову.

– Власне, таки знаю. Мій батько – Кривозір, провідник Річкового Клану.

Вогнесерд заціпенів.

– Що це за ігри? – кинув він Сіросмугові. – Ти не міг вибрати собі ще гіршу пару?

Сіросмуг якусь мить дивився в очі Вогнесердові, тоді повернувся до Срібнострумки.

– Мені краще піти, – нявкнув він.

Кицька повільно кивнула і витягнула голову, щоб торкнутися його щоки. Вони заплющили очі, завмерши так на мить. Вогнесерд насторожено спостерігав. Срібнострумка щось прошепотіла Сіросмугові на вухо, і двоє котів розійшлися. Перш ніж пірнути назад у річку, кицька з Річкового Клану підвела голову і виклично глянула в очі Вогнесерду.

Сіросмуг підійшов. Двоє друзів не перекинулись ані словом, поки мчали геть із угідь Річкового Клану і повз Сонячні Скелі. Ближче до табору Сіросмуг перейшов на ходу.

Вогнесерд також збавив крок.

– Тобі не можна більше з нею бачитися, – видихнув він.

Тепер, коли вони були далеко від земель Річкового Клану, він нарешті перестав панікувати, хоча злість нікуди не поділася.

– Не можу, – хрипко відповів Сіросмуг. Він закашлявся, важко надимаючи боки.

– Я не розумію, – нявкнув Вогнесерд. – Річковий Клан зараз цілком ворожий Громовому. Ти ж чув, що сказала Леопардошубка, коли загинув Білокіготь. – Вогнесерд здригнувся, розуміючи, що це нагадування може бути болісним для його друга, але спинитись уже не міг. – Як ти взагалі можеш довіряти кішці з Річкового Клану?

– Ти не знаєш Срібнострумку, – огризнувся Сіросмуг. Він спинився й сів на землю. У його очах читався біль. – І не треба тут нагадувати мені про Білокігтя. Думаєш, мені легко жити з думкою про те, що це я відповідальний за смерть одного з побратимів Срібнострумки?

Вогнесерд нетерпляче форкнув:

– Білокіготь був ворожим вояком, а не побратимом.

Але Сіросмуг вів далі:

– Срібнострумка розуміє, що то був нещасний випадок. Той прискалок був поганим полем бою. Кожен міг упасти звідти!

Вогнесерд став намотувати кола, а Сіросмуг заходився злизувати з шерсті запах Срібнострумки.

– Начхати, що думає Срібнострумка! Як щодо відданості Громовому Клану? – не вгавав Вогнесерд. – Ти, зустрічаючись із нею, порушуєш вояцький кодекс. Ти це розумієш?

Сіросмуг припинив умиватися.

– Думаєш, я не знаю? – прошипів він. – Чи ти сумніваєшся в моїй відданості Клану?

– А що я маю думати? Ти ж не можеш зустрічатися з нею і не брехати всім іншим. А якщо нам доведеться битися з Річковим Кланом? Про це ти не подумав?

– Ти занадто хвилюєшся, – форкнув Сіросмуг. – До цього не дійде. Зорелом пішов, Вітряний Клан повернувся, тож Клани житимуть мирно.

– Річковий Клан наче не дуже мирно поводиться, – зауважив Вогнесерд. – Сам знаєш, вони полювали на Сонячних Скелях, на наших землях!

– Вони полювали там, ще коли мене і в планах не було, – відмахнувся Сіросмуг, повертаючись, щоб вилизати хвоста.

Вогнесерд перейшов на біг. Сіросмуг, очевидно, просто не розумів, що він коїть.

– Гаразд. А що, коли тебе спіймає патруль Річкового Клану?

– Срібнострумка цього не допустить, – відповів Сіросмуг, зробивши паузу у вилизуванні свого довгого пухнастого хвоста.

– Заради Зоряного Клану, тебе це нітрішки не бентежить? – спалахнув Вогнесерд.

Сіросмуг облишив умиватися і поглянув на свого друга.

– Ти не розумієш, правда ж? Мабуть, так замислив Зоряний Клан. Слухай, Срібнострумка хоче бачити мене – навіть після загибелі Білокігтя. Ми з нею думаємо однаково, наче ми народилися в одному Клані.

Вогнесерд збагнув, що сваритися з ним безглуздо.

– Ходімо, – із важким серцем нявкнув він. – Треба повертатися, поки ти знову не загубився.

Сіросмуг підвівся. Так пліч-о-пліч вони з Вогнесердом піднялися на гребінь улоговини і глянули вниз, на табір. Раз за разом та сама думка відлунювала в голові Вогнесерда: як може Сіросмуг кохати доньку Кривозора і водночас залишатися відданим Громовому Клану?

Друг глянув на Сіросмуга, і вони почали спускатися вниз крутосхилом – додому. До табору пробралися тим самим шляхом, яким Сіросмуг його покинув. Вогнесерд затамував подих, протискаючись крізь отвір у стіні. Він все ще був злий на Сіросмуга за те, що довелося нишпорити такими нетрями. Його серце аж тьохнуло, коли, обігнувши ясла, вони ніс до носа зіштовхнулися з Білоштормом.

– Сіросмуже, тобі належить відпочивати, а не ошиватися тут. Оцей твій кашель уже інших заражає. Не хочеться, щоб він і до ясел дістався! – застеріг вояк. Сіросмуг кивнув і доплентав до вояцького кубла. – А ти, – Вогнесердові вуха нервово смикнулися, коли Білошторм повернувся до нього, – ти хіба не маєш тренувати новаків?

– Я повернувся до Жовтоіклої, взяти ліки для живота, – пробурмотів Вогнесерд.

– Ну то йди й бери, – відповів Білошторм. – А як візьмеш, то побудь корисним котом і принеси нам трохи свіжини. Усе ж зараз гололист – не можна, щоб молоді вояки без діла вешталися табором!

– Так, Білошторме, – нявкнув Вогнесерд. Він повернувся, радий, що уникнув детальних розпитувань, і побіг до кубла Жовтоіклої.

Жовтоікла саме змішувала трави. Перед нею лежало кілька купок листя. Вогнесерд якусь хвилю просто стояв і дивився на медикицьку, не кажучи ні слова. Йому було якось сумно і порожньо після сварки із Сіросмугом. Він ніяк не міг позбутися бажання, щоб оце Плямолистка, а не Жовтоікла, зараз змішувала трави.

Жовтоікла глянула на нього.

– У мене припаси закінчуються. Треба, щоб хтось допоміг мені з поповненням.

Вогнесерд не відповів. Він саме гадав, чи варто поділитися з нею своїми побоюваннями стосовно Сіросмуга, коли вона заговорила, перебивши його думки.

– Здається, на табір напав білий кашлюк, – прогарчала вона, нетерпляче розриваючи сушений листок. – Три випадки сьогодні вранці.

– Прудколап? – запитав Вогнесерд.

Стара медикицька похитала головою.

– Прудколап просто застудився. Кошеня Крапохвістки. Та ще Плямошкур. Наразі нічого серйозного, але нам потрібно зосередитися на тому, щоб коти Клану не хворіли. Із гололистом завжди приходить загроза кашлюку.

Вогнесерд перейнявся її турботами, бо від кашлюку часто помирали кошенята. Жовтоікла знову глянула на нього.

– Чого тобі?

– Та нічого, живіт болить, але неважливо, якщо ти зайнята.

– Сильно болить? – нявкнула вона.

– Ні, – відповів Вогнесерд, намагаючись не дивитися їй в очі.

– Тоді приходь, якщо болітиме сильно, – і медикицька повернулася до своїх трав. Вогнесерд зібрався було піти, але Жовтоікла знову його гукнула: – І простеж, аби Сіросмуг сидів у кублі, гаразд? Він дужий молодий вояк. Якби він більше відпочивав, то вже був би здоровий.

Вогнесерд нервово смикнув хвостом. Вона здогадалася, що Сіросмуг вислизає з табору? Він почекав, затамувавши подих, чи не скаже вона ще щось, але Жовтоікла знову з головою поринула у свої трави, тож Вогнесерд тихцем вийшов із її кубла.

Надворі смеркало, і було зрозуміло, що на полювання зосталося не так і багато часу. Він швидко спіймав землерийку, зяблика і мишу, проте завагався, перш ніж повертатися до табору. Його значно більше хвилював Сіросмуг, аніж те, що скаже Білошторм, якщо він вчасно не додасть трохи свіжини до загальної здобичі. Вогнесерд вирішив: якщо Сіросмуг не хоче дослухатися до розуму, можливо, Срібнострумка захоче.

Вояк заховав свою здобич під коренем дерева і присипав її листям. Уже вдруге за день доводилося повертатися до Сонячних Скель. Дощ, який обіцяв випасти ось уже цілий день, нарешті почався. Краплі монотонно барабанили об листя орляка, поки Вогнесерд спускався схилом до річки.

Навіть крізь дощ запах Срібнострумки неважко було відшукати. Вогнесерд ішов за ним до місця, де побачив їх разом із Сіросмугом. Він насторожено визирнув із хащів на берег. Річка невпинно котила свої темні води, змушуючи Вогнесерда здригатися. Він не мав жодного бажання перепливати її. Його шерсть не була вкрита водозахисним шаром жиру, як у котів Річкового Клану, а гололист не найкраща пора, щоб намокнути.

Зненацька Вогнесерд завмер. Він відчув запах вояків Річкового Клану!

Рудий вояк припав до землі та глянув на протилежний берег, де з-поза вербового гілля вийшла Срібнострумка. За нею йшли двоє котів її Клану, один із них – вояк з масивними плечима і порваними у боях вухами. Вояк із підозрою принюхався до повітря і рушив уперед.

Вогнесерд почув, як у вухах шумує кров. Вояк відчув його запах?

### Розділ 15

Дуже, дуже тихо Вогнесерд позадкував у хащі. Вояк Річкового Клану більше не принюхувався, але досі роззирався.

Вогнесерд повернувся і, не підводячись, почав скрадатися геть. Він почув тихий плюскіт у себе за спиною. Кіт пірнув у річку. Вогнесерд озирнувся через плече, його серце гупало у грудях. Крізь хащі він бачив сріблясту голівку, яка швидко рухалась у його напрямку. Срібнострумка! Але де ж іще двоє котів? Він обережно повернувся, дихаючи відкритим ротом. Ані духу їхнього поблизу. Мабуть, пішли. Він знову глянув на Срібнострумку, яка рішуче долала річку. На хвилю Вогнесерд замислився: чи це, бува, не пастка, чи не варто тікати? Але тривога за Сіросмуга змусила залишитися.

Срібляста кицька вилізла на берег і тихенько зашипіла:

– Вогнесерде, я знаю, що ти там. Я чую твій запах! Усе гаразд, Каменешуб і Тінелап пішли.

Вогнесерд не зворухнувся.

– Вогнесерде, я ж не допущу, аби щось скоїлося з найближчим другом Сіросмуга! – в її голосі зазвучало нетерпіння. – Повір мені, заради Зоряного Клану!

Вогнесерд повільно виповз зі схованки.

Срібнострумка глянула на нього, помахуючи хвостом.

– Що ж ти тут робиш?

– Тебе шукаю, – прошепотів він, добре розуміючи, що опинився на ворожій території.

Срібнострумка насторожилася.

– Із Сіросмугом усе гаразд? Йому погіршало?

Вогнесерда роздратувала її турботливість. Він не хотів навіть чути, як вона переймається його другом.

– З ним все гаразд! – прогарчав він, забувши про обережність за люттю. – Але не буде, якщо ви продовжите зустрічатися!

– Я не дозволю, щоб із ним щось сталося! – спалахнула Срібнострумка.

– О, справді? – форкнув Вогнесерд. – І що ж ти можеш зробити для його захисту?

– Я донька провідника Клану, – нявкнула Срібнострумка.

– І це дає тобі владу над батьковими вояками? Ти ж сама ще недавно була новаком!

– Як і ти! – обурено відповіла вона.

– І то правда, – визнав Вогнесерд. – Саме тому я не впевнений, чи зможу оборонити Сіросмуга від гніву його рідного Клану або твого, якщо хтось дізнається про ваші побачення.

Срібнострумка спробувала сердито глянути на нього, але її очі були затуманені почуттями.

– Я не можу не бачити його, – нявкнула вона. Її голос стишився до шепоту. – Я його кохаю.

– Але ж між нашими Кланами і без цього достатньо напруги! – Вогнесерд був занадто лютий, щоб співчувати. – Ми знаємо, що Річковий Клан полює на наших угіддях…

В очах Срібнострумки знову вогнем спалахнув виклик.

– Якби Громовий Клан зрозумів, чому ми це робимо, він би не поскупився на тамтешню здобич!

– І чому ж? – випалив у відповідь Вогнесерд.

– Мій Клан голодує. Кошенята плачуть, бо в матерів немає молока. Старійшини помирають, бо не вистачає здобичі.

Вогнесерд опинився ні в сих ні в тих.

– Але ж ви маєте річку! – заперечив він. – Кожен кіт знав, що Річковому Клану полювати найлегше: у вас і риба з річки, і дичина з поближніх лісів.

– Цього замало. Двоноги забрали наші землі вниз за течією. Вони таборували там цілий зеленлист, поки риби було вдосталь. Коли Двоноги звідти пішли, риби вже майже не було. Та й лісу вони завдали такої шкоди, що тепер хіба коли-неколи натрапиш на гідну дичину.

Вогнесерд перегорів своєю люттю і тепер відчув жалощі. Він міг лише здогадуватися, наскільки серйозне становище Річкового Клану. Вони настільки звикли до свого багатого рибного столу, що зазвичай жирували на річці весь зеленлист і потім легко витримували важкі місяці гололисту. Він по-новому глянув на кішку. Вона не була струнка – вона була худа. Промокла шубка прилипла до її тіла, з-під неї просвічували ребра. І раптом він зрозумів ворожість, із якою Кривозір поставився до плану Синьозірки на останньому Зборищі.

– То ось чому ви не хотіли, щоб Вітряний Клан повертався!

– Кролики не переводяться на торфовищах весь рік, – пояснила Срібнострумка. – І на них ми покладали всі наші надії пережити гололист і не втратити кошенят.

Вона повільно похитала головою, перш ніж знову глянути на Вогнесерда.

– І Сіросмуг це знає? – запитав він.

Срібнострумка кивнула. Вогнесерд глянув на неї, на мить розгубившись. А все ж він не міг допустити, щоб ці почуття заступили йому вояцький кодекс – і його другові також.

– Які б там проблеми не були у вашому Клані, все ж тобі слід припинити зустрічі із Сіросмугом.

– Ні, – задерши підборіддя, відповіла Срібнострумка. Її очі спалахнули. – Як наше кохання може комусь нашкодити?

Вогнесерд і собі глянув на неї. Тоді знову здригнувся, бо краплі дощу нарешті промочили його густу шубку.

Зненацька Срібнострумка зашипіла, так що Вогнесерд аж підстрибнув.

– Тобі пора, наближається патруль.

Вогнесерд почув тихе шарудіння на протилежному березі. Безглуздо та й небезпечно було б залишатися тут на довше. Шарудіння все ближчало. Навіть не попрощавшись, він кинувся у хащі папороті й попрямував додому.

Вогнесерд повернувся до купки здобичі, яку залишив під дубом. Уже на півдорозі додому свіжий запах стежки Двоногів нагадав йому про Принцесу. Він замислився, чи не вистачить часу збігати ще до оселі Двоногів. Хотів дізнатися, чи сестра ще не народила. Але зараз Принцеса, мабуть, надійно захована десь у гнізді Двоногів, а Клан потребував свіжини. Не без докорів сумління Вогнесерд усвідомив, що Сіросмуг у таборі не єдиний, хто був відданий не лише Клану.

На кінчиках його вусів набубнявіли краплини. Він струснув їх і знову кинувся до своєї здобичі.

Коли прибіг на терен, табір уже затих, усі коти поховалися по кублах. Вогнесерд перетнув заболочену галявину і поклав свою здобич на купу. Узявши собі шматок, він попрямував до вояцького кубла. У таку погоду зовсім не хотілося їсти надворі.

Він увійшов до кубла. На превелике його щастя, Сіросмуг уже сопів. Другові б і справді покращало, якби той не гасав лісом у пошуках Срібнострумки.

– Жовтоікла ще не їла, – пролунав із тіней голос Білошторма. – Була надто зайнята. Думаю, вона не відмовиться від тієї мишки, що ти сюди приніс.

Вогнесерд кивнув і знову вийшов надвір. Якщо Жовтоікла була надто зайнята, навіть щоб поїсти, отже, хвороба все розповсюджувалася. Вогнесерд знову пройшовся галявиною, затримавшись тільки, щоб узяти ще одну мишку, перш ніж увійти до тунелю.

У гніздечку з моху, звитому біля хащів папороті на краю галявини, лежало кошеня. Жовтоікла схилилася біля нього, вмовляючи з’їсти трішки трав. Кошеня жалісно сопіло, дивлячись на Жовтоіклу, з носа і кутиків очей у нього текло. Вогнесерд здогадався, що це те саме кошеня з білим кашлюком.

Жовтоікла озирнулась, почувши Вогнесерда.

– Це для мене? – нявкнула вона, дивлячись на мишу в роті вояка. Він кивнув і кинув її на землю. – Дякую. Раз ти вже тут, може хоч ти переконаєш цього малого з’їсти ліки?

Трохи накульгуючи від своєї старої травми плеча, вона рушила до миші та зголодніло накинулася на неї.

Вогнесерд підійшов до кошеняти. Воно глянуло на нього і, відкривши ротик, зайшлося болючим, уривчастим кашлем. Вогнесерд лагідно підштовхнув до нього маленьку зелену травинку.

– Якщо ти хочеш стати вояком, мусиш навчитися ковтати навіть таку гидоту, – нявкнув він. – Перед мандрівкою до Місяцескелі тобі доведеться їсти значно гірші трави.

Кошеня здивовано глянуло на нього напівзаплющеними очима.

– Думай про це як про підготовку, – наполягав Вогнесерд. – Підготовку, щоб стати вояком.

Кошеня витягло голівку і несміливо вкусило шматочок.

Вогнесерд підбадьорливо замуркотів. Жовтоікла підійшла до них.

– Чудово, – вона кивнула головою, і Вогнесерд збагнув, що медикицька хоче з ним поговорити. Він пішов за нею до каменя, в розколині якого вона спала. Дощ досі падав, тож плямисте хутро Жовтоіклої наскрізь промокло, вологий хвіст волочився багнюкою.

– У Синьозірки білий кашлюк, – понуро нявкнула вона.

– Але ж білий кашлюк не надто небезпечний, правда?

Жовтоікла похитала головою.

– Вона дуже швидко заразилася, – нявкнула кицька, – і це дуже складний випадок. – Вогнесерд відчув холодок у животі, пригадавши, як мало життів залишилося у провідниці їхнього Клану. – Я застерігала її триматися подалі від хворих котів, але вона наполягла на тому, щоб їх побачити, – провадила Жовтоікла. – Зараз вона спить у своєму кублі. Із нею Морозошубка.

Страх в очах Жовтоіклої навів Вогнесерда на думку про те, що вона знає правду про життя Синьозірки. Вогнесерд гадав, що він був єдиним котом у таборі, якому провідниця відкрила цю таємницю. Усі інші думали, що вона має в запасі ще три життя, але медикицька, мабуть, інстинктивно відчувала такі речі.

Якщо Синьозірка втратить це життя, у неї зостанеться лише одне.

### Розділ 1б

Дощ не припинявся всю ніч, аж до наступного ранку. Хмари почали розвіюватися ближче до сонцепіку. Галявину оповило понуре, застояне повітря, а Клан усе чекав звісток від своєї провідниці.

Вогнесерд виліз із-під куща ожини під зовнішньою стіною, де зустрів світанок. Тоді негайно вирушив до кубла Синьозірки, що біля Високого Каменя. Зсередини не долинало ні звуку. Озирнувшись, він побачив, як Верболоза несе їжу до ясел. Вона запитально глянула на нього.

Вогнесерд знав, що вона також чекає новин від Синьозірки.

– На жаль, нічого нового, – знизав він плечима.

Вогнесерд дав Попелапці та Орляколапові одноденний відпочинок від тренувань. Зараз він бачив, як ті міряють кроками землю біля свого кубла, явно знуджені. Вогнесерд розумів, що підводить їх, але хотів бути в таборі, поки Синьозірка хворіє. Принаймні поблизу не було Тигрокігтя, щоб критикувати його рішення. Великий воєвода вирушив на досвітнє патрулювання.

Раптом лишайник, який закривав вхід до кубла Синьозірки, хитнувся, і Морозошубка вийшла на терен. Вона промчала галявиною до гнізда Жовтоіклої, а за мить знову з’явилася, тепер у супроводі медикицьки.

Вогнесерд підбіг до кубла Синьозірки за мить після того, як обидві кішки сховалися за навислим над входом лишайником. Він спинився і сів, серце його шалено калатало. Морозошубка визирнула назовні.

– У чому річ? – запитав Вогнесерд.

Морозошубка заплющила очі.

– У неї зелений кашлюк, – холодно повідомила вона. – Стій тут і стеж, щоб ніхто більше не заходив. – І знову сховалася всередині.

Вогнесерд сторопів, відчуваючи, як шок падає на нього мокрим рядном. Зелений кашлюк! Синьозірка справді ризикувала втратити ще одне своє життя.

Гучний крик за межами табору змусив його озирнутися на ялівцевий тунель. Порохолап вибіг на галявину і загальмував біля Вогнесерда.

– Я від Тигрокігтя, – видихнув він. – Маю повідомлення для Синьозірки.

– Вона хвора, – відповів Вогнесерд. – До неї не можна.

Порохолап нетерпляче махнув хвостом.

– Тигрокіготь хоче, щоб вона прийшла до Громошляху. Це нагально.

– А що скоїлося?

Порохолап зиркнув на нього.

– Тигрокіготь відправив мене до Синьозірки, – форкнув він. – А не до кицюні, яка прикидається вояком!

Вогнесерд розлютився і випустив кігті.

– Синьозірка не може піти з табору, – прогарчав він. Тоді прищулив вуха і посунувся так, щоб закрити вхід до кубла.

– Вогнесерд має рацію, – пролунало позаду нього жорстке нявкання Жовтоіклої. Вона саме вийшла із кубла Синьозірки.

Порохолап глянув на медикицьку, раптово знітившись під її помаранчевим поглядом.

– Тигрокіготь знайшов докази присутності вояків Тіньового Клану на наших угіддях, – нявкнув він. – Вони вторглися на нашу територію!

Замість страху за Синьозірку Вогнесерд відчув лють. Як вони насмілилися? Після того, як Громовий Клан допоміг Тіньовому вигнати їхнього провідника, обидва Клани погодилися жити в мирі, аж поки Тіньовий Клан не набереться сил.

Але Жовтоіклу не збентежило повідомлення Порохолапа. Вона повернулася до Вогнесерда.

– Скажи, ти не знаєш, чи десь на землях Двоногів росте котяча м’ята?

– Котяча м’ята? – глухо повторив Вогнесерд.

– Для Синьозірки, – пояснила Жовтоікла. – Я багато повень не використовувала цю траву, але зараз, гадаю, вона може допомогти.

Тепер медикицька повністю захопила його увагу. Вона продовжила:

– У трави м’яке листя і сильний, спокусливий запах…

Вогнесерд перебив:

– Так, я знаю, де її знайти!

Він ніколи не бачив м’яти у лісі, але з тих часів, коли був кошеням, пригадував, що її кущики росли біля оселі його Двоногів.

– Гаразд, – відповіла Жовтоікла. – Мені потрібно м’яти стільки, скільки зможеш принести, і швидко.

– Як щодо Тигрокігтя? – нагадав Порохолап.

– Тигрокіготь хай сам розв’язує свої проблеми! – відрізала вона.

Попелапка, що підглядала за ними з-за пенька, нараз вистрибнула.

– Впораєшся сам? – захоплено нявкнула вона. Вогнесерд кінчиком хвоста негайно подав їй знак мовчати.

Порохолап проігнорував новачку.

– Тіньовий Клан уже, може, на наших землях! – прошипів він.

Попелапка широко розплющила очі, але вчасно прикусила язика. А от Жовтоікла замислилася.

– Де Білошторм? – запитала вона.

– Патрулює Сонячні Скелі з Пісколапкою та Мишошубкою, – відповів Порохолап.

Жовтоікла кивнула.

– Синьозірка хворіє, а Вогнесерд збирає котячу м’яту, тож ми не можемо ризикувати, відсилаючи з табору ще більше вояків. Якщо Тіньовий Клан і справді на наших землях, він може вдарити сюди. Вони робили так і раніше, – похмуро нагадала вона.

– Я не забарюся, – втрутився Вогнесерд. – Відразу опісля можу зустрітися з Тигрокігтем і переказати від нього звістку Синьозірці.

Очі Порохолапа спалахнули.

– Але він хоче, щоб Синьозірка сама побачила докази. Тіньовий Клан залишив рештки свіжини з нашого боку Громошляху!

Жовтоікла втихомирила його, загарчавши.

– Синьозірці не треба бачити докази, – відрізала вона. – Слова її воєводи мало б бути досить.

– Тигрокігтю досить буде знати, що Синьозірка не може прийти, – нявкнув Вогнесерд. – Я передам повідомлення, коли назбираю м’яти. Де він?

– Я сам піду! – кинув Порохолап. – Думаєш, ти кращий вістун, бо вже вояк, а я поки що новак?

Він з ненавистю глянув на Вогнесерда. Але Жовтоікла не мала часу на сварки.

– Клану потрібен буде захист, коли Вогнесерд піде! – зашипіла вона на Порохолапа, прищуливши вуха. – Це для тебе не дуже важливе завдання, ні? То де Тигрокіготь?

– Біля обгорілого ясена, що нависає над Громошляхом, – видушив із себе Порохолап.

– Гаразд, – прогарчала Жовтоікла. – Вогнесерде! Швидко!

Коли рудий вояк уже кинувся до виходу з терену, позаду почулися дрібні кроки.

– Вогнесерде, чекай!

– Назад до кубла, Попелапко, – не озираючись і не збавляючи ходу, нявкнув він.

– Але я можу передати звістку Тигрокігтеві!

Вогнесерд спинився і повернувся до неї.

– Попелапко, якщо тут справді є Тіньові вояки, тобі слід залишитися в таборі.

Попелапка, здавалося, ось-ось заплаче, але у Вогнесерда не було часу перейматися її почуттями.

– Повертайся до свого кубла, – прогарчав він. І, не чекаючи її реакції, повернувся і вибіг геть.

Він промчав крізь Високі Сосни і, не збавляючи темпу, кинувся в підлісок, що підступав до угідь Двоногів. Видершись на живопліт своєї старої домівки, він відчув знайомий запах саду. У пам’яті вихором закружляли спогади, так що на мить у нього аж запаморочилося в голові. Вогнесерд подумав про сонячні пообіддя, коли він грався у цьому садочку іграшками, які йому давали Двонога. Він майже чекав почути шурхіт свого обіду і звуки старого імені кицюні. А тоді подумав про Синьозірку, яка боролася із зеленим кашлюком.

Вогнесерд зістрибнув униз, до саду, і побіг до місця, де колись росла котяча м’ята. Роззявивши рота, він глибоко вдихнув, а тоді полегшено видихнув. Спокусливий запах досі сповнював повітря.

Вогнесерд побіг уздовж грядочки, принюхуючись. Він не бачив котячої м’яти, але з кожною секундою підходив усе ближче і ближче до своєї колишньої оселі. Вогнесерд збавив темп. Запахи його дитинства тепер домішувалися до пахощів м’яти, збиваючи з пантелику.

Вогнесерд потрусив головою, щоб відігнати сторонні запахи, і зосередився на ароматі м’яти. Він заліз під великий кущ, досі промоклий після нічного дощу, і знайшов там запашну траву. Нещодавні заморозки вигубили деяке листя, але навислий кущ захистив достатньо трави для Жовтоіклої. Вогнесерд повідгризав стільки листків, скільки зміг. Їхній аромат солодко сповнював його рот, а все ж він намагався не жувати, хай як йому цього не хотілося. Синьозірці потрібна кожна крапля їхнього дорогоцінного соку.

Набравши повен рот листя, він повернувся і кинувся геть із саду. Кіт перестрибнув огорожу і помчав назад крізь ліс. Легені, здавалося, от-от розірвуться – міцно стиснувши щелепи, щоб не впустити листя, він міг дихати лише носом.

Жовтоікла чекала на нього в ялівцевому тунелі. Вогнесерд поклав котячу м’яту їй до лап і глибоко ковтнув, важко надимаючи боки. Вдячно глянувши на нього, Жовтоікла підібрала листя і кинулася до кубла Синьозірки.

Отак, ковтаючи повітря, Вогнесерд збагнув, що відчуває запах Попелапки у тунелі. Він обнюхав землю. Попелапка пішла з табору навіть після того, як він попередив її про Тіньових вояків?

Вогнесерд кинувся до новацького кубла та устромив туди голову. Орляколап був сам, куняв.

– Де Попелапка? – нявкнув Вогнесерд.

Орляколап підвів заспану голову.

– Та, що?

– Попелапка! Де вона?

– Не знаю, – відповів Орляколап.

Вогнесерд замислився, що робити. У нього не було часу знайти Попелапку, але й казати іншим, що вона зникла, не хотів. «Сіросмуг!» – раптом подумав він. Сіросмуг міг пошукати її, а сам він вирушив би до Тигрокігтя. Вогнесерд кинувся до вояцького кубла і заліз досередини.

Сіросмугове гніздо було порожнє. Вогнесерд розлютився. Де ж це його друг, коли він потрібен? Ну звісно, зі Срібнострумкою! Вогнесерд сердито форкнув. Доведеться Попелапці самій подбати про себе, аж поки він знайде Тигрокігтя і перекаже йому, що Синьозірка хвора.

Вогнесерд кинувся назад ялівцевим тунелем і рушив до Громошляху. Він йшов путівцем угору, на узвишшя, і далі в ліс – увесь цей час у повітрі чувся запах Попелапки. Мабуть, вона рушила цим шляхом. Ну звісно ж! Вона сама пішла до Тигрокігтя! Вогнесердове хутро нашорошилося від хвилювання. Як можна бути такою дурною?

Добігши до Зміїних Скель, Вогнесерд відчув сморід Громошляху і почув гуркіт його потвор.

І тут раптом, на узліссі, залунав пронизливий, високий вереск.

Рудий вояк вибіг із лісу й загальмував на траві, за якою починався Громошлях. Він безпорадно роззирався навсібіч, аж поки побачив дерево, вражене блискавкою. Очевидно, саме тут, за словами Порохолапа, Тигрокіготь хотів зустрітися із Синьозіркою. Але зараз воєвода був іще віддалік і лише поволі наближався до дерева.

Вогнесерд зірвався на біг. Узбіччя тут було зовсім вузеньке, але Вогнесерд не збавляв темпу. Біжучи, він гукнув до Тигрокігтя:

– Ти чув цей крик?

Але його слова потонули в гуркоті потвори, що саме наближалася. Вогнесерд здригнувся, коли вона промчала повз. Дочекавшись, поки її гуркіт стихне, він знову гукнув Тигрокігтя. А тоді помітив щось позаду ясена – темне тільце на вузенькій смужечці трави. Його аж занудило, коли він упізнав, чиє то тіло нерухомо лежало на узбіччі Громошляху. То була Попелапка.

### Розділ 17

Вогнесерд заціпенів від жаху. Ген попереду Тигрокіготь підбіг до тіла і втупився в нього, вражено напруживши свої масивні плечі. Вогнесерд змусив себе підійти. Він обережно витягнув голову і принюхався до шерсті Попелапки. Смерділо Громошляхом. Задня лапа була неприродно викривлена і блищала від крові. Вогнесерда так трусило, що він заледве міг стояти. Тоді він побачив, як її бік надимається. Вона досі ще дихала! Наставник Попелапки глянув на Тигрокігтя, але не здобувся ані на слово – йому відібрало мову від полегшення.

– Жива, – прогарчав воєвода. Він втупив свій бурштиновий погляд у Вогнесерда. – Що вона тут робила?

– Шукала тебе, – прошепотів Вогнесерд.

– Тобто це ти її сюди послав?

У Вогнесерда від здивування аж очі на лоба полізли. Тигрокіготь думав, що він такий дурний?

– Я сказав їй залишатися в таборі! – запротестував він. – Вона сама прийшла. «Бо я так і не навчив її слухатися!» – гірко збагнув він.

Тигрокіготь форкнув:

– Треба забрати її додому.

І він, роззявивши рота, схилився над її маленьким, скорченим тільцем, але Вогнесерд витягнув голову і підхопив свою ученицю за карк, перш ніж Тигрокіготь устиг до неї торкнутися. Він ніс Попелапку крізь ліс так делікатно, як лише міг, її тільце безвольно звисало поміж його передніх лап.

Їх наздогнав Темносмуг.

– Я знову перевірив Зміїні Скелі, Тигрокігтю. Там ані сліду Тіньо… – він затнувся, побачивши Попелапку, що звисала з рота Вогнесерда. – Що сталося?

Вогнесерд не хотів чути відповідь Тигрокігтя. Він кинувся уперед крізь ліс зі своєю дорогоцінною ношею. Він же міг запобігти цьому! Якби тільки Попелапка його послухала, якби тільки він був кращим наставником! Зараз її тіло було понівечене, вона стікала кров’ю, але навіть не пискнула за весь той час, що він її ніс. Її задні лапки проорювали в листі вузеньку стежку, поки Вогнесерд так обережно, як лише міг, ніс її додому.

* * *

Жовтоіклої на галявині не було. Двоє кошенят із білим кашлюком поскручувалися одне біля одного у своєму кубельці та й поснули. Вогнесерд поклав Попелапку на холодну землю, тоді вимостив для неї гніздечко серед орляка, походивши у ньому колом. Закінчивши, він знову лагідно взяв ученицю за карк і поклав досередини.

– Вогнесерде? – нявкнула Жовтоікла.

Тигрокіготь, певно, вже розповів їй про Попелапку. Вогнесерд вискочив із гнізда.

– Ось де вона, – хекнув він, відчуваючи аж якусь слабкість від полегшення при виді медикицьки.

– Дай я гляну, – наказала Жовтоікла. Вона прожогом кинулась повз Вогнесерда і полізла в орляк, до Попелапки. Вогнесерд сів і став чекати.

Нарешті Жовтоікла підвелася.

– Вона дуже тяжко покалічена, – з похмурою впевненістю в очах нявкнула медикицька. – Але, гадаю, я зможу її врятувати.

Надія була малесенька, немов краплинка роси, що збігала його шубкою. Вогнесерд відчув, як ця краплинка на мить спалахнула, поки Жовтоікла не сказала:

– Нічого не обіцятиму.

Вона зазирнула в очі Вогнесердові та промуркотіла:

– Синьозірка дуже хвора, і я нічого не можу для неї зробити. Тепер її доля в лапах Зоряного Клану.

Вогнесерд відчув, як його очі наповнюються слізьми. Він заледве розрізняв обличчя Жовтоіклої, але вона знову до нього заговорила, тепер уже лагідніше:

– Піди посидь із Синьозіркою. Вона ще раніше про тебе запитувала. А я подбаю про Попелапку.

Вогнесерд мовчки кивнув і повернувся геть. Синьозірка була його наставницею, навіть більше, ще з першої їхньої зустрічі між ними існував зв’язок. Але зараз він розривався. Адже йому належить бути із Попелапкою.

Тінь заволокла вихід із тунелю. Тигрокіготь сидів біля кубла Жовтоіклої, як завжди високо задерши голову. Вогнесердові плечі напружилися від люті. Великий вояк що, взагалі не знає почуттів? Зрештою, Попелапка шукала саме його. І заради чого? Вогнесерд там не помітив жодних доказів присутності Тіньового Клану! Не зронивши ані слова, він проминув Тигрокігтя й попрямував до кубла Синьозірки.

Довгохвіст чатував іззовні. Він роззирався навсібіч, але не спробував зупинити Вогнесерда, коли той пройшов крізь лишайники.

Злотоквітка, одна з королев, сиділа всередині. Вогнесерд бачив її очі, що сяяли у півмороці, та бліде хутро Синьозірки, яка згорнулася клубочком у своєму гнізді. Злотоквітка підійшла і лагідно лизнула чоло провідниці, щоб остудити його, ніби мама-киця, що пестить своє кошеня. Вогнесердові заболіло серце, коли він подумав про Попелапку. Чи Морозошубка зараз поруч зі своєю донею?

– Жовтоікла дала їй котячої м’яти і ромену, – муркнула Злотоквітка до Вогнесерда. – Нам залишається лише чекати і дивитися.

Вона встала і мордочкою потерлася об ніс Вогнесерда.

– Ти ж не проти трошки посидіти з нею?

Він кивнув, і Злотоквітка тихенько вийшла з кубла.

Вогнесерд ліг на живіт, простягнувши перед собою лапи, так що вони замалим не торкалися обличчя його провідниці. Він не ворушився, зосередившись на нерухомому тілі Синьозірки. Вона навіть не мала сили кашляти. Крізь темряву Вогнесерд чув, як вона дихає, коротко і поривчасто. Вояк вслухався у цей тремтливий ритм її подихів, поки ніч поволі минала.

Провідниця припинила дихати саме перед світанком. Вогнесерд уже придрімував, коли це збагнув, що в печері все стихло. Із табору також не долинало ні звуку, тільки мертва тиша, ніби весь Клан нараз затамував подих.

Синьозірка лежала нерухомо. Вогнесерд знав, що вона зараз із Зоряним Кланом, виборює своє останнє життя. Він уже бачив, як Синьозірка помирає. Його хутро наїжачилося від якогось аж неприродного умиротворення, яке оповило її тіло, але він нічого не міг заподіяти, тому просто чекав.

І тут провідниця зітхнула.

– Вогнесерде, це ти? – хрипко нявкнула вона.

– Так, Синьозірко, – тихо пробурмотів Вогнесерд. – Я тут.

– Я втратила ще одне життя, – голос Синьозірки був геть слабкий, але від полегшення Вогнесердові захотілося підійти до неї та лизнути між вух, як то робила Злотоквітка. – Якщо я втрачу ще одне, то вже не зможу повернутися.

Вогнесерд ковтнув клубок, що застряг у горлі. Думка про можливу втрату провідниці вразила його болем, але ще більше він боявся втратити наставника і друга.

– Покликати Жовтоіклу?

Синьозірка поволі похитала головою.

– Гарячки вже немає. Мені краще. Просто треба відпочити.

– Чудово, – нявкнув Вогнесерд.

Крізь лишайники почало сочитися світло, поступово вихоплюючи його голову з безсонної ночі.

– Ти, певно, втомлений, – нявкнула Синьозірка. – Іди поспи.

– Так, – Вогнесерд змусив себе підвестися. Лапи від такого тривалого лежання геть закостеніли. – Тобі щось потрібно?

– Ні. Просто перекажи Жовтоіклій, що сталося, – відповіла Синьозірка. – І дякую, що посидів зі мною.

Вогнесерд спробував замуркотіти, але муркотіння застрягло в горлі. Потім ще буде час на слова. І він вийшов надвір крізь лишайники.

Вийшов – і негайно закліпав від сліпучого світла. Уночі сніжило. Вогнесерд зачаровано роззирався. Раніше він ніколи не бачив снігу. Коли він був іще кошеням, Двоноги завжди замикали його всередині й не випускали на холод. Але Вогнесерд чув, як старійшини Клану говорять про сніг. Він кивнув Темносмугові, який замінив Довгохвоста на чатах біля кубла Синьозірки, і ступив у цей дивний порошок. Він був вологий, холодний і гучно хрускотів під лапами.

Тигрокіготь стояв посеред галявини. Сніг досі падав, і пластівці плуталися в густому хутрі вояка, навіть не думаючи танути. Вогнесерд чув, як він командує затулити вхід до ясел листям, щоб не виходило тепло.

– Тоді вирийте яму, до якої ми зможемо складати здобич, – пояснював Громовий воєвода. – Відмежуйте її по краях снігом, а коли наповниться – прикрийте снігом згори. Треба його максимально використати, поки він іще є.

Вояки сновигали повз Тигрокігтя, виконуючи його накази.

– Мишошубко, Довгохвосте! Організуйте мисливські загони. Ми маємо назбирати стільки свіжини, скільки зможемо, перш ніж наша здобич позалягає по норах!

Тут Тигрокіготь помітив Вогнесерда, який саме брів галявиною.

– Вогнесерде, чекай. Гадаю, тобі треба відпочити. Не думаю, щоб із тебе була сьогодні якась користь.

Вогнесерд втупив погляд у темного вояка, відчуваючи, як усередині жовчю закипає лють.

– Спершу я піду до Попелапки, – гарикнув він.

Якусь мить Тигрокіготь дивився йому в очі.

– Як Синьозірка?

Недовіра холодними мурахами пробігла спиною Вогнесерда. Він уже чув, як Синьозірка бреше Тигрокігтеві про те, скільки життів у неї зосталося.

– Я не медикіт, – відповів він. – Звідки мені знати.

Тигрокіготь нетерпляче форкнув, тоді повернувся і далі заходився командувати. Вогнесерд же підійшов до кубла Жовтоіклої, радий уникнути цієї маніакальної метушні у таборі. Його серце почало важко гупати, коли він подумав, у якому стані зараз може бути Попелапка.

– Жовтоікло, – покликав він.

– Цить! – Жовтоікла відійшла від гніздечка Попелапки. – Вона нарешті заснула. У неї видалася важка ніч. Я не могла дати їй макових зернят, щоб полегшити біль, поки вона не оклигала від шоку.

– Але вона житиме? – від полегшення у Вогнесерда затрусилися коліна.

– Через кілька днів побачимо. У неї внутрішні ушкодження і дуже складний перелом задньої лапи.

– Але ж вона зростеться, хіба ні? – відчайдушно благав Вогнесерд. – До новолисту Попелапка зможе тренуватися?

Жовтоікла похитала головою, її жовті очі наповнилися співчуттям.

– Вогнесерде, хай що станеться, але Попелапці ніколи не бути вояком.

Вогнесердові запаморочилося в голові. Його нудило від неспання, а ця страхітлива новина висмоктала рештки сил. Йому довірили зробити з Попелапки вояка. Спогади про церемонію назовництва терзали його гострими шпичаками – захват Попелапки, материнські гордощі Морозошубки…

– Морозошубка знає? – спустошено нявкнув він.

– Так, вона була тут до світанку. Зараз повернулася до ясел – там же ще інші кошенята. Я попрошу когось зі старійшин побути з нею. Їй потрібне тепло.

– Я побуду, – Вогнесерд підійшов до гніздечка, в якому спала Попелапка, і зазирнув досередини. Вона вся смикалася, а забруднені кров’ю боки важко здималися, ніби вона боролася уві сні.

Жовтоікла лагідно торкнула Вогнесерда носом.

– Ти краще йди поспи, – порадила вона. – Залиш Попелапку на мене.

Вогнесерд не зворухнувся.

– Синьозірка втратила ще одне життя, – випалив він.

Жовтоікла на мить остовпіла, а тоді підвела голову до Зоряного Клану. Вона не мовила жодного слова, але Вогнесерд бачив страшний біль у її помаранчевих очах.

– Ти знаєш, правда ж? – промурмотів він.

Жовтоікла опустила голову і глянула йому в очі.

– Що це її останнє життя? Так, я знаю. Медикицька відчуває такі речі.

– А решта Клану зможе це зрозуміти? – запитав Вогнесерд, думаючи про Тигрокігтя.

Жовтоікла примружила очі.

– Ні. У цьому житті вона буде не слабша, аніж у будь-якому іншому.

Вогнесерд вдячно їй підморгнув.

– Ну а зараз, – запитала Жовтоікла, – може, дати тобі макового насіння, щоб краще спалося?

Вогнесерд похитав головою. Частина його прагнула глибокого, легкого сну, який приносило насіння. Але якщо Тигрокіготь мав рацію і Тіньовий Клан справді збирався напасти на кордони Громового Клану, тоді йому не варто притлумлювати чуття. Він може бути потрібен для захисту табору.

* * *

Коли Вогнесерд повернувся до вояцького кубла, Сіросмуг був уже там. Вогнесерд із ним не говорив; його злість на те, що друга не було на місці минулої ночі, й далі тупо саднила всередині. Він мовчки пройшов до свого гнізда, притоптав його і сів умиватися.

Сірий вояк зиркнув на нього.

– То ти повернувся, – це прозвучало різко, наче Сіросмуг хотів сказати ще щось.

Вогнесерд облишив умиватися і подивився на друга.

– Ти намагався віднадити від мене Срібнострумку, – люто зашипів Сіросмуг.

Верболоза, яка доти куняла на протилежному боці кубла, розплющила одне око, а тоді знову заплющила.

Сіросмуг заговорив тихіше.

– Не лізь у це, домовилися? – кинув він. – Я зустрічатимуся з нею, що б ти там не казав.

Вогнесерд форкнув і злісно глянув на свого друга. Його розмова зі Срібнострумкою здавалася тепер такою далекою, що він уже й забув про неї. Але не забув, що Сіросмуга не було поруч, коли той був потрібен йому, аби знайти Попелапку. Вогнесерд люто бухнувся головою на свої брудні лапи і заплющив очі. Попелапка боролася за життя зі своїми травмами, а Синьозірка жила своє дев’яте життя. «Що ж до Сіросмуга, – думав зі злістю Вогнесерд, – то він може робити, що йому заманеться».

### Розділ 18

Коли Вогнесерд прокинувся наступного дня, Сіросмуг уже пішов. Судячи зі світла, що пробивалося крізь гілля, був сонцепік. Він підвівся, досі обтяжений смутком, і висунув голову з кубла. Мабуть, сніжило увесь ранок, бо сніг вкрив землю товстою ковдрою, навпроти виходу виросла снігова купа. Вогнесерд збагнув, що він визирає надвір через снігову стіну, яка сягала йому плеча.

Звичний таборовий гамір затих. Вогнесерд бачив, як Верболоза і Куцохвіст перешіптуються на краєчку галявини. Мишошубка заклопотано торувала собі шлях від купи здобичі, тягнучи за собою кролика. Вона спинилася і чхнула, а тоді пішла далі.

Вогнесерд підняв лапу і поклав її на сніг. Спершу поверхня здавалася твердою, але щойно він трішки натиснув, тоненька кірочка льоду тріснула.

Йому аж перехопило подих, коли лапа занурилася в холодну масу. Вогнесерд почав відпльовуватися, провалившись у сніг по саму морду. Високо задерши голову, щоб обтрусити сніг, він стрибнув уперед, але натомість провалився ще глибше. Панікуючи, вояк почав боротися за свою свободу. Скидалося на те, що він тоне в снігу! Зненацька Вогнесерд відчув під лапами тверду землю. Він дістався краю галявини. Там снігу було лише на одну мишу вглиб, тож Вогнесерд полегшено всівся на землю.

Він трохи напружився, побачивши, як попереду бадьоро пробирається Сіросмуг. Сірого вояка сніг, здається, не обходив: від холоду його захищала густа шубка. На обличчі Сіросмуга читався смуток.

– Ти чув про Синьозірку? – запитав він, наблизившись. – Вона минулої ночі втратила життя через зелений кашлюк.

Вогнесерд нервово смикнув вухами. Адже вчора він міг йому розповісти.

– Знаю, – зітхнув він. – Я був із нею.

– А мені чому не сказав? – вражено нявкнув Сіросмуг.

– Ну ти вчора був не дуже-то люб’язно налаштований, якщо пригадуєш. Знаєш, якби ти так часто не порушував вояцького кодексу, то знав би, що коїться у твоєму рідному Клані, – пирхнув він.

Сіросмуг незручно смикнувся.

– Я щойно бачив Попелапку, – нявкнув він. – Мені її дуже шкода.

– Як вона зараз?

– Поганенько, але Жовтоікла каже, що видряпається, – відповів Сіросмуг.

Вогнесерд стривожено глянув на протилежний кінець галявини і підвівся. Він сам хотів побачити свою новачку.

– Зараз вона спить, – нявкнув Сіросмуг. – Із нею Морозошубка, а Жовтоікла просила їх не турбувати.

Вогнесерд знехотя кивнув. Як він збирався сказати Морозошубці, що то через нього Попелапка побігла на Громошлях? Вогнесерд інстинктивно повернувся до Сіросмуга, шукаючи розради. Але друг уже брів засніженою галявиною до ясел. «Знову до Срібнострумки», – зло подумав Вогнесерд, ховаючи і випускаючи пазурі, поки сірий кіт поволі зникав із поля зору.

Вогнесерд помітив Крапохвістку, найстарішу кицьку в яслах, маму того самого кошеняти з білим кашлюком.

– Тигрокіготь усередині? – запитала вона, вказуючи на вояцьке кубло.

Вогнесерд похитав головою.

– У яслах зелений кашлюк, – нявкнула вона, – уже двоє кошенят Ряболицьої захворіли.

– Зелений кашлюк! – крикнув Вогнесерд, вирваний із думок про свою злість. – Вони помруть?

– Ну, вони можуть. Але з гололистом завжди приходить зелений кашлюк, – делікатно зауважила Крапохвістка.

– Але ж ми можемо якось зарадити! – вигукнув Вогнесерд.

– Жовтоікла зробить усе, що зможе, – відповіла королева. – Але, зрештою, все у лапах Зоряного Клану.

Коли Крапохвістка повернулася і пішла геть до ясел, лють знову заповнила кожну клітинку Вогнесердового тіла. Як Клан може миритися з таким горем? Його охопила потреба піти геть із табору, геть із цього задушливого повітря, яким решта його Клану, здається, вільно дихала.

Вояк підвівся і наосліп кинувся через засніжену галявину, крізь ялівцевий тунель – геть, до лісу. Здивовано зрозумів, що інстинктивно забіг до тренувального гаю. Думка про те, що він мав би зараз навчати Попелапку, була для нього надто нестерпна. І тут він почув голоси Білошторма й Орляколапа. Білошубий вояк, мабуть, повів Орляколапа на тренування, поки Вогнесерд спав. І жоден кіт не тужив за втраченим життям Синьозірки? Вогнесердові стислося горло з жалю, і він знову кинувся вперед, відчайдушно намагаючись опинитися від табору настільки далеко, наскільки була змога.

Нарешті він зупинився біля Високих Сосен, його боки важко здіймалися після бігу крізь сніги. Навколишні тиша і спокій трохи вгамували його. Навіть птахи не співали. Вогнесерд почувався єдиною істотою на світі.

Він гадки не мав, куди прямує, просто брів світ за очі, і ліс утішав його. Поки отак ішов, у його голові трохи прояснилося. Він ніяк не міг допомогти Попелапці, до Сіросмуга не достукатися, але він міг допомогти Жовтоіклій боротися із зеленим кашлюком. Треба було зібрати ще котячої м’яти.

Вогнесерд вирушив до старої домівки, блукаючи в лабіринті ожин попід дібровою, що підступала до самісіньких угідь Двоногів. Він вискочив на дальній кінець живоплоту, збивши з нього в садочок снігову шапку. Та розсипалася м’якою купкою. Вогнесерд зістрибнув у сад. На снігу виднілися сліди, менші, ніж котячі. Тут пробігала білка – мабуть, вишукувала свій сховок із горіхами.

Назбирати удосталь листя із кущика котячої м’яти було хвилинною справою. Він хотів узяти побільше. М’які листочки навряд чи переживуть таку холодну погоду, тож це міг бути останній шанс їх назбирати.

Набравши повен рот листя, Вогнесерд поглянув на дверцята, якими він колись, іще кошеням, користувався. Цікаво, чи його старі домашні досі тут живуть? Вони гарно до нього ставилися. Свій перший гололист він провів у їхньому затишному гніздечку, в теплі й безпеці, без жахів Громошляхів чи зеленого кашлюку.

«Мабуть, запах котячої м’яти вдарив мені в голову», – враз подумав він. Тоді одним стрибком злетів на огорожу. Вогнесерда нервувало те, наскільки зворушують його думки про стару оселю Двоногів. Йому справді хотілося зручностей і передбачуваності життя кицюні? Звісно ні! Вогнесерд відігнав ці думки. Але й повертатися до табору поки що не хотілося.

І тут він подумав про Принцесу.

Вогнесерд побіг уздовж узлісся до тієї частини угідь Двоногів, де був садочок його сестри. Коли її живопліт замаячив попереду, він прокопав сніг до самої землі, прикривши м’яту шаром прілого листя, щоб уберегти її від холоду. Він вискочив на живопліт і покликав Принцесу, все ще важко дихаючи після бігу. Тоді знову зістрибнув до лісу і став чекати відповіді.

Від холоднючого снігу задубіли лапи, поки він невтомно чекав попід дубом. «Мабуть, вона народжує, – повторював собі, – або її замкнули». Але щойно він переконав себе, що сьогодні вони вже не побачаться, одразу ж почув її знайоме нявчання. Глянувши вгору, побачив сестру на живоплоті. Вогнесерд відчув радісне полегшення. Її живіт більше не був роздутий. Очевидно, Принцеса вже народила.

Він вдихнув її запах, коли кицюня підійшла. Цей запах наповнив вояка теплом.

– Ти народила! – нявкнув він.

Принцеса лагідно торкнулася його носа своїм.

– Так, – м’яко нявкнула вона.

– І все гаразд? Із кошенятами все добре?

Принцеса замуркотіла.

– Все гарно. У мене п’ятірко здорових кошенят, – нявкнула вона.

Її очі сяяли щастям. Вогнесерд лизнув її голівку, і вона додала:

– Не очікувала зустріти тебе в таку погоду.

– Я прийшов по котячу м’яту, – пояснив Вогнесерд. – У таборі зелений кашлюк.

Принцеса захвилювалася.

– І багато вас похворіло?

– Поки що троє.

Вогнесерд якусь мить повагався, а тоді сумно додав:

– Наша провідниця вчора втратила ще одне життя.

– Ще одне життя? – луною повторила Принцеса. – Ти про що? Я думала, то просто байки про те, що у кішки дев’ять життів.

– Синьозірці Зоряний Клан подарував дев’ять життів, бо вона провідниця нашого Клану, – пояснив Вогнесерд.

Принцеса благоговійно глянула на нього.

– То це правда!

– Лише у провідників. Усі інші мають тільки одне життя, як ти, як Попелапка… – Вогнесердів голос затремтів.

– Попелапка? – Принцеса, мабуть, відчула скорботу в його голосі.

Вогнесерд зазирнув у її очі, і всі думки, що доти непокоїли його, просто полились рікою.

– Моя учениця, – нявкнув він. – Вчора її збили на Громошляху. – Його голос знову надломився, коли він згадав, як знайшов її скривавлене тіло. – Вона дуже скалічена. Вона ще при смерті. А якщо й виживе, то ніколи не стане вояком.

Принцеса підійшла ближче і притулилась до нього.

– Ти так пишався нею, коли був тут востаннє, – нявкнула вона. – Попелапка здавалася мені такою веселою й енергійною.

– Того взагалі не мало статися, – прогарчав Вогнесерд. – Я повинен був зустрітися з Тигрокігтем. Він хотів бачити Синьозірку, але вона була хвора, тож я пішов замість неї. Та спершу я мав назбирати котячої м’яти, і Попелапка пішла замість мене.

Принцеса стривожено глянула на нього, тож Вогнесерд швиденько додав:

– Я казав їй не ходити. Мабуть, якби я був кращий наставник, вона б мене послухала.

– Я певна, що ти чудовий наставник, – спробувала втішити його Принцеса, але Вогнесерд заледве почув.

– Я гадки не маю, чому Тигрокіготь хотів зустрітися із Синьозіркою в такому небезпечному місці! – кинув він. – Тигрокіготь сказав, що має докази вторгнення Тіньового Клану на наші землі, але коли я прийшов, ними там і не пахло!

– То була пастка? – припустила Принцеса.

Вогнесерд перехопив запитальний погляд своєї сестри і раптом здивувався:

– Чого б то Тигрокіготь хотів зашкодити Попелапці?

– Можливо, не Попелапці. Він же посилав за Синьозіркою, – зауважила Принцеса.

Вогнесердове хутро наїжачилося. Чи можливо, що його сестра має рацію? Воєвода справді покликав Синьозірку до найвужчого узбіччя Громошляху. Але ж навіть Тигрокіготь не здатен на таке… Вогнесерд відігнав цю думку.

– Я н-не знаю, – завагався він. – Зараз усе так заплутано. Навіть Сіросмуг говорить зі мною крізь зуби.

– Чому?

Вогнесерд повів плечима.

– Важко пояснити.

Принцеса вмостилася у снігу поруч із ним, тісно притулившись.

– І просто я зараз почуваюся вигнанцем, – похмуро сказав він. – Нелегко бути іншим.

– Іншим? – Принцеса виглядала спантеличеною.

– Бути народженим кицюнею, коли всі навколо кланонароджені.

– Мені ти здаєшся кланонародженим, – нявкнула Принцеса.

Вогнесерд вдячно їй підморгнув. Вона повела далі:

– Якщо ти нещасний у Клані, то можеш жити зі мною. Я впевнена, мої хатні приглянуть за тобою.

Вогнесерд уявив собі, як це буде – знову жити старим життям кицюні, теплим, вигідним і безпечним. Але він не міг забути, як ще кошеням дивився із садочка Двоногів на хащі, мріючи про життя в лісі. Вітерець, розкуйовдивши його хутро, доніс до нього запах миші. Вогнесерд рішуче похитав головою.

– Дякую, Принцесо, – нявкнув він. – Але зараз я належу Клану. Я не зміг би бути щасливий у гнізді Двоногів. Я б сумував без ароматів лісу, без сну під Срібносмугою, без того, щоб самому полювати собі їжу і ділити її з моїм Кланом.

Очі його сестри спалахнули.

– Яке цікаве життя! – промуркотіла вона. Тоді сором’язливо глянула на свої лапи. – Іноді навіть я дивлюся в ліс і думаю: як воно – жити там?

Вогнесерд замуркотів і підвівся.

– Тоді ти розумієш?

Принцеса кивнула.

– То ти повертаєшся?

– Так, треба віднести котячу м’яту Жовтоіклій, поки вона ще свіжа.

Принцеса потяглася, щоб торкнутися мордочкою його боку.

– Мабуть, мої кошенята достатньо зміцніють, щоб зустрітися з тобою, коли ти прийдеш наступного разу, – нявкнула вона.

Вогнесерд відчув, як животом розливається радісне передчуття.

– Сподіваюся! – нявкнув він.

Коли Вогнесерд уже зібрався йти, Принцеса знову його гукнула:

– Бережися, братику. Я не хочу знову тебе втратити.

– Не втратиш, – пообіцяв Вогнесерд.

* * *

– Гарно придумав, Вогнесерде, – промуркотів Білошторм. Він побачив, як рудий вояк бреде до табору з повним ротом м’яти.

Цілу дорогу додому Вогнесердові текли слинки, і він почав думати, що більше ніколи не зможе навіть бачити котячої м’яти. А все ж він був щасливіший, ніж коли пішов із табору. Його сестра народила здорових кошенят, та й в голові нарешті трошки прояснилося.

Він уже підходив до кубла Жовтоіклої, коли біля нього, ніби з-під землі, вигулькнув Тигрокіготь.

– Ще котяча м’ята? – кіт зміряв його підозріливим поглядом. – А я вже думав, де це ти запропастився. Орляколап може віднести це Жовтоіклій.

Орляколап саме допомагав розчищати сніг.

– Піди до Жовтоіклої та віднеси їй м’яту, – наказав Тигрокіготь новакові. Орляколап кивнув і негайно ж підійшов до вояків.

Вогнесерд кинув листя на землю.

– Я хотів побачити Попелапку, – нявкнув він до Тигрокігтя.

– Пізніше, – прогарчав воєвода. Він зачекав, поки Орляколап підбере м’яту і понесе її до кубла Жовтоіклої. Тоді повернувся назад до Вогнесерда. – Я хочу знати, куди зникає Сіросмуг.

Раптом Вогнесердові стало гаряче під такою густою шерстю.

– Я не знаю, – поглядом на погляд відповів він.

Тигрокіготь втупив у нього свої холодні та ворожі очі.

– Як побачиш друга, – прошипів він, – передай, що його заслано до поваленого дуба.

– Старе кубло Жовтоіклої? – Вогнесерд глянув на плетиво гілок, серед якого жила Жовтоікла, коли тільки прийшла до їхнього табору і вважалася просто вигнанкою з Тіньового Клану. Зараз там був Прудколап, який лежав поруч із темношерстим кошеням Крапохвістки.

– Котів із білим кашлюком відправляють туди, аж поки вони не одужають.

– Але у Сіросмуга звичайна застуда, – заперечив Вогнесерд.

– Застуди вистачить. Він залишиться під поваленим дубом! – повторив Тигрокіготь. – Коти із зеленим кашлюком житимуть біля Жовтоіклої. Це не дасть хворобі поширюватися.

Очі воєводи немилосердно блиснули.

«Цікаво, – подумав Вогнесерд, – чи розглядає він хворобу як прояв слабкості?»

– Це все заради Клану, – додав Тигрокіготь.

– Так, Тигрокігтю. Я перекажу Сіросмугові.

– І тримайся подалі від Синьозірки, – застеріг воєвода.

– Але ж зелений кашлюк полишив її, – зауважив Вогнесерд.

– Я це знаю, але в її кублі досі тхне хворобою. Не можна допустити, щоб іще бодай один вояк заразився. Білошторм каже, що вояки Річкового Клану дуже близько підібралися до табору. А ще сказав, що сьогодні йому довелося тренувати Орляколапа. І я сподіваюся, завтра про це подбаєш ти.

Вогнесерд кивнув.

– А можна мені тепер побачити Попелапку?

Тигрокіготь глянув на нього.

– Не думаю, що Жовтоікла поклала її десь біля котів, хворих на зелений кашлюк, – роздратовано додав Вогнесерд. – І я не захворію.

– То й добре, – погодився Тигрокіготь.

* * *

Вогнесерд перестрів Орляколапа посеред галявини.

– Жовтоікла дуже вдячна тобі за м’яту, – нявкнув новак.

– Гаразд, – відповів Вогнесерд. – До речі, завтра я вчитиму тебе полювати на птахів. Гадаю, ти готовий трішки полазити по деревах.

Орляколап захоплено всміхнувся:

– Звісно! Зустрінемось у тренувальному гаю.

Вогнесерд кивнув і попрямував далі до кубла Жовтоіклої. Просто попереду він побачив бідолашних кошенят Ряболицьої. Вони тихенько лежали у гніздечках, покашлюючи.

Жовтоікла радо привітала Вогнесерда:

– Дякую за м’яту, вона нам знадобиться. Тепер і у Плямошкура зелений кашлюк.

Медикицька показала на ще одне звите гніздечко. Там виднілося лише плямисте хутро старого кота.

– Як Попелапка? – запитав він, зазираючи медикиці за спину.

Жовтоікла зітхнула.

– Вона прокинулася, але ненадовго. Їй у лапу потрапила інфекція. Я все перепробувала, але з цим їй доведеться боротися самотужки.

Вогнесерд зазирнув до гніздечка Попелапки. Маленька сіра киця посмикувалася уві сні, її ушкоджена нога неприродно вигиналася вбік. Вогнесерд здригнувся, раптом злякавшись, що вона могла вже заздалегідь програти цей бій. Він повернувся до Жовтоіклої, шукаючи розради, але медикицька і сама сиділа, понуривши голову. Вона здавалася виснаженою.

– Як гадаєш, Плямолистка змогла б врятувати цих котів? – несподівано запитала вона, підводячи голову.

Вогнесерд здригнувся. Він і досі відчував присутність Плямолистки на цій галявині. Пригадав, як вона опікувалася раною на плечі Круколапа після битви з Річковим Кланом, як дбайливо радила допомагати Жовтоіклій, коли стара кицька тільки-но з’явилася в таборі Громового Клану. Тоді він глянув на Жовтоіклу і на її похилені під вагою досвіду плечі.

– Я впевнений, що Плямолистка робила б усе так само, – сказав він.

Одне з кошенят пискнуло, і Жовтоікла стрепенулася. Коли вона проходила повз, Вогнесерд нахилився вперед і лагідно ткнувся в неї своєю мордочкою. Вона вдячно повела плечем. Тоді, безмежно засмучений, він повернувся і вийшов із тунелю.

Біля виходу з’явилася Морозошубка. Вона, певно, йшла побачити Попелапку. Підійшовши до королеви, Вогнесерд підвів голову і зазирнув у її сині очі. Від скорботи, яка так і світилася в них, його серце болісно стиснулося.

– Морозошубко! – почав він.

Королева спинилася.

– Мені… дуже шкода, пробач, – голос Вогнесерда затремтів.

Морозошубка збентежилася.

– За що?

– Я мав не пустити її на Громошлях.

Морозошубка знову глянула на нього, але на її обличчі не було нічого, крім глибокого смутку.

– Я не звинувачую тебе, Вогнесерде, – промурмотіла вона. Тоді опустила голову і поспішила до своєї доні.

* * *

Сіросмуг уже повернувся і зараз саме жував мишу під кущем кропиви.

Вогнесерд підійшов до нього.

– Тигрокіготь каже, що тебе заслано до поваленого дуба, разом із хворими на білий кашлюк, – нявкнув він і зі злістю згадав, як воєвода допитував його про друга.

– Не дочекається, – радісно відповів Сіросмуг. – Мені вже краще. Сьогодні Жовтоікла остаточно зняла мене зі свого обліку.

Вогнесерд придивився до друга. Його очі яскраво блищали, а на носі присохла лише малопомітна кірочка. Колись Вогнесерд неодмінно б дражнив друга через схожість із Носошморгом, медикотом Тіньового Клану. Зараз же він лише випалив:

– Тигрокіготь помітив, що ти зникаєш. Тобі слід бути обережнішим. Чому ти не можеш припинити свої зустрічі із Срібнострумкою, принаймні поки що?

Сіросмуг перестав жувати і люто глянув назад на Вогнесерда.

– А чому ти не можеш не сувати носа у чужі справи?

Вогнесерд заплющив очі й розчаровано пирхнув. Чи зможе він коли-небудь достукатися до свого друга? А тоді подумав, чи це його взагалі ще цікавить. Зрештою, Сіросмуг Попелапкою не переймався.

У Вогнесерда забуркотіло в животі – він зголоднів. Варто було й собі поїсти. Він узяв горобця з купи здобичі й пішов до найдальшого закутка табору, щоб поїсти на самоті. Всівшись, Вогнесерд подумав про Принцесу, таку далеку у своєму угідді Двоногів, та її новонароджених кошенят. Самотній і стривожений, він втупився у галявину, понад усе прагнучи знову побачити сестру.

### Розділ 19

Наступні кілька днів Вогнесерд насилу переборював бажання зустрітися із Принцесою. Від цього прагнення – побути з її кошенятами, із сім’єю – він навіть почав почуватися незручно. Тож і намагався відволікатися полюванням у засніжених лісах, поповнюючи запаси Клану.

Того дня Вогнесерд дуже вдало пополював, і коли сонце ще тільки почало хилитися за дерева, уже повертався до табору із двома мишами і зябликом. Мишей він закопав у сніговій комірчині, а зяблика взяв собі на вечерю.

Не встиг Вогнесерд доїсти, як помітив Білошторма, що прямував до нього.

– Завтра візьмеш Пісколапку на досвітній патруль, – нявкнув великий білий вояк. – Запахи Тіньового Клану сьогодні знайшли аж біля Совиного Дерева.

– Тіньового Клану? – насторожено перепитав Вогнесерд.

Мабуть, Тигрокіготь таки справді знайшов докази вторгнення. Тоді він дещо згадав:

– Тигрокіготь наказав мені завтра повести Орляколапа на тренування.

– А хіба Сіросмугові не покращало? – запитав Білошторм. – Він може повести Орляколапа.

«Ну звісно ж!» – подумав Вогнесерд. Можливо, тренування з учнем хоча б раз стримає Сіросмуга від побачень зі Срібнострумкою. Але це означало, що йому доведеться піти в патруль із Пісколапкою. А Вогнесерд не міг не думати про те, як люто зиркнула на нього Пісколапка, коли він утрутився в її бійку з вояком Річкового Клану.

– Лише ми удвох? – запитав він.

Білошторм здивовано подивився на нього.

– Пісколапка вже майже войовниця, та й ти про себе можеш подбати, – відповів він.

Білошторм неправильно зрозумів хвилювання Вогнесерда. Він не боявся нападу ворожих котів; він боявся, що Пісколапка ненавидить його так само сильно, як і Порохолап. Але білому вояку Вогнесерд про це не сказав.

– А Пісколапка знає?

– Можеш їй сам сказати, – нявкнув Білошторм.

Вогнесерд смикнув вухами. Він не думав, що Пісколапка буде стрибати на радощах від перспективи спільного з ним патрулювання, однак не сперечався.

Білошторм коротко кивнув і пішов до вояцького кубла. А Вогнесерд рушив до Пісколапки, яка сиділа віддалік в оточенні інших новаків.

– Пісколапко, – насилу нявкнув Вогнесерд, – Білошторм хоче, щоб ми з тобою удвох заступили на досвітній патруль.

Він очікував неприязного шипіння, але Пісколапка, заледве глянувши на нього, нявкнула:

– Гаразд.

Навіть Порохолап зачудувався з того.

– Гараааазд, – трохи спантеличений, відлунням протягнув Вогнесерд. – Тоді зустрінемося на світанку.

– На світанку, – погодилася Пісколапка.

Вогнесерд вирішив поділитися добрими новинами про неочікувану приязнь Пісколапки із Сіросмугом. Для них це міг бути шанс знову почати спілкуватися. Сіросмуг саме ділився язиками із Вітрогоном біля куща кропиви.

– Привіт, – нявкнув Вітрогон, коли Вогнесерд наблизився.

– Привіт, – Вогнесерд глянув на Сіросмуга.

Але його друг відвернув голову і прикинувся, що розглядає таборову стіну. Серце Вогнесерда стиснулося від болю. Він понурив голову і повернувся назад до гнізда. Не міг дочекатися, щоб нарешті піти в патруль і забратися з табору подалі.

* * *

Коли Вогнесерд вийшов зі свого кубла наступного ранку, небо над його головою щойно взялося блідо-рожевою загравою.

Пісколапка чекала на виході з ялівцевого тунелю.

– Ем, привіт, – нявкнув Вогнесерд, почуваючись трохи ніяково.

– Привіт, – тихенько відповіла Пісколапка.

Вогнесерд сів на землю.

– Почекаймо повернення нічного патруля, – запропонував він.

Отак вони мовчки сиділи, аж поки не почули знайоме шарудіння кущів, яке звістувало про повернення Білошторма, Мишошубки і Довгохвоста.

– Є сліди Тіньового Клану? – запитав Вогнесерд.

– У кількох місцях ми точно познаходили їхні запахи, – понуро відповів Білошторм.

– І це дивно, – насупившись, відповіла Мишошубка. – Увесь час ті самі запахи. Мабуть, Тіньовий Клан щоразу посилає тих самих вояків.

– А ви краще перевірте кордони Річкового Клану, – запропонував Білошторм. – У нас не було нагоди перевірити все ще й там. Будьте обережні, пам’ятайте, що ви не маєте починати бійку. Ви просто шукаєте докази того, що вони знову полюють на наших землях.

– Так, Білошторме, – нявкнув Вогнесерд. Пісколапка шанобливо кивнула.

Вогнесерд пішов уперед.

– Почнемо біля Чотиридерева і пройдемо уздовж кордону до Високих Сосен, – нявкнув він, коли вони видряпувалися на притаборове узвишшя.

– Добрий план, – відповіла Пісколапка. – Я ще не бачила засніженого Чотиридерева.

Вогнесерд намагався почути сарказм у її голосі, але вона, здається, говорила щиро.

Невдовзі Громовий патруль вийшов на узвишшя.

– Куди тепер? – вирішив перевірити її Вогнесерд.

– Ти думаєш, я не знаю дороги до Чотиридерева? – обурилася Пісколапка.

Вогнесерд уже встиг пошкодувати про свою поведінку наставника, коли це помітив веселі іскорки в її очах. Не кажучи ні слова, вона чкурнула до лісу, а Вогнесерд кинувся за нею.

Було неймовірно знову мчати лісом поруч із іншим котом. Слід визнати, Пісколапка дуже прудка. Випереджаючи його на добрих дві лисиці, вона вистрибнула на пеньок і зненацька зникла.

Вогнесерд побіг за нею, здолавши дерево єдиним стрибком. Коли він приземлився потойбіч, щось ударило його ззаду. Він запоров носом у сніг, перекинувся через себе і підвівся на лапи.

На нього дивилася Пісколапка, її вуса посмикувалися від сміху.

– Несподіванка!

Вогнесерд грайливо зашипів і стрибонув на неї. Його вразила сила Пісколапки, але він мав перевагу в розмірі. Коли ж він нарешті повалив її у сніг, вона запротестувала:

– Ану злізь із мене, ведмедю!

– Добре, добре, – нявкнув Вогнесерд, відпускаючи її. – Але ти сама напросилася!

Пісколапка всілася, запорошена білим снігом з ніг до голови.

– Ти так виглядаєш, ніби не втік від снігової бурі! – нявкнула вона.

– Ти теж, – вони обоє заходилися струшувати з хутра снігові пластівці.

– Нам варто вирушати, – нявкнув Вогнесерд.

Так пліч-о-пліч вони бігли аж до Чотиридерева. Коли нарешті дісталися верхівки схилу, з якого було видно долину, небо стало молочно-блакитним. Бліде сонце осявало засніжену лощовину. Унизу височіли чотири голі дуби, побілілі від снігу.

Пісколапка дивилася на них широко розплющеними очима. Вогнесерд, зворушений її ентузіазмом, чекав, поки вона відвернеться.

– Не думала, що сніг так сильно все змінює, – нявкнула вона, вирушаючи уздовж кордону Річкового Клану до річки. Вогнесерд, погоджуючись, кивнув.

Збавивши ходу, вони мовчки пройшли уздовж лінії міток, принюхуючись до будь-яких свіжих запахів Річкового Клану зі свого боку річки. Щокілька дерев Вогнесерд зупинявся, щоб залишити нову мітку Громового Клану.

Нараз Пісколапка завмерла.

– Як щодо перекусити? – прошепотіла вона.

Вогнесерд кивнув. Новачка припала до землі у мисливській стійці й рушила крізь сніг, крок за кроком. Вогнесерд простежив за її поглядом і побачив невеличкого кролика, який стрибав собі серед ожин. Коротко шикнувши, Пісколапка стрибонула в ожину, миттю схопивши кролика передньою лапою. Одним коротким рухом вона підтягнула його до себе.

Вогнесерд підвівся.

– Чудові влови, Пісколапко!

Новачка, здається, втішилася його словами. Вона кинула ще теплу свіжину на землю.

– Поділимося?

– Дякую!

– Це одна з найкращих речей у патрулях, – зауважила Пісколапка, відриваючись від трапези.

– Яка? – запитав Вогнесерд.

– Можеш сам їсти те, що спіймав, а не нести до Клану, – відповіла Пісколапка. – Уже й не знаю, зі скількох мисливських виправ я поверталася голодною!

Вогнесерд радісно замуркотів.

Вони вирушили вперед і, обігнувши Сонячні Скелі, знову заглибилися до лісу, тримаючись межі з Річковим Кланом. Коли коти вийшли на верхівку порослого орляком схилу над річкою, Вогнесерд подумки помолився Зоряному Кланові, щоб вони не перестріли тут Сіросмуга.

– Глянь! – раптом нявкнула Пісколапка. Її тіло завмерло від захвату. – Річка замерзла.

Вогнесерд похолов, пригадавши, що ці самі слова він чув від Попелапки перед тією пригодою із Сіросмугом.

– Ми не підемо вниз подивитися! – твердо нявкнув він.

– І не треба. Звідси теж усе видно. Коли повернемося – розповімо Клану.

– Нащо? – Вогнесерд не міг збагнути її захват.

– Тепер наші патрулі зможуть переходити річку! – нявкнула Пісколапка. – Можемо вторгнутися на землі Річкового Клану та вкрасти здобич, яку вони позабирали у нас.

Вогнесерд відчув на спині неприємний холодок. Що про це подумає Сіросмуг? Та чи зміг би і сам Вогнесерд присилувати себе до бою зі зголоднілим Річковим Кланом?

Пісколапка нетерпляче обійшла його.

– Ти йдеш?

– Так, – із важким відчуттям відповів Вогнесерд і кинувся услід за Пісколапкою крізь ліс, назад до табору.

Він наздогнав її перед тунелем, крізь який вона пробралася саме перед ним. Тигрокіготь спостерігав, як вони обоє зупиняються на галявині.

Вогнесерд почув шум позаду себе. Крізь вхід до табору пробиралися Сіросмуг із Орляколапом.

Із Високого Каменя пролунало:

– Вогнесерде, Пісколапко, як ваше патрулювання?

Вогнесерд відчув хвилю невимовного полегшення, побачивши Синьозірку, нарешті схожу на саму себе. Вона сиділа там із високо піднятою головою, оповивши хвостом передні лапи.

Пісколапка підбігла до Високого Каменя.

– Річка замерзла, – випалила вона. – Тепер ми можемо легко її перейти!

Синьозірка замислено глянула на новачку. Вогнесерд здригнувся, побачивши, як заблищали очі провідниці після слів про замерзлу річку.

– Дякую, Пісколапко, – нявкнула вона.

Вогнесерд підійшов і зашепотів Пісколапці на вухо:

– Ходімо, розкажемо іншим.

Йому здавалося, що Синьозірка захоче обговорити питання замерзлої річки зі старшими вояками. Пісколапка з розумінням поглянула на нього, і вони рушили на середину табору.

– Це був просто чудовий день! – нявкнула вона. Вогнесерд лише кивнув і стривожено глянув на Сіросмуга.

– Здається, ви двоє там розважилися! – виліз зі свого кубла Порохолап. – Утопили ще одного Річкового кота, ні? – вищирився він до Вогнесерда.

Порохолап очікувально глянув на Пісколапку. Він чекав, поки вона з ним погодиться, як завжди, але Пісколапка навіть не слухала. Вогнесерд відчув невеличке задоволення від роздратованого виразу його обличчя, коли вона безгучно нявкнула:

– Ми з’ясували, що річка замерзла. Гадаю, Синьозірка планує виправу на їхні угіддя!

У ту ж мить із Високого Каменя залунав клич провідниці, і Клан почав збиратися на терені. Сонце саме досягнуло піку, що під час гололисту означало – заледве вибилося понад кронами.

– Пісколапка з Вогнесердом принесли гарні новини. Річка замерзла, – оголосила Синьозірка. – Ми скористаємося цією нагодою, щоб спорядити виправу на мисливські угіддя Річкового Клану. Наші вояки вистежать один із їхніх патрулів і так натякнуть їм не красти у нас здобич, що вони ще довго пам’ятатимуть!

Вогнесерд здригнувся, пригадавши, що Срібнострумка розповіла йому про голод у їхньому Клані. А навколо нього інші коти зраділо кричали. Вогнесерд уже багато повень не бачив у Громовому Клані такого захвату.

– Тигрокігтю! – перекричала гамір Синьозірка. – Наші вояки готові до виправи на територію Річкового Клану?

Тигрокіготь кивнув.

– Пречудово, – Синьозірка підняла хвоста. – Тоді вирушаємо на заході сонця.

Клан радісно завив. Вогнесерд напружився. Синьозірка також збирається піти? Але ж вона, звісно, не ризикуватиме своїм останнім життям у прикордонній сутичці?

Вогнесерд озирнувся на Сіросмуга. Той витріщився на Високий Камінь, нервово помахуючи хвостом. Коли крики затихли, він подав голос:

– Але сьогодні потепліло. У відлигу буде надто небезпечно переходити кригу.

Вогнесерд затамував подих. Погляди котів Клану були прикуті до Сіросмуга.

Тигрокіготь теж витріщився на сірого вояка, в його бурштинових очах читалося здивування.

– Щось ти незвично байдужий до бою, – поволі нявкнув воєвода.

Темносмуг, витягнувши шию, і собі додав:

– Так, Сіросмуже, ти ж не боїшся тих блохастиків із Річкового Клану, правда?

Сіросмуг незручно зачовгав, розуміючи, що Клан чекає відповіді.

– Здається, він боїться! – прошипів Порохолап, що саме сів біля Пісколапки.

Вогнесерд люто махнув хвостом, але спромігся втримати себе в лапах і озвався:

– Так, боїться намочити лапи! Сіросмуг уже раз провалився під кригу цього гололисту, і не думаю, що йому хочеться ще.

Уся напруга Клану миттю розлилася у невимушене муркотіння. Сіросмуг, прищуливши вуха, втупився в землю. І тільки Тигрокіготь і досі дивився на нього з підозрою.

Синьозірка зачекала, щоб муркотіння затихло, і продовжила:

– Я повинна обговорити виправу зі своїми старшими вояками.

Із цими словами вона зістрибнула з Високого Каменя і легко приземлилась. Навіть не вірилося, що лише кілька днів тому вона ледве боролася за життя. Тигрокіготь, Білошторм і Верболоза пішли за нею до кубла, а решта Клану розбилася на групки, щоб обговорити майбутню атаку.

– Гадаю, ти чекаєш подяки за те, що принизив мене! – люто прошипів Вогнесердові на вухо Сіросмуг.

– Зовсім ні. Але ти міг би подякувати хоч за те, що я тебе прикриваю! – він кинувся до краю галявини, наїжачившись від люті.

Пісколапка підбігла до нього.

– Саме час показати цим Річковим котам, що не можна полювати на наших землях, коли заманеться, – з яскравими іскорками в очах нявкнула вона.

– Так, я теж так вважаю, – відсутньо відповів Вогнесерд.

Він не міг відвести погляду від Сіросмуга. Йому просто здавалося чи сірий вояк справді потихеньку задкував до ясел? Сіросмуг планував вислизнути з табору, щоб застерегти Срібнострумку?

Вогнесерд поволі підвівся і побрів до ясел. Сіросмуг помітив, що той наближається, та перш ніж хтось із них устиг заговорити, знову взяла слово Синьозірка. Вогнесерд завмер на місці, але очей із Сіросмуга не зводив.

– Верболоза погоджується із Сіросмугом, – оголосила Синьозірка. – Насувається відлига.

Сіросмуг підвів голову і вороже глянув на Вогнесерда, але тому було байдуже. Синьозірка збиралася скасувати виправу! Тепер Сіросмугові не доведеться вибирати поміж Кланом і Срібнострумкою, а Вогнесердові – долучатися до виправи проти Клану, який і так страждає.

Але провідниця ще не закінчила.

– Тож ми виступаємо негайно!

Вогнесерд глянув убік. Вираз тріумфу на обличчі Сіросмуга змінився непідробним жахом.

Синьозірка повела далі:

– Ми залишимо гурт вояків тут, для захисту табору. Не можна забувати про загрозу від Тіньового Клану. П’яти вояків вистачить для виправи. Я зостануся тут.

«Гаразд, – подумав Вогнесерд. – Принаймні вона не планувала ризикувати своїм останнім життям».

– Виправу очолить Тигрокіготь. Темносмуг, Верболоза і Довгохвіст вирушать із ним. Є одне вільне місце.

– Можна я? – випалив Вогнесерд.

Хай як важко було йому на серці від того, що доведеться нападати на голодних Річкових котів, але тепер Сіросмугові принаймні не треба було обирати.

– Дякую, Вогнесерде. Так, ти можеш приєднатися до патруля.

Синьозірку явно потішив такий запал її колишнього новака. Тигрокіготь не видавався настільки ж щасливим. Він примружив очі, дивлячись на Вогнесерда із неприхованою підозрою.

– Не можна втрачати ні секунди, – крикнула Синьозірка. – Я вже відчуваю запах теплих вітрів. Тигрокіготь розповість вам плани дорогою. Ідіть!

Темносмуг, Довгохвіст і Верболоза кинулись услід за Тигрокігтем. Вогнесерд намагався не відставати від них, біжучи крізь ялівцевий тунель та вгору крутосхилом, до угідь Річкового Клану.

Вони промчали повз Сонячні Скелі й досягли ворожих кордонів, коли сонце тільки-но почало хилитися до лісу. Вогнесерд принюхався. Сіросмуг і Верболоза мали рацію, він теж відчував теплі вітри, а над верхівками дерев уже купчилися дощові хмари.

Коли коти збігли униз схилом, до річки, Вогнесерд гостро відчув гіркоту на серці. У його вухах відлунила сповнена відчаю історія Срібнострумки, і зараз він марно намагався відігнати від себе співчуття.

Вояки Громового Клану вибігли з орляка і загальмували на березі річки. Видовище, яке відкрилося їхнім очам, принесло Вогнесердові невимовне полегшення. Блискуче укривало криги, яке допіру вони бачили із Пісколапкою, скресло, перетворившись на бистрину крижаної чорної води.

### Розділ 20

Тигрокіготь повернувся до вояків, його бліді очі палали розчаруванням.

– Доведеться зачекати, – прошипів він.

Патруль повернувся і побрів додому. Вогнесерд про себе помолився, дякуючи Зоряному Клану. Але тепер він ніколи не дізнається, чи вдалося б йому витримати виправу. Він не довіряв не лише Сіросмугові – він навіть більше не довіряв самому собі.

Вогнесерд мовчав усю дорогу додому. Час від часу він помічав, як Тигрокіготь позирає на нього через своє масивне буре плече. Це була повільна подорож. Світло короткого дня гололисту поволі тьмяніло і вже майже зникло, коли коти вийшли на крутосхил. Вогнесерд зачекав, поки спустяться всі інші вояки. Коли він нарешті увійшов на терен, Тигрокіготь уже пояснював розчарованому Клану, що річка скресла.

Вогнесерд обійшов галявину межею, визираючи Сіросмуга. Йому потрібно було знати, чи, бува, його друг знову не вислизнув. Він інстинктивно рушив до ясел. Коли підійшов уже майже впритул до куща ожини, почув знайоме нявчання.

– Вогнесерде!

Вогнесерд відчув, як десь усередині зажевріла надія. Можливо, Сіросмуг таки був йому вдячний за те, що він зайняв останнє місце у патрулі нападників? Він рушив за голосом свого товариша в тіні позаду ясел.

Вогнесерд тихенько нявкнув у темряву, але ніде не міг побачити Сіросмуга. І тут зненацька щось потужно вдарило його в бік, збивши з лап. Вогнесерд повернувся, насторожившись. У напівтемряві вимальовувалися обриси Сіросмуга в бойовій стійці.

Сіросмуг знову стрибнув. Вогнесерд позадкував – і саме вчасно, бо сіра лапа вояка просвистіла там, де ще секунду тому було його вухо.

– Ти що робиш? – пролепетав Вогнесерд.

Сіросмуг прищулив вуха і зашипів:

– Ти мені не довіряєш! Ти подумав, що я зраджу Громовий Клан!

Він замірився для ще одного удару і цього разу таки зачепив краєчок Вогнесердового вуха.

Від рани всім тілом Вогнесерда шугнули біль і лють.

– Я лише хотів позбавити тебе необхідності обирати! – кинув він. – Хоч я таки не певен, якому Клану ти зараз відданий.

Сіросмуг налетів на нього і поклав на лопатки. Двоє котів билися, випустивши кігті.

– Я сам обираю за себе, – прохрипів Сіросмуг.

Вогнесерд вирвався й осідлав Сіросмуга.

– Я намагався тебе захистити.

– А мені не потрібен захист!

Засліплений люттю, Вогнесерд впився кігтями в Сіросмуга, але той перекинув його через себе, і вони разом викотилися з-поза ясел.

Коти порозбігалися з терену, тікаючи від двох молодих вояків, які насувалися просто на них. Вогнесерд заверещав від люті, коли Сіросмуг вкусив його задню лапу. Він вдарив кігтями і розпанахав Сіросмугові шкіру над оком. Той відповів на удар, розпластавшись на землі та вчепившись зубами в його передню лапу.

– Припиніть це, зараз же!

Від суворого крику Синьозірки обоє котів завмерли. Вогнесерд відпустив супротивника і, повискуючи від болю, відповз убік. Сіросмуг позадкував, наїжачивши хутро. Краєм ока Вогнесерд помітив Тигрокігтя, який навіть не приховував свого задоволення і вищирився, закопиливши верхню губу та оголивши зуби.

– Вогнесерде, я чекаю на тебе у своєму кублі, негайно! – загарчала Синьозірка, її блакитні очі палали. – Сіросмуже, марш до свого гнізда, і щоб носа звідти не потикав!

Інші коти з Клану розтанули в тінях. Вогнесерд вирушив услід за Синьозіркою до її кубла. Він тупо дивився в землю, почуваючись виснаженим і збентеженим.

Синьозірка сіла на піщану долівку і, ніби не вірячи своїм очам, подивилася на Вогнесерда. Тоді люто нявкнула:

– І як це розуміти?

Вогнесерд похитав головою. Яким би лютим він не був, все ж не міг виказати таємницю свого друга.

Синьозірка заплющила очі та глибоко вдихнула.

– Я розумію, що в таборі зараз бушують пристрасті. Але я ніколи не очікувала побачити, як ви із Сіросмугом б’єтеся. Тебе поранено?

Вогнесерд відчував, як ниють його вухо і задня лапа, але повів плечима і промурмотів:

– Ні.

– І ти нічого не хочеш мені пояснити?

Вогнесерд глянув їй у вічі так спокійно, як тільки міг.

– Пробач, Синьозірко. Я не можу пояснити.

«Принаймні це правда», – подумав він.

– Що ж, добре, – нарешті нявкнула Синьозірка. – Ви двоє самі з цим розберетеся. У Клану зараз нелегкі часи, тож я не терпітиму ще й міжусобиць. Ти мене зрозумів?

– Так, Синьозірко, – відповів Вогнесерд. – Можна мені йти?

Синьозірка кивнула, тож Вогнесерд повернувся і вислизнув із її кубла. Він знав, що підвів свою наставницю. Але й розповісти їй усе, як було, теж не міг. Коли Вогнесерд востаннє так зробив, розповівши про Круколапові звинувачення стосовно Тигрокігтя, вона йому не повірила. А якби цього разу повірила, то Вогнесерд би зрадив свого друга.

Відчуваючи нудоту від хвилювання, Вогнесерд прокрався галявиною і заліз до вояцького кубла. Він вмостився у гніздечку біля Сіросмуга і скрутився клубком. Так і лежав, не ворушачись, щоб не потривожити Сіросмуга, аж поки його, зрештою, зморив сон.

* * *

Наступного дня Вогнесерд прокинувся рано-вранці. Сонце ще й не зійшло, і табір був геть порожній, коли він вирушив до кубла Жовтоіклої. Йому хотілося побачити Попелапку.

Жовтоікла ще спала, згорнувшись клубочком побіля хворих кошенят Ряболицьої. Вони тихенько попискували у гніздечках, не розплющуючи очей. Медикицька гучно хропіла. Вогнесерд не хотів її будити, тож тихенько підкрався до гнізда Попелапки і зазирнув усередину.

Маленька сіренька киця також спала. На її шерсті більше не було крові. Вогнесерд замислився: змила вона її сама чи її почистила Жовтоікла? Вогнесерд припав до землі біля Попелапки і спостерігав, як вона дихає. Було щось заспокійливе в тому, як її боки здіймалися та опадали. Зараз вона виглядала цілком умиротвореною, значно спокійнішою, аніж коли він бачив її востаннє.

Наставник сидів біля своєї учениці, аж поки проміння світанку не просіялося крізь папороть. Клан почав прокидатися. Вогнесерд підвівся, а тоді схилився до Попелапки і лагідно торкнувся її своїм носом.

Коли він уже зібрався піти, Жовтоікла потягнулася і розплющила очі.

– Вогнесерде?

– Я прийшов побачити Попелапку, – прошепотів він.

– Їй кращає, – підводячись, нявкнула медикицька.

Вогнесерд полегшено зітхнув.

– Дякую, Жовтоікло.

Коли він вийшов на галявину, Тигрокіготь саме звертався до гурту вояків і новаків. Воєвода одразу ж помітив Вогнесерда.

– Це дуже мило з твого боку – вийти у світ, – прогарчав він. – Сіросмуг щойно теж до нас приєднався. А допіру саме перекинувся слівцем із Синьозіркою.

Вогнесерд зиркнув на свого друга, але Сіросмуг стояв, втупившись у землю. Інші вояки мовчки спостерігали, як Вогнесерд підбіг уперед і сів поруч із Пісколапкою.

– Поки триває відлига, ліси кишітимуть здобиччю, – нявкнув Тигрокіготь. – Для нас це хороша нагода наловити стільки, скільки зможемо.

– Але в нас у сніговій коморі досі є свіжина, – нявкнув Порохолап.

– Яка скоро стане воронячим їдлом, – пояснив Тигрокіготь. – Зараз треба цінувати кожну можливість пополювати. Гололист триватиме, здобич знову зникне, а та, що залишиться, буде надто худою.

Вояки закивали, погоджуючись.

– Довгохвосте, – Тигрокіготь перевів свій погляд на світлого вояка, – організуй мисливські групи.

Довгохвіст кивнув, а Тигрокіготь підвівся і попрямував до кубла Синьозірки. Вогнесерд спостерігав, як той зникає за завісою лишайників, і все думав: чи не будуть провідниця з воєводою обговорювати їхню із Сіросмугом бійку?

Голос Довгохвоста розігнав його думки:

– Вогнесерде! Ви з Пісколапкою можете приєднатися до Мишошубки. Сіросмуг піде з Білоштормом і Орляколапом. Мабуть, краще не ставити вас в одну групу.

Вояки здивовано замуркотіли, а Вогнесерд люто примружив очі. Він втішав себе, розглядаючи шрам, який він зоставив на вусі Довгохвоста у перший свій день у таборі, коли цей нахабний вояк почав знущатися з нього.

– Гарна вчора була бійка, – прохрипіла позаду Мишошубка, лукаво дивлячись на нього. – Вона майже компенсувала нам відсутність битви.

Вогнесерд спохмурнів, коли Порохолап додав:

– Ага! Гарно рухався, Вогнесерде, як на кицюню.

Вогнесерд вищирив зуби і втупився в землю, злісно смикаючи пазурами.

Невдовзі обидві групи вийшли з табору разом. Коли мисливці досягли узвишшя, Вогнесерд глянув на небо. Дощові хмари, які насувалися ще звідучора, тепер закрили сонце, а сніг під лапами перетворився на сльоту.

Мишошубка повела Пісколапку і Вогнесерда крізь Високі Сосни.

– Пісколапка піде зі мною, – сказала брунатна войовниця Вогнесердові. – Ти можеш полювати і сам. Зустрінемось у таборі перед сонцепіком.

Вогнесерд не міг не відчути полегшення від того, що зостався сам. Він брів поміж дерев, все ще до кінця не вірячи в те, що вони із Сіросмугом так люто побилися. Вогнесерд почувався понурим і самотнім без свого старого друга, хоч той зараз і був сам на себе не схожий. Чи зможуть вони колись знову бути друзями?

І щойно відчувши м’яке листя під лапами, Вогнесерд збагнув, що приблукав аж до діброви, яка оточувала угіддя Двоногів. Він нараз подумав про Принцесу: чи не привели його лапи сюди самі, бо на те була певна причина?

Вогнесерд попростував до живоплоту і тихенько погукав. Тоді зістрибнув назад до лісу і став чекати на сестру у підліску.

І справді, невдовзі він почув шкряботіння під живоплотом і відчув її знайомий запах. Вогнесерд уже збирався вирушити їй назустріч, коли це зрозумів, що вона не сама.

Орляк зашарудів, і з його хащів вийшла Принцеса. У роті вона тримала маленьке біле кошеня. Коли Вогнесерд підійшов їй назустріч, вона привітно нявкнула йому крізь жмуток шерсті в роті.

Кошеня було зовсім крихітне; Вогнесерд гадав, що найближчу повню воно ще харчуватиметься материнським молоком. Принцеса лапкою розчистила клапоть землі від сльоти і лагідно поклала маля на листя. Потім вона сіла і закутала його своїм товстим хвостом.

Вогнесерда переповнювали почуття. Це було кошеня його роду, народжене кицюнею, як і він сам! Він тихенько підійшов до Принцеси, потерся об неї носом, вітаючись, а тоді схилився і обнюхав кошеня. Воно пахло теплом і молоком – дивно, але чомусь знайомо. Вогнесерд ніжно лизнув його голівку, і воно занявчало, роззявивши рожевий ротик та виставивши напоказ дрібні зубки.

Принцеса глянула на Вогнесерда, очі її сяяли.

– Я принесла його тобі, Вогнесерде, – лагідно нявкнула вона. – Хочу, щоб ти забрав його до свого Клану і він став твоїм новим учнем.

### Розділ 21

Вогнесерд пильно дивився на маленьке кошеня.

– Я не очікував… – почав було він. Кіт відвернув погляд і мовчки дивився на свою сестру.

– Мої домашні самі виберуть, де житиме решта, – продовжувала Принцеса. – Але це первісток, і я хочу визначити його майбутнє, – вона підвела голову. – Виховай із нього героя, прошу. Такого, як ти!

Безнастанне почуття самотності, яке так довго нудило Вогнесерда, нарешті почало вгасати. Він уявив собі кошеня серед Клану – як показує йому ліс і як вони разом полюють у кущах. Зрештою, у Громовому Клані з’явиться ще один кіт, який матиме домашнє минуле, як і Вогнесерд.

Принцеса нахилила голову.

– Я знаю, який ти був засмучений через свого новака. Я подумала, якби у тебе з’явився новий учень, та ще і твій родич, тобі б не було так самотньо, – вона витягнула шию і ткнулася носом у бік Вогнесерда. – Я не зовсім розумію звичаї твого Клану. Але побачивши тебе і почувши, як ти розповідаєш про своє життя, я зрозуміла: для мене буде за честь, якщо мій син виросте членом Клану.

У грудях Вогнесерда розлилося тепло. Він подумав про решту свого Клану, про те, наскільки їм були потрібні нові вояки. Попелапка більше ніколи не зможе битися. І що, як зелений кашлюк забрав більше життів, ніж одне – Синьозірчине? Це кошеня потрібне Громовому Кланові.

Раптом він відчув краплі дощу на своєму хутрі. Кошеняті потрібен був прихисток якнайшвидше. Воно здавалося сильним, але було все одно надто маленьке, аби стільки часу витримувати холод і вологу.

– Я візьму його, – нявкнув Вогнесерд. – Твій подарунок неоціненний для Громового Клану. Я навчу його бути найкращим вояком, якого тільки бачив Клан!

Він нахилив голову і підняв котика за зашийок.

Очі Принцеси сяяли вдячністю і гордістю.

– Дякую, Вогнесерде, – муркнула вона. – Хтозна, можливо, він навіть колись стане провідником і матиме дев’ять життів!

Вогнесерд лагідно дивився на її обличчя, яке випромінювало довіру. Його сестра насправді вірила, що це може статися? На нього напав сумнів. Він забирав це маленьке кошеня в табір, заражений зеленим кашлюком. А що, як воно не протягне навіть до новолисту? Проте м’який запах кошеняти заспокоїв його. Воно виживе. Вони одної крові. Вогнесерд глибоко вдихнув. Йому варто поквапитися: кошеняті ставало холодно. Він мигнув Принцесі на прощання і помчав до кущів.

Кошеня було важчим, ніж Вогнесерд думав. Воно звисало з його зубів, б’ючись об передні лапи, і слабко попискувало. Поки він добіг до верху балки, його шия вже нила. Вогнесерд збіг до табору, обережно перебираючи лапами, щоб не послизнутися на розмерзлому снігу.

Біля входу до табору вояк завагався. Спочатку замислився, як пояснити появу цього кошеняти Кланові – йому ж доведеться визнати, що він відвідував свою сестру-кицюню. Але вже було надто пізно. Він відчув, як тремтить котик. Вогнесерд розправив плечі й попрямував ялівцевим тунелем. Раптом голка ялівцю забилася котикові під хутро, і він пронизливо занявчав. Кілька пар очей здивовано повернулися до Вогнесерда, коли він вийшов на галявину.

Обидві мисливські групи вже повернулися. Мишошубка, Білошторм, Пісколапка та Орляколап сиділи на галявині. Не було лише Сіросмуга. Один за одним коти Клану виходили зі своїх кубел. Їхню увагу привернув шум і незнайомий запах. Вони дивилися на Вогнесерда ворожо і спантеличено, ніби побачили чужака.

Рудий вояк повільно повернувся в центрі галявини із кошеням у зубах і побачив, що оточений запитальними поглядами. У роті в нього пересохло. З якого переляку йому здалося, що Клан прийме кошеня, яке навіть не народилося в лісі?

Він відчув полегшення, коли Синьозірка вийшла із кубла Жовтоіклої. Та очі провідниці теж округлилися від здивування, коли вона побачила малюка.

– Що це? – вимогливо запитала провідниця.

По спині Вогнесерда пройшов холод, у нього було погане передчуття. Він опустив кошеня між своїх передніх лап і обгорнув його хвостом, аби зігріти.

– Це первак моєї сестри, – відповів він.

– Твоєї сестри! – Тигрокіготь осудливо глянув на нього. – У тебе є сестра? Де?

– Там само, де й народився Вогнесерд, звісно, – гидливо шикнув Довгохвіст. – Біля Двоногів!

– Це правда? – запитала Синьозірка. Її очі ще більше розширилися.

– Так, – визнав Вогнесерд. – Моя сестра віддала мені кошеня, щоб я привів його у Клан.

– Але чому вона це зробила? – якось загрозливо спокійно запитала Синьозірка.

Вогнесерд нервово запинався:

– Я розповів їй про життя Клану – як тут добре… – його голос зійшов нанівець під недовірливим поглядом Синьозірки.

– Скільки часу ти вже відвідуєш кубло Двоногів?

– Недовго, лише від початку гололисту. Але тільки щоб побачитися із сестрою. Я все ще вірний Громовому Кланові.

– Вірний? – вигук Темносмуга пронісся над галявою. – І все одно приніс сюди цю кицюню?

– Чи не досить Клану однієї кицюні? – пробурмотав хтось зі старійшин.

– Довіряй кицюні знайти іншу кицюню! – гаркнув Порохолап, обурено настовбурчивши хутро. Він повернувся до Пісколапки і ткнув її носом.

Світло-руда кицька невпевнено глянула на Вогнесерда, а тоді втупилася у свої лапи.

– Чому ти приніс його сюди? – прогарчав Тигрокіготь.

– Нам потрібні вояки…

Маленьке кошеня покрутилося під животом Вогнесерда, і він усвідомив, наскільки по-дурному звучали його слова. Він нахилив голову, коли на нього посипалися крики звинувачення.

Після того як затихли прокльони, заговорив Вітрогон:

– Кланові й без того не бракує турбот.

– Воно буде лише тягарем, – погодилася Мишошубка. – Доведеться чекати щонайменше п’ять повень, перш ніж йому можна буде тренуватися.

Білошторм згідно кивнув.

– Тобі не варто було приносити сюди кицюню, Вогнесерде, – нявкнув він. – Кошеня занадто розніжене для життя у Клані.

Вогнесерд розсердився.

– Я народився кицюнею. Я розніжений?!

Він гадав, що зможе змінити упередження Клану щодо домашніх котів, але помилився. Серед натовпу не було видно жодного дружнього обличчя.

Раптом із-за спини Білошторма пролунав голос:

– Якщо вони з Вогнесердом однієї крові, то з нього вийде добрий кіт Клану.

Вогнесерд відчув прилив полегшення. Це був Сіросмуг! Маленький вогник надії запалився в душі Вогнесерда, коли Білошторм відступився й інші коти звернули погляди на попелястого вояка.

Сіросмуг оглянув оточення, спокійно зустрічаючись поглядами із кожним котом.

– Аж дивно бачити, як ти заступаєшся за друга, Сіросмуже. Минулого вечора ти хотів розірвати його на шматки! – глумливо зауважив Довгохвіст.

Сіросмуг поглянув на нього, а тоді швидко обернувся до Темносмуга, який теж почав глузувати:

– Та, Сіросмуже! Звідки ти знаєш, що кров Вогнесерда годиться для Громового Клану? Скуштував її вчора, коли намагався видерти шмат з його лапи?

Синьозірка виступила вперед. Її блакитні очі були затуманені хвилюванням.

– Вогнесерде, я вірю, що ти не мав нічого лихого на думці проти Клану, коли навідував сестру. Але чому ти погодився принести сюди її кошеня? Ти не мав права вирішувати це сам. Твій вчинок зачіпає увесь Клан.

Вогнесерд поглянув на Сіросмуга, сподіваючись на більшу підтримку, але той уникав його погляду. Рудий вояк роззирався навсібіч, і всі коти відвернули від нього голови. Він почав панікувати. Невже сам поставив під загрозу власне перебування у Клані, коли приніс сюди кошеня Принцеси?

Синьозірка знову заговорила:

– Тигрокігтю, що ти про це думаєш?

– Що я думаю? – нявкнув воєвода. У Вогнесерда похололо у грудях від чванливого задоволення в його голосі. – Я думаю, що нам потрібно позбутися його негайно.

– Злотоквітко?

– Воно справді виглядає надто малим, щоб дотягнути до новолисту, – зауважила руда королева.

– Воно підхопить зелений кашлюк ще до світанку! – додала Мишошубка.

– Або їстиме нашу здобич увесь снігопад, а потім помре від холоду! – кинув Вітрогон.

Синьозірка похилила голову.

– Досить. Мені треба це обдумати.

Вона попрямувала до свого кубла і зникла всередині. Решта Клану розходилася, похмуро бурмочучи.

Вогнесерд підняв промокле кошеня і поніс його до вояцького кубла. Котик тремтів і мляво нявчав. Вояк обвився довкола нього і заплющив очі, але в уяві виринали насуплені обличчя Клану, сповнюючи його серце страхом. Він і раніше почувався самотнім, але тепер здавалося, що весь Клан відвернувся від нього.

Сіросмуг зайшов у кубло і вмостився на своєму місці. Вогнесерд схвильовано подивився на нього. Друг єдиний з усіх підтримав і захищав його, і Вогнесерд хотів подякувати. Після напруженої паузи, яку заповнювало жалібне нявчання кошеняти, він промурмотів:

– Дякую, що заступився за мене.

Сіросмуг стенув плечима.

– Та вже ж, – нявкнув він, – все одно більше нікому.

Сірий кіт покрутив головою і почав вилизувати свій хвіст.

Кошеня вже почало нявчати голосніше. Кілька інших вояків зайшли до кубла, щоб сховатися від дощу. Верболоза кинула короткий погляд на Вогнесерда, але нічого не сказала.

– Ти можеш його заткнути? – поскаржився Темносмуг, вмощуючись на шматку моху.

Вогнесерд у відчаї вилизував кошеня. Воно вже було, мабуть, дуже голодне. Він підвів голову на шелест біля стіни. Це була Морозошубка. Вона підійшла до Вогнесердового гнізда і подивилася на нещасного котика. Раптом кицька нахилилася і понюхала його м’яке хутро.

– Кошеня краще віднести до ясел, – муркнула вона. – У Ряболицьої є трохи зайвого молока. Я можу попросити, щоб вона його погодувала.

Вогнесерд здивовано глянув на королеву. В очах Морозошубки він побачив тепло.

– Я ще не забула, що ти врятував моїх кошенят від Тіньового Клану.

Вогнесерд знову вхопив котика і вийшов з вояцького кубла слідом за Морозошубкою. Дощ надворі посилився. Вони швидко покрокували до ясел. Морозошубка зникла за вузьким проходом, Вогнесерд рушив за нею. Він зупинився у заростях папороті, намагаючись звикнути до тьмавого світла.

Усередині сухого темного кубла сиділа Ряболиця в оточенні своїх двох кошенят. Вона підозріливо подивилася на Вогнесерда, а тоді на кошеня, яке звисало з його щелеп.

Морозошубка шепнула до Вогнесерда:

– Одне з кошенят Ряболицьої померло вчора вночі.

Вогнесерд пригадав хворобливе кошеня, яке звивалося біля Жовтоіклої. Він поклав котика Принцеси на землю і повернувся до Ряболицьої.

– Співчуваю, – промурмотів він.

Королева кивнула йому. Її очі були повні смутку.

– Ряболиця, – почала Морозошубка, – я можу лише здогадуватися, як тобі зараз болісно. Але це кошеня помре з голоду, а в тебе є молоко. Ти можеш його погодувати?

Ряболиця похитала головою і заплющила очі, ніби не хотіла визнавати присутність Вогнесерда біля себе.

Морозошубка витягнула шию і лагідно торкнулася мордочкою щоки Ряболицьої.

– Я знаю, що він не замінить твого сина, – прошепотіла вона. – Але йому потрібні твої тепло і турбота.

Вогнесерд нетерпляче чекав. Кошеня пищало все гучніше. Воно відчувало запах молока Ряболицьої і сліпо тягнулося до її м’якого живота. А потім стало протискатися поміж двох інших кошенят королеви. Ряболиця мовчки дивилася на чуже маля, що торувало собі дорогу, йдучи на запах молока. Вона, не опираючись, спостерігала, як кошеня вчепилося в її живіт і почало смоктати. Вогнесерд полегшено і вдячно зітхнув. Ряболиця тепло глянула на чужого малюка, а біле кошеня замуркотіло у відповідь, намагаючись обхопити її пухкий живіт своїми маленькими лапками.

Морозошубка кивнула.

– Дякую, Ряболиця. Я можу сказати Синьозірці, що ти подбаєш про кошеня?

– Так, – тихенько відповіла Ряболиця, не відводячи очей від білого пухнастика. Передньою лапою вона підсунула його ближче до свого живота.

Вогнесерд замуркотів і, витягнувши голову, торкнувся носом її плеча.

– Дякую. Обіцяю, я щодня приноситиму тобі свіжину.

– Я піду розповім Синьозірці, – нявкнула Морозошубка.

Вогнесерд глянув на білу королеву, розчулений її добротою.

– Дякую, – тільки й нявкнув він.

– Жодне кошеня не має голодувати, хай воно народжене у Клані чи ні, – Морозошубка повернулася і пішла геть.

– Можеш іти, – пробурмотіла Ряболиця Вогнесердові. – Зі мною твоє кошеня в безпеці.

Вояк кивнув і вийшов услід за Морозошубкою під дощ. Подумав спершу повернутися до кубла, але знав, що не знайде собі місця, поки не почує рішення Синьозірки.

Поки він намотував кола галявиною, його хутро позбивалося у мокрі ковтуни. Вогнесерд побачив, як Морозошубка винирнула з кубла Синьозірки і поквапилася назад до ясел.

Верболоза уже зібралася вирушати з вечірнім патрулем, коли Синьозірка нарешті вийшла з кубла. Вогнесерд спинився, а його серце забилося так швидко, що він ледве тримався на лапах. Синьозірка вистрибнула на Високий Камінь і виголосила знайомий клич:

– Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Каменем.

Патрульні повернули від виходу з табору до каменя. Інші коти почали вилазити зі своїх гніздечок, ремствуючи на дощ. Тигрокіготь, насупившись, також вистрибнув на Високий Камінь і став поруч із Синьозіркою.

«Вони відішлють його назад», – подумав Вогнесерд. Нараз йому стало важко дихати. Усе чорніші й чорніші думки зринали у його голові: «А якщо Синьозірка попросить Тигрокігтя покинути кошеня в лісі? Воно ж не виживе. Ох, Зореклане, що ж я скажу Принцесі?»

Коли всі коти повсідалися, Синьозірка заговорила:

– Коти Громового Клану, жоден із вас не буде заперечувати – нам потрібні вояки. Ми вже втратили одне кошеня через зелений кашлюк, а до новолисту ще далеко. Попелапка жахливо покалічилася, їй ніколи не бути вояком. Як зауважив Сіросмуг…

Вогнесерд почув шепіт Порохолапа:

– Сіросмуг і сам поволі стає кицюнею!

Вогнесерд повернув голову, але застережливе шипіння одного зі старійшин змусило Порохолапа замовкнути.

– Як зауважив Сіросмуг, – повторила Синьозірка, – у цьому кошеняті тече кров Вогнесерда. І, найімовірніше, воно стане чудовим вояком.

Деякі коти зиркнули на Вогнесерда, який сам заледве почув комплімент. У його грудях знову спалахнула надія.

Синьозірка на мить замовкла, розглядаючи котів перед собою.

– Я вирішила прийняти це кошеня до Клану, – оголосила вона.

Ніхто ані пискнув. Вогнесерда розривало бажання гучно закричати свою подяку Зоряному Кланові, але й він прикусив язика. Однак уперше від сонцепіку дозволив собі полегшено перевести подих. Його рідня стане частиною Громового Клану!

– Ряболиця запропонувала виховати його, – продовжувала Синьозірка, – тож на Вогнесерда покладається обов’язок забезпечувати її всім необхідним.

Провідниця глянула в очі Вогнесердові, але він не міг збагнути, що в неї на думці.

– Нарешті, кошеняті потрібне ім’я. Його зватимуть Хмарко.

– А буде церемонія назовництва? – з юрби гукнула Мишошубка.

Вогнесерд нетерпляче втупився у Високий Камінь. Чи нададуть дитині Принцеси той привілей, що й усім, і навіть йому, коли Клан прийняв його?

Синьозірка холодно глянула на Мишошубку і відповіла:

– Ні.

### Розділ 22

Дні до наступної повні для Вогнесерда тяглися черепашачим кроком. Здавалося, цілі віки минули від останнього Зборища. Майже весь час дощові хмари затуляли місяць, тож Клани трималися подалі від Чотиридерева. Один Громовий патруль за іншим розповідав про запахи вояків Річкового Клану на Сонячних Скелях та нові запахи Тіньового Клану біля Совиного Дерева.

Увесь час, вільний від мисливства і патрулювання, Вогнесерд порівну розділяв поміж Хмарком, Попелапкою і Орляколапом. Незважаючи на те, що Сіросмуг поновив свої тренування з Орляколапом, Вогнесерд час від часу помічав, як малий тиняється без діла, бо його наставник десь запропастився.

– Полює, – це все, що казав Орляколап, коли Вогнесерд починав його розпитувати про Сіросмуга.

– А ти чому з ним не пішов? – нявкав Вогнесерд.

– Він сказав, що піду завтра.

Вогнесерда уже дістала впертість Сіросмуга, але цього разу він вирішив не перейматися цим і вже відмовився від свого наміру урезонити друга. Вони майже не розмовляли, відколи у таборі з’явився Хмарко. Але Вогнесерд користався кожною нагодою тренувати Орляколапа, коли його друг зникав, просто щоб забрати новака з-перед очей усіх інших. Вогнесерд знав, що Тигрокіготь не поведеться на такі відповіді Орляколапа.

Нарешті на безхмарне небо виринув повний місяць. Вогнесерд рано повернувся з полювання. Він проминув повалений дуб – тепер порожній, відколи кошенята одужали. Вояк кинув свою здобич на загальну купу і попрямував до кубла Жовтоіклої, щоб навідати Попелапку. Навіть загроза зеленого кашлюку вже відступила. Лише Попелапка і досі зоставалася з медикицькою.

Коли Вогнесерд увійшов до тунелю, то помітив на галявині маленьку сіру кицю. Вона допомагала Жовтоіклій змішувати трави. Вогнесерд здригнувся, побачивши, як важко шкульгає Попелапка, бредучи до розколотої скелі з повним ротом листя.

– Вогнесерде! – Попелапка виплюнула трави і повернулася, щоб привітати його. – Я тільки щойно відчула твій запах через оці огидні штуки!

– Ці огидні штуки зцілили твою ногу! – прогарчала Жовтоікла.

– То треба було давати мені більше, – відрубала Попелапка, але Вогнесерд із радістю побачив бешкетний вогник в її очах.

– Поглянь на це! – вона повернулася своєю викривленою задньою лапою. – Я заледве дотягуюсь, аби її помити.

– Мабуть, варто дати тобі ще кілька вправ на розтяжку, – нявкнула Жовтоікла.

– Красно дякую! – швидко відповіла Попелапка. – Це ж боляче!

– Так і має бути! Отже, зв’язки працюють, – стара медикицька повернулася до Вогнесерда. – Можливо, тобі краще вдасться її переконати. Я йду до лісу, накопаю трохи живокосту.

– Спробую, – пообіцяв Вогнесерд, пропускаючи Жовтоіклу.

– Ти побачиш, коли вона робитиме все добре, – кинула через плече медикицька, – бо вона скаржитиметься!

Попелапка пришкандибала до Вогнесерда і торкнулася його носа своїм.

– Дякую, що прийшов до мене, – вона сіла, болісно скривившись і підібгавши під себе покалічену лапу.

– Мені подобається до тебе приходити, – замуркотів Вогнесерд. – Я сумую за нашими тренуваннями.

Він пошкодував про сказане, навіть не договоривши до кінця. Очі Попелапки затуманила скорбота.

– Я теж, – нявкнула вона. – Як ти думаєш, коли ми повернемося до тренувань?

Вогнесерд відчув, як його серце шугонуло вниз. Очевидно, Жовтоікла не сказала, що їй ніколи більше не бути вояком.

– Мабуть, якщо ми трохи позаймаємося вправами, це допоможе, – ухиляючись від відповіді, нявкнув він.

– Гаразд, – нявкнула Попелапка. – Але трішки.

Вона лягла на бік і витягувала лапу, аж поки її лице не перекосилося від болю. Тоді поволі, зціпивши зуби, кицька стала рухати нею назад-вперед.

– Ти чудово справляєшся, – сказав Вогнесерд, приховуючи скорботу, що важкою каменюкою лежала у нього на серці.

Попелапка опустила лапу і, полежавши якусь хвилину, знову підвелася. Вогнесерд мовчки дивився, як вона хитає головою.

– Я більше ніколи не буду вояком, правда ж?

Наставник не міг їй збрехати.

– Ні, – прошепотів він. – Мені дуже шкода.

Вогнесерд нахилився і лизнув її голівку. Вона глибоко зітхнула і знову лягла.

– Та я це знала, – продовжувала Попелапка. – Просто іноді мені сниться, що я в лісі, полюю з Орляколапом… А тоді прокидаюся, і біль у лапі нагадує, що більше мені не полювати. Це надто важко. Мені треба прикидатися, що, можливо, одного дня я знову зможу принести у Клан здобич.

Вогнесердові нестерпно було бачити її в такому настрої.

– Я ще поведу тебе до лісу, – пообіцяв він. – Ми знайдемо найстарішу, найповільнішу мишу з усіх. І в неї не буде жодного шансу супроти тебе.

Попелапка глянула на нього і вдячно замуркотіла.

Вогнесерд замуркотів у відповідь, але було питання, яке мучило його, звідколи трапився той нещасний випадок.

– Попелапко, – почав він, – ти не пригадуєш, що сталося, коли та потвора тебе вдарила? Там був Тигрокіготь?

Попелапка збентежено глянула на нього.

– Я н-не знаю, – затнулася вона.

Вогнесерд відчув докори сумління від того, що розворушив болісні спогади.

– Я пішла просто до обгорілого ясена, де, як казав Порохолап, мав бути Тигрокіготь, а тоді з’явилася потвора і… Я справді не пригадую.

– Ти й не уявляєш, наскільки вузенькою була та окрайка, – поволі похитав головою Вогнесерд. – Ти, певно, вибігла прямісінько на Громошлях.

«Чому Тигрокігтя не було там, де, за його словами, мав бути? – подумав він крізь спалах люті. – Воєвода міг цього не допустити!» У голові зловісно відлунили слова Принцеси: «То була пастка?» Він уявляв собі Тигрокігтя, який скрадається проти вітру, ховаючись поміж дерев, визираючи на окрайку, вичікуючи…

– Як Хмарко? – урвала його роздуми Попелапка. Вона явно хотіла змінити тему.

Вогнесерд радо погодився, тим паче що розмова зайшла про Принцесиного синочка.

– По годинах росте, – гордо нявкнув він.

– Я вмираю, так хочу його побачити. Коли ти принесеш його до мене в гості?

– Як тільки Ряболиця дозволить, – відповів Вогнесерд. – Зараз вона очей із нього не зводить.

– То він їй подобається?

– Ставиться вона до нього, як до всіх інших кошенят, – нявкнув Вогнесерд, – хвала Зоряному Клану. Правду кажучи, я не був певен, чи вона його прийме. Він так відрізняється від інших кошенят.

Навіть Вогнесерд не міг заперечувати, що білосніжне м’якеньке хутро Хмарка разюче відрізнялося від короткошерстних шубок інших кошенят із їхніми кольорами лісу.

– Принаймні він там на рівних зі своїми братами по яслах… – Вогнесердів голос затремтів. Він втупився в землю, відчуваючи, як гостро його шпигає неспокій.

– У чому річ? – лагідно допитувалася Попелапка.

Вогнесерд знизав плечима.

– Мене аж верне від того, як деякі коти до нього ставляться, наче він якийсь тупак або нездара.

– А Хмарко помічає ці погляди?

Вогнесерд похитав головою.

– Ну то й не переймайся, – нявкнула Попелапка.

– Але ж Хмарко навіть не знає, що народився кицюнею. Я думаю, він просто сприймає це так, наче належить до іншого Клану. Але якщо Громові коти й далі на нього так поглядатимуть, то він збагне, що із ним щось не так, – Вогнесерд знервовано поглянув на лапи.

– З ним щось не так? – зачудовано повторила Попелапка. – Ти народився кицюнею, а з тобою все добре! Слухай, поки Хмарко з’ясує, хто він там і звідки, він уже сам зможе довести, що кицюня нічим не гірша за кланонароджених вояків. Так само, як і ти.

– А що, коли хтось розповість йому, перш ніж він буде готовий?

– Якщо Хмарко хоч трошки схожий на тебе – він народився готовим!

– Ти коли це стала така розумна? – нявкнув Вогнесерд, здивований такою метикуватістю новачки.

Попелапка, драматично зітхнувши, перекотилася на спину.

– От що страждання робить із котом!

Вогнесерд лапкою погладив її живіт, і Попелапка, зойкнувши, впала на бік.

– Ні, справді, – нявкнула вона. – Сам подивися, з ким я тут була останнім часом!

Вогнесерд запитально схилив голову набік.

– Із Жовтоіклою, телепню, – чмихнула Попелапка. – Вона розумна стара. І я багато в неї вчуся. До речі, Жовтоікла каже, що сьогодні Зборище. Ти підеш?

– Я не знаю, – сказав Вогнесерд і додав: – Потім перепитаю Синьозірку. Я зараз не найпопулярніший кіт у Клані.

– Вони це переростуть, – пообіцяла Попелапка. Вона повела плечем. – Тоді хіба не треба піти дізнатися, чи тебе беруть? Бо всі інші скоро таки підуть.

– Твоя правда, – відповів Вогнесерд. – Ти тут впораєшся без Жовтоіклої? Тобі принести свіжини?

– Усе буде добре, – запевнила його Попелапка. – А Жовтоікла мені щось принесе. Завжди приносить. Я маю всі шанси стати найтовстішою кицею табору.

Вогнесерд відчув хвилю щастя, побачивши, як його колишня учениця знову радіє життю. Він відчував спокусу залишитися, скласти їй компанію, але вона мала рацію: слід було піти і з’ясувати, чи має він право іти на Зборище.

– То зустрінемося завтра, – нявкнув Вогнесерд. – У нас буде чимало новин зі Зборища.

– Так, і я захочу всі ті новини знати, – нявкнула Попелапка. – Піди переконайся, що Синьозірка дозволяє тобі піти! Швидко!

– Іду, іду, – пробурчав Вогнесерд, підводячись на лапи. – Бувай, Попелапко.

– Бувай!

Вогнесерд спинився на краю галявини і роззирнувся в пошуках Синьозірки. Вона спілкувалася з Верболозою біля входу до свого кубла. Вогнесерд нагодився, саме коли Верболоза зібралася йти. Струнка сіра войовниця кивнула Вогнесердові і рушила геть.

Синьозірка перевела на Вогнесерда свій всезнаючий погляд.

– Ти хочеш піти на Зборище, – нявкнула вона.

Вогнесерд уже розтулив рота, щоб заговорити, але провідниця перебила його:

– Усім воякам сьогодні кортить піти, але ж я не можу взяти кожного кота.

Вогнесерд відчув розчарування.

– Я хотів знову побачити Вітряний Клан, – пояснив він. – Розпитати, як їм ведеться, відколи ми з Сіросмугом повернули їх додому.

Синьозірка примружила очі.

– Не треба мені нагадувати, що ви зробили для Вітряного Клану, – гостро нявкнула вона, і Вогнесерд знітився. – Але так тому й бути. Ви із Сіросмугом можете піти на сьогоднішнє Зборище.

– Дякую, Синьозірко, – нявкнув Вогнесерд.

– Це буде цікаве Зборище, – застерегла його Синьозірка. – Річковому і Тіньовому Кланам доведеться чимало пояснити.

Вогнесерд нервово смикнув вухами, але не міг не відчути гостру млість. Синьозірка збиралася відверто кинути виклик Кривозору і Ночезору за їхні вторгнення в угіддя Громового Клану. Він шанобливо вклонився Синьозірці та побрів геть.

Відібравши для Ряболицьої двох водяних мишей із купи свіжини, Вогнесерд помітив, як на терен пробирається Жовтоікла. Її лапи були у багні, а з рота звисали товсті вузлуваті корінці. Пошуки живокосту, очевидно, були успішні.

Вогнесерд поніс свіжину до ясел. Ряболиця скрутилася калачиком усередині, годуючи Хмарка. Усі інші кошенята вже відійшли від материнського молока, тож невдовзі Хмаркові також належало вперше скуштувати свіжини.

Коли він увійшов, Ряболиця підвела на нього стурбований погляд.

– Я щойно послала за Жовтоіклою, – нявкнула вона.

Вогнесерд миттю насторожився.

– Щось негаразд із Хмарком?

– Його сьогодні трішки лихоманить, – Ряболиця схилилася і лизнула голівку кошеняти, яке саме наїлося і заходилося потягуватися і вигинатися. – Певно, нічого страшного, але я подумала, що краще спитати Жовтоіклої. Я… Я не хочу ризикувати.

Вогнесерд пригадав, що кицька нещодавно втратила кошеня, і побажав, щоб це все виявилося просто її надмірною обережністю. Але Хмарко наче не відчував дискомфорту.

– Я забіжу до тебе після Зборища, – пообіцяв він.

Вогнесерд виліз із ясел та попростував назад до купи свіжини, щоб і собі взяти щось перекусити. Новини від Ряболицьої зіпсували йому апетит, але він знав, що перед мандрівкою до Чотиридерева слід щось поїсти.

Довгохвіст із Порохолапом уже були біля купи. Вогнесерд сів віддалік і зачекав, поки вони підуть.

– Щось я сьогодні Хмарка не бачив, – нявкнув Довгохвіст.

Вогнесерд уже звик відчувати роздратування на його дошкульні зауваження.

– Він, мабуть, збагнув, як по-дурному виглядає, тож і вирішив зостатися в яслах! – нявкнув Порохолап.

– Хотів би я побачити, як він уперше полюватиме. Як здобич за півлісу помітить його білу шубку, – пирхнув Довгохвіст.

– Хіба що переплутають його з пухнастим грибочком! – Порохолап радісно смикнув вусами і потай глянув на Вогнесерда.

Рудий вояк прищулив вуха і відвів погляд убік. Дивився, як Жовтоікла поспішає до ясел з роменом у роті. На лихо, Довгохвіст із Порохолапом також це побачили.

– Здається, наша кицюня простудилася. Чи ж не диво, – нявкнув Довгохвіст. – Правду казала Злотоквітка – він і до кінця гололисту не протягне!

Вояк повернувся і втупився у Вогнесерда, очікуючи якоїсь реакції, але той проігнорував його і мовчки підійшов до купи здобичі. Він узяв собі дрозда і відійшов, щоб поїсти, почуваючись спустошеним від цієї нескінченної злоби.

Сіросмуг їв поруч із Вітрогоном біля куща кропиви.

– Привіт, ти там гарно пополював? – гукнув йому навздогін Вітрогон.

– Так, дякую, – відповів Вогнесерд.

Сіросмуг навіть не підняв голови.

– Синьозірка каже, що ти можеш піти на Зборище, – сказав Вогнесерд другові.

– Знаю, – не відриваючись від їжі, відповів Сіросмуг.

– А ти підеш? – Вогнесерд повернувся до Вітрогона.

– Ще питаєш! Я таке нізащо не пропущу!

Вогнесерд знову рушив уперед і нарешті знайшов тихенький закуток на околиці галявини. У його голові лунали слова Довгохвоста. Чи зможе Клан коли-небудь прийняти це маленьке біле кошеня? Вогнесерд заплющив очі й заходився вмиватися.

Повернувшись, щоб вилизати свій бік, несподівано відчув, як його вуса за щось зачепилися. Він розплющив очі – біля нього стояла Пісколапка. Її руда шубка відливала світлом у сяйві надвечірнього місяця.

– Я подумала, ти не будеш проти мого товариства, – нявкнула вона. Тоді сіла поруч і заходилася ретельно його вмивати.

Крізь напівзаплющені повіки Вогнесерд помітив Порохолапа, який визирав на них із новацького кубла, навіть не приховуючи своїх заздрощів та подиву. Порохолап не єдиний здивувався такій поведінці Пісколапки – Вогнесерд теж не очікував приязні від рудої киці, але радів її теплому ставленню і не збирався оскаржувати його.

– Підеш на Зборище? – запитав він.

Пісколапка замнулася.

– Так. А ти?

– Так. Гадаю, Синьозірка сьогодні звинуватить Кривозора і Ночезора за їхнє полювання на наших землях.

Він очікував від Пісколапки відповіді, але та просто дивилася на небо, яке швидко темніло.

– Якби ж то я пішла туди вже вояком, – пробурмотіла вона. Вогнесерд напружився, але в її нявчанні не було ні сліду заздрощів чи гіркоти.

Він почувався ні в сих ні в тих: почав тренуватися пізніше, ніж Пісколапка, а проте ось уже дві повні як був вояком.

– Не думаю, що Синьозірка тепер забариться дати тобі вояцьке ім’я, – по змозі підбадьорливо нявкнув Вогнесерд.

– Як думаєш, чому вона так із цим затягує? – запитала Пісколапка, повернувши на нього свої блідо-зелені очі.

– Гадки не маю, – визнав він. – Синьозірка хворіла, тепер насідають Річковий та Тіньовий Клани. Думаю, зараз їй просто не до цього.

– Але ж і вояки зараз потрібні як ніколи! – нявкнула Пісколапка.

Вогнесерд несподівано проникся до неї співчуттям.

– Гадаю, вона просто чекає… слушної нагоди, – він знав, що це прозвучало не надто підбадьорливо, але більше нічого не міг вигадати.

– Мабуть, аж до новолисту, – зітхнула Пісколапка. – Як гадаєш, коли тобі дадуть нового учня?

– Синьозірка поки що нічого не казала.

– Мабуть, тобі дадуть Хмарка, коли він підросте.

– Сподіваюся, – Вогнесерд глянув у сторону ясел. – Якщо він до цього доживе.

– Звісно ж доживе! – нявкнула Пісколапка.

– Але в нього лихоманка.

– У всіх кошенят буває лихоманка! – відрізала Пісколапка. – Із такою густою шубкою він за мить одужає. А на час гололисту кращого хутра й не придумати, воно ж ідеальне для полювання у снігах. Здобич нізащо його не помітить, до того ж він зможе бути надворі удвічі довше, ніж короткошерстики типу Довгохвоста!

Вогнесерд заспокоєно замуркотів. Пісколапка підняла йому настрій. Він підвівся і підбадьорливо лизнув її голову.

– Ходімо, – нявкнув Вогнесерд. – Синьозірка скликає на Зборище.

Вони приєдналися біля входу до табору до мовчазної групи котів.

Синьозірка подала їм сигнал помахом хвоста, а тоді повела крізь тунель на крутосхил. Ліс, яким вони мчали до Чотиридерева, виблискував у холодному місячному сяйві.

Уперше, відколи Вогнесерд став частиною Клану, Синьозірка не спинилася на гребені схилу над Чотиридеревом, щоб приготуватися до зустрічі. І всі коти, як один, рушили услід за провідницею, яка кинулася прямісінько униз схилом на галявину.

### Розділ 23

Річковий і Тіньовий Клани ще не прибули, а от Вітряний Клан був уже на місці. Високозорий привітав Синьозірку шанобливим кивком.

Вогнесерд помітив Одновуса і підбіг привітатися.

– Здоров! – нявкнув він.

Минуло вже більш ніж дві повні, звідколи Вогнесерд востаннє бачив цього невеличкого брунатного вояка, який бився з ним пліч-о-пліч на кам’яній приступці. Уперше за цілу вічність він пригадав смерть Білокігтя і відчув уже знайоме лоскотання жаху, уявивши, як вояк Річкового Клану щезає в бистрині.

– А де Сіросмуг? – запитав Одновус. – Із ним усе гаразд?

Судячи із хвилювання в очах Вітряного вояка, він також думав про загибель Білокігтя.

– Усе нормально, – відповів Вогнесерд. – Він онде, з іншими.

Тут Вогнесерд згадав про королеву Вітряного Клану, якій він допомагав нести кошеня.

– А як Ранньоквітка?

– Радіє дому, – відповів Одновус. – Її кошеня швидко підростає.

Вогнесерд радісно замуркотів.

– Клан узагалі в порядку, – додав Одновус. У його очах зблиснула щира втіха. – Як же чудово знову з’їсти кролика. Сподіваюся, мені більше ніколи не доведеться скуштувати щура!

Вогнесерд відчув новий запах у нічному повітрі. Наближався Річковий Клан. Згодом долинув також запах Тіньового Клану. Рудий вояк оглянув схили. Очевидно, Річкові коти підходили зі свого боку. На протилежному схилі Вогнесерд уже міг розрізнити Тіньових котів, їхні шубки тьмяно поблискували в місячному світлі. Струнка постать Ночезора бовваніла на чолі гурту.

– Нарешті, – прогарчав Одновус. Він також їх помітив. – Надто холодно сьогодні, щоб просто тут стовбичити.

Вогнесерд байдуже кивнув. Він озирав юрбу Річкових котів, які виходили на галявину, шукаючи в ній Срібнострумку. Світло-сіра киця зупинилася біля підніжжя схилу і рушила вслід за батьком, який обмінювався вітаннями мало не з кожним вояком інших Кланів.

Вогнесерд нервово виглядав у галасливому котячому натовпі Сіросмуга. Чи наважиться він заговорити зі Срібнострумкою? Сірий вояк наразі стояв до неї спиною – розмовляв із Вітряним котом.

Вогнесерд так пильно дивився на Сіросмуга, що й не помітив, як наблизився Мертвоніг.

– Добривечір, Вогнесерде, – нявкнув воєвода Вітряного Клану. – Як ти?

Вогнесерд повернувся.

– Привіт. Гарно, дякую.

Мертвоніг кивнув і побрів геть.

Одновус приязно штурхнув Вогнесерда.

– Ти особливий!

Вогнесерд ледь усміхнувся від гордощів.

Із Великого Каменя залунав клич Синьозірки. Вогнесерд озирнувся і здивовано глянув на скелю. Зазвичай провідники не розпочинали Зборище так рано. Кривозір із Ночезором уже стояли один біля одного на верхівці скелі. Синьозірка чекала поруч із Високозорим, поки всі коти зберуться внизу.

Вогнесерд із Одновусом приєдналися до решти котів і вмостилися під каменем. Вогнесерд вичікувально поглянув угору, сподіваючись, що Синьозірка привітає Високозорого і Вітряний Клан із поверненням, але провідниця явно не була налаштована на товариські слова.

– Річковий Клан полював на Сонячних Скелях, – люто розпочала вона. – Наші патрулі не раз знаходили там запахи ваших вояків, Кривозоре. Сонячні Скелі належать Громовому Клану!

Кривозір преспокійно глянув їй у вічі.

– Чи ти забула, як нещодавно одного з наших вояків убили, коли він захищав угіддя від Громового Клану?

– У вас не було потреби захищати свої угіддя, – відповіла Синьозірка. – Мої вояки там не полювали. Вони поверталися додому після того, як знайшли Вітряний Клан. То була виправа, на яку ми всі погодилися! Згідно з вояцьким кодексом, на них не можна було нападати.

– Ти заговорила про вояцький кодекс? – кинув Кривозір. – Як щодо Громового вояка, який звідтоді постійно нишпорить на наших землях?

Синьозірку цей випад захопив зненацька.

– Вояк? – повторила вона. – Ви його бачили?

– Ні, – сказав Кривозір. – Але ми знаходимо його запах так часто, що нам уже недовго чекати.

Вогнесерд насторожено глянув на Сіросмуга. Він єдиний знав, до того ж занадто добре, якого вояка помітили на землях Кривозора. Чи впізнає хтось із Річкового Клану його запах сьогодні?

Сіросмуг сидів каменем, не зводячи очей із чотирьох провідників.

Тоді над юрбою пролунало глибоке гарчання Тигрокігтя:

– Цієї повні ми знаходили не тільки запахи Річкового, але й Тіньового Клану. Не просто одного вояка, а цілого патруля, завжди ті самі коти.

Очі Тіньового провідника обурено спалахнули.

– Тіньового Клану на ваших землях не було. Очевидно, ваші вояки не розрізняють запахи за межами власного Клану. Ви знайшли запахи котів-волоцюг. Із наших угідь вони також крали здобич!

Тигрокіготь недовірливо пирхнув, і Ночезір уважно глянув на нього.

– Ти ставиш під сумнів слово Тіньового Клану, Тигрокігтю?

Уперше за весь час заговорив Високозорий, непевно помахуючи хвостом.

– Мої вояки також знайшли дивні запахи на землях нашого Клану. Здається, вони належать Тіньовому Клану.

– Я знав! – гаркнув Тигрокіготь. – Річковий і Тіньовий Клани об’єдналися проти нас!

– Нас? Чому це раптом масі – кинув Кривозір. – Здається, тут саме ви з Вітряним Кланом вступили в союз! Це тому ви так хотіли їх повернути? Щоб разом із ними захопити решту лісу?

Високозорий наїжачився.

– Це не тому ми повернулися! Ми не потикалися за межі власних угідь останні дві повні.

– Тоді чому ми знаходимо чужі запахи на наших землях? – прогарчав Кривозір.

– Вони не з Вітряного Клану! – прошипів Високозорий. – Певно, це волоцюги, як і каже Ночезір.

– А ще волоцюги – добре прикриття для вторгнення на наші землі, правда ж? – пробурмотіла Синьозірка і з погрозою глянула на Річкового і Тіньового провідників.

Кривозір наїжачив карк, а Ночезір вигнув спину. Насторожившись, Вогнесерд побачив, як Тигрокіготь підвівся і рушив до Великого Каменя, напруживши кожен м’яз. Чи справді провідники битимуться на Зборищі?

У цю саму мить непроглядна темрява затопила видолинок. Коти, поринувши в неї, враз затихли. Вогнесерд, тремтячи, підвів голову. Хмара повила місяць, геть закривши його світло.

– Зоряний Клан послав нам темряву!

Вогнесерд упізнав голос Куцохвоста.

Медикіт Тіньового Клану згідливо крикнув:

– Зоряний Клан злиться. Ці зустрічі повинні бути мирними.

– Носошморг має рацію! – то вже озвалася Жовтоікла. – Нам не слід битися одне з одним.

Останні її слова відлунили у переляканій тиші:

– Нам слід прислухатися до Зоряного Клану!

### Розділ 24

Слово взяв Високозорий, його обрис тьмяно вимальовувався на верхівці Великого Каменя.

– Волею Зоряного Клану Зборище закінчене.

Юрба згідливо замурмотіла. Повітря просякло смородом страху і ворожості.

– Громовий Клан, ходімо!

Вогнесерд заледве бачив Синьозірку, яка зістрибнула з каменя і рушила до краю галявини.

Він проштовхався крізь юрбу інших котів і поквапився за нею. Попереду виднівся масивний обрис Тигрокігтя, який ішов слід у слід за провідницею, і блідо-сірі силуети інших котів Громового Клану, що рухалися позаду двох великих вояків. Ніхто не промовив ані слова, коли вони видиралися вгору схилом додому. Вогнесерд озирнувся через плече. Інші Клани також ішли геть. Поки Громовий Клан дістався верхівки, біля Чотиридерева було вже порожнісінько.

Клан мовчки біг лісом, рухаючись знайомим ланцюжком запахів. Вогнесерд помітив спину Сіросмуга і трохи збавив темп. Можливо, зараз, коли цілком очевидно, яка напруга між Кланами, легше буде поговорити про Срібнострумку. Запах сірого вояка помітили на Річкових землях! Сам Сіросмуг, а з ним і весь Клан були в небезпеці через ті таємні зустрічі.

Вогнесерд підбирав правильні слова, але Сіросмуг озвався першим:

– Я знаю, що ти хочеш мені сказати. І ні, я не припиню з нею бачитися!

– Ти дурнило! – не стримався Вогнесерд. – Вони ж невдовзі збагнуть, що це ти. Синьозірка здогадається, або хтось із Річкового Клану впізнає твій запах. Тигрокіготь – той, мабуть, уже знає!

Сіросмуг стривожено глянув на нього.

– Ти справді так думаєш?

– Не знаю я, – визнав Вогнесерд, не без полегшення почувши страх у голосі друга.

Сіросмуг поводився так, наче гадки не мав, якою буде реакція, коли в таборі довідаються про його походеньки.

– Але якщо він уже про це замислився…

– Гаразд, гаразд! – огризнувся Сіросмуг. Тоді якусь хвилину помовчав. – А що, коли я пообіцяю бачитися з нею лише біля Чотиридерева? Там наші запахи навряд чи хтось розбере, а мені не доведеться ходити на Річкові землі. Тоді ти даси мені спокій?

Вогнесерд відчув, як його серце знову завмерло. Сіросмуг не збирався так легко відмовлятися від Срібнострумки. А тоді кивнув. Однак це видавалося кращою ідеєю, аніж таємно прокрадатися на ворожу територію заради зустрічі з нею.

– Задоволений? – Сіросмугові очі спалахнули у півмороці. Але голос відчутно тремтів.

Вогнесерд миттю пошкодував про втрачену дружбу і відчув приплив співчуття до сірого вояка. Він витягнув голову, щоб потертись об його бік, але Сіросмуг кинувся вперед, залишивши колишнього друга на самоті позаду всієї групи.

Хоч усі коти були виснажені цією мандрівкою, Синьозірка скликала віче негайно після їхнього прибуття до табору. Все одно більшість котів, які залишалися вдома, іще не спали. Це Зборище було значно коротшим, ніж зазвичай, а раптове затьмарення налякало навіть тих, хто був на терені.

Коли Синьозірка із Тигрокігтем вмостилися на Високому Камені, Вогнесерд поспішив до ясел. Хотів знати, як там Хмарко. Він просунув голову досередини, де було темно і тепло.

– Привіт, Вогнесерде, – прошепотіла Ряболиця, ворушачись у півмороці нечіткою тінню. – Хмаркові значно краще. Жовтоікла дала йому ромену. У нього була просто застуда. – У голосі королеви бриніло полегшення. – Що сталося на Зборищі?

– Зоряний Клан наслав хмари, які закрили повню. Синьозірка скликає віче. Ти можеш прийти?

Вогнесерд почув, як Ряболиця обнюхує кошенят.

– Так, гадаю, зможу, – зрештою відповіла вона. – Мої кошенята ще сплять.

Вогнесерд висунув голову, і вони разом приєдналися до котів, що зібрались на терені. Вогнесерд відчув, як перед ним майнула чиясь розкуйовджена шерсть, а тоді побачив Попелапку, яка дивилася на нього стурбованими очима.

Синьозірка вже почала говорити:

– Здається, найбільшу загрозу зараз становлять Річковий і Тіньовий Клани. Ми маємо бути готові до того, що вони об’єднаються проти нас.

Кланом пронеслося вражене нявкання.

– Ти справді думаєш, що вони об’єднаються? – зітхнула Жовтоікла. – У Річкового Клану найбільше здобичі, але щось я не уявляю, щоб вони поділилися нею з Тіньовим Кланом.

Вогнесерд пригадав слова Срібнострумки про голод у Річковому Клані після вторгнення Двоногів, але прикусив язика, остерігаючись, що Синьозірка захоче дізнатися, де це він почув таку історію.

– Вони цього не заперечили, – зауважив Тигрокіготь.

Синьозірка кивнула.

– Хай там як, нам варто стерегтися. Відсьогодні в кожному патрулі буде четверо котів, принаймні троє з них – вояки. Патрулі ходитимуть частіше, по два щоночі, по одному – вдень, плюс досвітній і призахідний патрулі. Ми повинні покласти край набігам Річкового і Тіньового Кланів на наші землі. Якщо вони знехтували нашими словами, ми готуватимемося до бою.

Клан заверещав, погоджуючись. Вогнесерд приєднався до них, але він не міг не думати про те, що може означати для Сіросмуга така неприкрита ворожість. Він роззирнувся тереном. У всіх котів очі сяяли, окрім Сіросмуга. Сірий вояк сидів, похиливши голову, у тінях на краю галявини.

Коли гамір затих, Синьозірка знову заговорила:

– Перший патруль вирушить удосвіта.

Провідниця зіскочила на землю. Тигрокіготь рушив услід за нею, а решта Клану розбилася на маленькі групки. Ідучи до вояцького кубла, Вогнесерд чув, як усі вони нервово про щось перемовляються.

Він вмостився у своєму гніздечку, попередньо прим’явши мох лапами, щоб зробити ліжечко зручнішим. На вершині схилу загукала сова. Вогнесерд знав, що заснути не вдасться. У нього голова пішла обертом від взаємних звинувачень, які зринули на Зборищі. Він розумів лють Річкового Клану. Вони відчули запахи Громових котів на своїх землях, та ще й були голодні, адже вся їхня здобич щезла після вторгнення Двоногів.

А як щодо Тіньового Клану? Там поменшало котів, відколи Громовий Клан допоміг вигнати їхнього провідника-тирана і банду його послідовників. Зорелом навіть визнав, що убив Зорещерба, власного батька, аби стати провідником. Тіньовий Клан тоді залишили в мирі та спокої, дали йому час оговтатися від кривавого правління Зорелома. Вогнесерд твердо стояв на думці, що тепер, маючи значно менше голодних ротів, Тіньовим котам не треба нападати ні на мисливські угіддя Громового Клану, ні на будь-чиї інші.

Поки він отак роздумував, до кубла зайшли Білошторм і Темносмуг. Білошторм, перш ніж піти до свого гніздечка, спинився перед Вогнесердом.

– Ти приєднаєшся до нас із Пісколапкою і Мишошубкою на патрулюванні перед сонцепіком, – нявкнув він.

– Добре, Білошторме, – відповів Вогнесерд і опустив голову на лапи. Треба поспати: Клану потрібно, щоб він мав сили битися.

* * *

Хмари, що закрили місяць, до ранку розбіглися небом. Вогнесерд насолоджувався сонячним теплом, яке гріло йому спинку, поки він умивався на галявині. Із ясел, просто навпроти нього, вискочив жвавий і щасливий Хмарко.

Вогнесерд подякував Зоряному Кланові за те, що малий так швидко одужав. Пісколапка мала рацію, коли говорила про його витривалість. Він роззирнувся, перевіряючи, чи Довгохвіст і Порохолап це бачать, але галявина була порожнісінька.

Вогнесерд підійшов до ясел.

– Привіт, Хмарку, – нявкнув він. – Тобі вже краще?

– Ага, – пискнув Хмарко.

Він крутнувся, намагаючись своїми малесенькими щелепами вкусити себе за хвоста. Маленький клубочок моху, що причепився до його шерсті, відпав і покотився по землі. Хмарко стрибнув за ним і підкинув у повітря. Клубочок упав на землю біля Вогнесерда.

Вояк підштовхнув його назад до кошеняти, а Хмарко, підстрибнувши, спіймав мох зубами.

– Чудово! – Вогнесерд був вражений. Однією лапою він підкинув кульку моху в повітря, відправивши її в політ через галявину.

Хмарко кинувся і схопив її. Він перевернувся на спину, підкинув кульку передніми лапами, а тоді відштовхнув задніми. Вона впала біля ясел.

Хмарко зіп’явся на лапки і побіг. Він припав до землі на відстані кролячого стрибка від своєї іграшки.

Вогнесерд спостерігав, як кошеня готується до стрибка. Аж раптом його шерсть стала дибки. З-поза ясел до кульки моху простяглася довга темна лапа.

– Хмарку, – гукнув Вогнесерд, – зачекай!

Примарні обриси волоцюг яскраво зринули в його голові.

Хмарко сів і збентежено роззирнувся.

З-поза ясел вийшов Тигрокіготь, тримаючи в зубах кульку моху. Він підніс її до кошеняти і кинув на землю просто перед Хмарковими білими лапками.

– Обережно, – прогарчав він. – Ти ж не хочеш загубити таку дорогоцінну забавку?

Кажучи це, темний вояк невідривно дивився на Вогнесерда поверх голови Хмарка.

Вогнесерд здригнувся. Що Тигрокіготь хотів цим сказати? Він же, здається, говорив про клубочок моху… Чи він справді мав на увазі, що Хмарко – просто забавка? У голові Вогнесерда зринув образ Попелапки, яка лежить, покалічена, на узбіччі Громошляху. Це була ще одна забавка, яку він втратив? У його серце вповз крижаний жах, коли він знову подумав, що воєвода Громового Клану може бути відповідальний за цей випадок.

### Розділ 25

– Хмарку.

Вогнесерд почув, як із ясел гукає Ряболиця. Тигрокіготь повернувся і побрів геть. Хмарко востаннє підкинув кульку моху і побіг до ясел.

– Бувай, Вогнесерде, – нявкнув він, перш ніж зникнути всередині.

Вогнесерд глянув на небо. Був уже майже сонцепік, саме час вирушати в патруль. Він відчув голод, але ніхто ще не приніс свіжини. Може, вдасться знайти щось на патрулюванні. Вояк поквапився з табору, через тунель, відчуваючи, як примерзле листя хрускотить під його лапами.

Пісколапка і Мишошубка вже чекали біля підніжжя схилу. Вогнесерд задер хвоста, несподівано радий побачити Пісколапку.

– Привіт, – нявкнула та. Мишошубка лише кивнула.

Із тунелю виліз Білошторм.

– Досвітній патруль уже повернувся?

– Ані сліду від них, – відповіла Мишошубка. Але перш ніж вона закінчила, Вогнесерд почув шарудіння у підліску позаду них. Із кущів виринули Верболоза, Вітрогон, Темносмуг і Порохолап.

– Ми пройшли вздовж цілої межі з Річковим Кланом, – доповіла Верболоза. – Ані сліду їхніх мисливців. Патруль Синьозірки ще раз перевірить усе по обіді.

– Добре, – відповів Білошторм. – Ми беремо межу з Тіньовим Кланом.

– Сподіваюся, вони не дурніші за Річковий Клан і теж не полізуть на рожен, – нявкнув Темносмуг. – Адже після останньої ночі вони мали б знати, що ми їх шукаємо.

– Сподіваюся на те, – прогарчав Білошторм. Тоді повернувся до свого патруля. – Ви готові?

Вогнесерд кивнув. Білошторм змахнув кінчиком хвоста і кинувся в орляк.

Вогнесерд мчав за Мишошубкою і Білоштормом. Вони вибігли на схил, навіть не збавляючи темпу. Пісколапка трималась одразу за Вогнесердом; він відчував тепло її дихання, перелазячи з одного кругляка на інший.

Вони ще й до Зміїних Скель не добігли, коли Вогнесерд відчув знайомий зловісний запах. Він уже відкрив рота, щоб застерегти інших, але Мишошубка озвалася першою:

– Тіньовий Клан!

Усі четверо котів спинилися і принюхалися.

– Аж не віриться, що вони вже повернулися! – промурмотіла Пісколапка. Вогнесерд помітив, що шерсть у неї на спині стала дибки.

– Цей запах свіжий, – очі Білошторма люто спалахнули. – Я сподівався, що з Ночезором на чолі в цей Клан прийде хоч трохи честі. Але, здається, холодні вітри з Громошляху позаморожували їхні серця.

Вогнесерд повернувся і пірнув у густі чагарі папороті. Він майже торкався зубами до листя, щоб вловити цей запах Тіньового Клану. Запах був знайомий. Дуже знайомий. Вогнесерд спинився. Цей запах належав Тіньовому воякові, з яким він уже стикався. Але ж якому з них?

Вогнесерд знову рушив уперед, сподіваючись, що нові запахи освіжать його пам’ять. Та несподівано він відчув щось інше. Вогнесерд глянув униз. На землі, поміж стовбурців папороті, лежала купка кролячих кісток. Коти із Кланів зазвичай запорпують кістки своєї здобичі на знак поваги до життя, яке вони забрали. Здригнувшись від здогаду, що це може означати, Вогнесерд взяв трохи кісток і рушив назад крізь хащі. Він кинув докази до лап Білошторма.

Білий вояк люто вирячився на кістки.

– Кролячі кістки? Вояки, які це зоставили, хотіли, аби ми знали, що вони полюють на наших землях! Синьозірка мусить негайно про це дізнатися.

– Вона вирядить бойову виправу проти Тіньового Клану? – запитав Вогнесерд. Він ще ніколи не бачив Білошторма таким розлюченим.

– Їй слід! – прошипів великий вояк. – І я сам поведу її, якщо зможу. Ночезір зрадив нашу довіру, і, присягаюся Зоряним Кланом, його треба покарати.

* * *

– Синьозірко! – Білошторм вивалив кролячі кістки посеред галявини в таборі.

– Синьозірка вже вирушила на патрулювання, – сказав йому Тигрокіготь, виходячи з тіней.

Куцохвіст і Морозошубка повилазили з кубелець, цікаві дізнатися, що відбувається.

Білошторм втупився у Тигрокігтя, досі дихаючи люттю.

– Глянь на це! – кинув він.

Тигрокігтеві не треба було навіть пояснювати, в чому річ – запах говорив сам за себе. Лють поволі розгорілася і в його очах.

Вогнесерд відійшов до краю галявини і спостерігав за двома великими вояками. Доказ був, безперечно, зловісний, але ця знахідка сповнила його запитаннями, а не люттю. Минуло всього три повені, відколи Тіньовий Клан вигнав свого жорстокого провідника, ще й за допомогою Громового Клану. Як Тіньові коти могли настільки оговтатися, щоб замірятися війною проти Громового Клану?

Тигрокіготь, очевидно, не заморочувався такими проблемами. Він уже прикликав до себе Темносмуга і Вітрогона.

– Верболоза і Мишошубка підуть із нами! – оголосив воєвода. – Ми знайдемо патруль Тіньового Клану і так його пошарпаємо, щоб забули дорогу на наші угіддя!

Білошторм кивнув.

– А можна мені піти? – нявкнула Пісколапка. Вона зачаровано бігла услід за білим вояком. Той спинився і глянув на неї своїми блискотливими очима.

– Не цього разу, – сказав їй Білошторм.

Лице кицьки скривилось від розчарування.

– А як щодо Вогнесерда? – нявкнула вона. – То ж він знайшов кістки.

Тигрокіготь примружив очі та наїжачив карк.

– Вогнесерд може залишитися тут і все розповісти Синьозірці, коли вона повернеться, – зневажливо прошипів він.

– Ви підете до її приходу? – запитав Вогнесерд.

– Звісно, – відрізав Тигрокіготь. – Це треба владнати негайно!

Він повернувся до Білошторма і махнув хвостом. Вогнесерд спостерігав, як двоє вояків біжать із табору, а одразу ж за ними – Темносмуг, Верболоза, Вітрогон і Мишошубка. Він чув, як їхні лапи вдаряються об промерзлу землю.

Зненацька Вогнесерд збагнув, наскільки спорожнів їхній табір. Коли Морозошубка із Куцехвостом вийшли на терен і заходились обнюхувати кролячі кістки, він нявкнув:

– Хто пішов із Синьозіркою?

Морозошубка замислилась.

– Сіросмуг, Довгохвіст і Прудколап.

Вогнесерд відчув під хутром неприємний холодок. Принаймні сподівався, що тремтить саме від вітру. Він був єдиним вояком у таборі.

– Глянь до вояцького кубла, Порохолап там? – попрохав Вогнесерд Пісколапку.

Вона кивнула і, пройшовши на протилежний бік галявини, зазирнула до кубла.

– Він тут, – озвалася Пісколапка. – Орляколап також, обидва сплять.

Жовтоікла вилізла зі свого кубла і підняла голову. Вогнесерд трішки розслабився, побачивши знайому постать старої медикицьки. Він примружив очі, готуючись її привітати. Але щойно Жовтоікла вдихнула повітря, її очі затуманилися від жаху. Повільно, ледве пересуваючи лапи, вона підійшла до кісток і ретельно обнюхала кожну з них.

Вогнесерд дивився на неї, дивуючись, чому це її так зацікавили старі кістки.

Нарешті вона підвела голову і глянула просто йому в очі.

– Зорелом! – видихнула Жовтоікла. Її голос аж скрипів від неприхованого жаху.

– Зорелом? – повторив Вогнесерд.

То це він. Ось чому запах здався йому таким знайомим. То був запах Зорелома.

– Ти впевнена? – стривожено нявкнув він. – Тигрокіготь уже вирушив на землі Тіньового Клану.

– Тіньовий Клан не винен! – верескнула Жовтоікла. – Це все Зорелом і його дружки-вояки. Я була медикицькою Тіньового Клану. Я допомагала їм з’явитися на світ. Я їхні запахи знаю як свій власний, – вона спинилася. – Ти мусиш знайти Тигрокігтя і застерегти його. Він зробить жахливу помилку, якщо нападе на них!

Вогнесерд почув, як йому в голову шугнула кров, забиваючи памороки. Як бути?

– Але я тут єдиний вояк! – у відчаї нявкнув він Жовтоіклій. – Що, коли Зорелом нападе на табір, поки мене не буде? Він уже робив так. Він міг залишити ці кістки як приманку.

– Ти мусиш розповісти Тигрокігтеві, перш ніж він… – знову почала Жовтоікла, але Вогнесерд перебив її.

– Я не можу залишити тебе зовсім саму.

– Тоді я сама й піду! – прошипіла Жовтоікла.

– Ні! Я піду! – нявкнула Пісколапка.

Вогнесерд переводив погляд з однієї кішки на іншу. Він не міг послати жодну з них: їхні сила і вмілості потрібні, щоб захистити табір. Але й Жовтоікла мала рацію: не можна допустити, щоб пролилася невинна кров. То Зорелом вторгся на ці землі, Громовому Кланові нічого було ділити з Тіньовим. Потрібно послати іншого кота. Він заплющив очі й замислився. Відповідь прийшла миттєво.

– Орляколап! – прошипів Вогнесерд, широко розплющивши очі. Він знову гукнув новака.

Молодий котик вийшов зі свого кубла і підійшов до Вогнесерда.

– У чому річ? – сонно кліпаючи, запитав він.

– У мене для тебе термінове завдання, – сказав Вогнесерд.

Орляколап обтрусився і випростався.

– Так, Вогнесерде, – нявкнув він.

– Ти повинен знайти Тигрокігтя. Він вирушив у похід для нападу на патруль Тіньового Клану. Спини його і скажи, що на наші угіддя вторгся Зорелом!

Орляколап насторожено розплющив очі, але Вогнесерд уже повів далі:

– Можливо, тобі доведеться перетнути Громошлях. Я знаю, тебе ще не тренували для цього… – У голові Вогнесерда промайнув образ покаліченого тіла Попелапки, але він відігнав його. А тоді глянув Орляколапові просто у вічі. – Ти мусиш знайти Тигрокігтя, інакше між Кланами вибухне війна без жодної на те причини!

Орляколап спокійно кивнув.

– Я знайду його, – пообіцяв новак.

– Хай із тобою буде Зоряний Клан, – пробурмотів Вогнесерд, носом торкаючись Орляколапа.

Новак повернувся і кинувся з табору крізь тунель. Вогнесерд, силкуючись зберігати спокій, дивився, як той віддаляється. Попелапка… Громошлях… Образи все мчали перед очима. Вогнесерд потрусив головою. Не час хвилюватися. Якщо Зорелом справді в угіддях Громового Клану, слід підготувати табір до нападу.

– Що відбувається? – із новацького кубла виліз Порохолап.

Вогнесерд глянув на нього, тоді побіг угору галявиною і видряпався на Високий Камінь. Галявина, здавалося, була ген унизу, під його тремтливими лапами. Він проковтнув твердий клубок і почав виголошувати звичний клич.

– Хай усі коти, здатні самі… – які ж довгі ці слова! – Табір у небезпеці. Усі сюди, негайно!

Старійшини і королеви поквапились вилізти зі своїх кубелець, за ними – кошенята. Вони ошелешено позирали на Вогнесерда, що стояв на вершині Високого Каменя. Попелапка, шкутильгаючи, вийшла із тунелю і глянула на Вогнесерда сильним, ясним поглядом. Коли вояк побачив її, табір у нього під ногами раптом перестав хитатися.

– Що відбувається? – гаркнула Одноока, найстарша кішка Громового Клану. – Що, скажи на милість, ти там забув?

Вогнесерд не вагався.

– Зорелом повернувся. Можливо, він зараз на землях Громового Клану. Крім мене, тут немає жодного вояка. Якщо Зорелом нападе, ми маємо бути готові. Кошенята і старійшини – в ясла. Усі інші – готуйтеся до бою…

Загрозливий клич, що залунав біля входу до табору, урвав Вогнесерда на півслові. Стрункий темно-бурий кіт із плямистим хутром і порваними вухами продерся до табору. Його хвіст був неприродно зігнутий посередині, наче зламана гілка.

– Зорелом! – видихнув Вогнесерд, інстинктивно випускаючи кігті. Кожна його шерстинка стала дибки.

Позаду колишнього провідника з’явилися ще четверо шолудивих котів, їхні очі палали ненавистю.

– Здається, ти тут єдиний воячок! – прошипів Зорелом, вищиривши зуби. – То це ще легше, ніж я собі думав!

### Розділ 26

Жовтоікла, Порохолап і Пісколапка вишикувались оборонною шеренгою, за ними – королеви. Вогнесерд побачив, як до них шкутильгає і Попелапка. Але варто було маленькій сірій киці наблизитися, як Порохолап люто на неї засичав, і вона, прищуливши вуха, незграбно пошкутильгала назад до кубла Жовтоіклої.

Старійшини зібрали кошенят, завели їх до ясел і самі позалазили вслід за ними. Останнім Ряболиця затягла досередини Хмарка. Вона перекрила вхід галуззям ожини, незважаючи на шпичаки, і наглухо запечатала вхід, а тоді приєдналася до решти Клану.

Вогнесерд зістрибнув з Високого Каменя і спинився біля Жовтоіклої. Тоді вигнув спину і зашипів до Зорелома:

– Ти програв минулого разу – і зараз знову програєш!

– Нізащо! – відрізав Зорелом. – Може, ти й відібрав у мене Клан, але вбити мене не зможеш – у мене значно більше життів!

– Життя одного Громового кота вартує десяти твоїх! – прогарчав Вогнесерд. Він по-вояцьки крикнув, і терен вибухнув битвою.

Вогнесерд стрибонув прямісінько на Зорелома і впився в темно-бурого кота кігтями. Життя вигнанця неабияк побило колишнього провідника Клану – Вогнесерд відчував ребра просто під шерстю блохастого кота. Але Зорелом усе ще був сильний. Він крутнувся і впився зубами у Вогнесердову задню лапу. Рудий вояк скрикнув і зашипів від люті, але пазурі тримав міцно. Зорелом рвонувся вперед, дряпаючи кігтями мерзлу землю. Вогнесерд відчув, як його кігті проорюють смуги уздовж кощавих боків нападника, аж поки той не вирвався. Вогнесерд кинувся навздогін, але раптом хтось схопив його за задню лапу. Він зиркнув через плече, хто це. Позаду до землі припав Кігтеморд, втупивши у Вогнесерда насмішкуватий погляд.

Вогнесерд дивився на нього і не вірив своїм очам. Він уже й не сподівався знову побачити цього кота. Зараз він умить забув Зорелома. То ж Кігтеморд убив Плямолистку шість повень тому. Він холоднокровно прикінчив медикицьку Громового Клану, щоб Зорелом зміг викрасти кошенят Морозошубки. Вогнесерд ошалів. Він кинувся просто на кощавого бурого кота. А тоді краєм ока побачив зблиск плямистого хутра і відчув солодкий запах Плямолистки. Він відчув її дух поруч із собою.

Медикицька прийшла, щоб допомогти йому помотатися за її смерть.

Вогнесерд заледве відчув біль у лапі, коли вирвався з пазурів Кігтеморда, і сам налетів на нього. Переляканий кіт вдарив у відповідь своїми великими передніми лапами. Гострий, як терня, пазур зачепив Вогнесерда за вухо. Біль пронизав усе тіло Громового вояка, і він похитнувся. Кігтеморд миттю налетів на нього, кинувши на землю і глибоко увігнавши ікла в його карк.

Вогнесерд зболено завив:

– Плямолистко, допоможи! Я не зможу!

І раптом вага кота перестала притискати його до землі. Вогнесерд підвівся і роззирнувся. Сіросмуг! Сірий вояк стояв і не ворушився, його очі були сповнені жаху. Тіло Кігтеморда безвольно повисло у нього в зубах. Сіросмуг відкрив рота, і мертвий вояк впав йому до ніг.

Вогнесерд наблизився до друга.

– Він убив Плямолистку, Сіросмуже! – зараз був поганий час для каяття і докорів сумління. – Синьозірка з тобою?

Сіросмуг похитав головою.

– Вона послала мене знайти Тигрокігтя, – відповів він. – Ми знайшли кістки. Синьозірка впізнала сморід Зорелома і здогадалася, що то він, певно, очолює волоцюг.

Поблизу хтось засичав, і одразу двоє котів врізалися у Вогнесерда. Він відстрибнув убік. То Морозошубка билась іще з одним нападником. Королева воювала воістину з силою Зоряного Клану. Ці коти колись украли її кошенят. У її очах палала чиста ненависть. Вогнесерд позадкував: Морозошубці не потрібна була його допомога. Ще мить – і вояк-волоцюга, повискуючи, кинувся з табору навпростець через хащі орляка.

Морозошубка помчала йому навздогін, але Вогнесерд відкликав її:

– Ти залишила йому вже вдосталь шрамів на пам’ять!

Королева загальмувала біля таборової стіни і повернулася, її боки важко здіймалися, а біле хутро було сплямоване кров’ю ворога.

Ще один волоцюга промчав повз Вогнесерда і кинувся до стіни. За ним біг Порохолап, який примудрився востаннє вхопити його зубами, перш ніж відпустити. «Зосталися тільки Зорелом та ще один вояк», – подумав Вогнесерд.

Пісколапка повалила зайду на землю. Кіт лежав і не ворушився. «Стережись!» – подумав Вогнесерд, пригадавши свою улюблену хитрість – дозволити ворогові відчути, що він уже переміг. Але Пісколапка не обманулася. Коли кіт підвівся на лапи, вона була готова. Спершу відстрибнула, а тоді знову кинулася вперед. Вхопила суперника пазурами і жбурнула на землю, одночасно вчепившись задніми лапами у його м’який живіт. Тільки коли він заскімлив, як малесеньке кошеня, Пісколапка відпустила його. Усе так само завиваючи, кіт кинувся з табору.

Тоді настала мить глибокої тиші. Коти Громового Клану безмовно стояли, витріщившись на кров і хутро, якими був закаляний увесь терен. Посередині лежало тіло Кігтеморда.

«Де ж Зорелом? – стривожено думав Вогнесерд. – Він знову вломився в ясла?» Вогнесерд уже зібрався кинутися до ожинового кубла, коли це із гнізда Жовтоіклої залунав зболений крик. Вояк повернувся до тунелю в папороті. Попелапка! Він кинувся до кубла, приготувавшись до найгіршого, але натомість побачив, що Зорелом лежить на землі. Над ним стояла стара медикицька.

Напівзаплющені очі Зорелома були налиті кров’ю. Вогнесерд бачив, як його бік один раз здійнявся – і завмер. Із незвичного умиротворення, яке йшло від тіла мертвого волоцюги, Вогнесерд здогадався, що Зорелом втрачає життя.

Оголені кігті Жовтоіклої поблискували червоним. Її обличчя скривила гримаса, а очі горіли люттю.

Зненацька Зорелом зітхнув і знову почав дихати. Вогнесерд чекав, що Жовтоікла ось-ось схилиться до нього і знову прикінчить, але вона завагалася. Зорелом не підводився.

Вогнесерд підійшов до медикицьки.

– Це його останнє життя? Чому ти його не доб’єш? – здивувався він. – Адже він вбив свого батька, вигнав тебе з Клану і теж намагався вбити.

– Це не останнє його життя, – зітхнула вона, – а якби й було останнє, я б його все одно пощадила.

– Чому? Зоряний Клан тільки вшанував би тебе за це, – Вогнесерд не міг повірити своїм вухам. Від самого імені Зорелома стара кицька починала аж кипіти люттю.

Жовтоікла поволі перевела погляд із Зорелома на Вогнесерда. У її очах не було нічого, крім болю і скорботи, коли вона пробурмотіла:

– Він мій син.

Вогнесерд відчув, як земля тікає з-під його лап.

– Але ж медикицькам не можна мати кошенят, – пролепетав він.

– Я знаю, – відповіла Жовтоікла. – Я й не збиралася. Але потім закохалася в Зорещерба.

Її голос обважнів смутком. І тут Вогнесерд подумав про битву, коли вони вигнали Зорелома з табору Тіньового Клану. Перед тим, як утекти, жорстокий провідник сказав Жовтоіклій, що то він убив свого батька. Це, здавалося, дуже вразило її, і тільки зараз Вогнесерд збагнув чому.

– Я привела трьох кошенят, – продовжувала Жовтоікла. – Але тільки Зорелом вижив. Я дала їх королеві Тіньового Клану, щоб вона виховувала їх, як власних. Я думала, втрата двох кошенят – то мені покарання від Зоряного Клану за те, що я порушила вояцький кодекс. Але я помилилася. Моє покарання не в тому, що двоє моїх кошенят померли. Воно в тому, що цей вижив!

Жовтоікла з огидою глянула на закривавлене тіло Зорелома.

– І не мені його вбивати. Я прийму свою долю, як того бажає Зоряний Клан.

Медикицька похитнулася, і Вогнесерд уже подумав, що вона зараз зомліє. Він притиснувся до неї, щоб підтримати, і прошепотів:

– Він знає, що ти його мама?

Жовтоікла похитала головою.

Зорелом почав зболено завивати:

– Я нічого не бачу!

Вогнесерд обережно наблизився. Зорелом не ворушився. Вогнесерд штурхнув його передньою лапою, і син Жовтоіклої знову застогнав.

– Не вбивай мене, – завив він.

Вогнесерд позадкував, відчуваючи раптову відразу до цього переляканого вояка.

Жовтоікла глибоко вдихнула.

– Я його догляну, – вона підійшла до свого пораненого сина, вхопила його за карк і відтягла до гнізда, яке залишив Плямошкур.

Вогнесерд її не затримував. Він хотів пересвідчитися, що із Попелапкою все гаразд. Вояк запримітив темну постать, яка заворушилася в розколині каменя, де спала Жовтоікла.

– Попелапко? – озвався він.

Попелапка вистромила голову.

– У тебе все гаразд? – запитав Вогнесерд.

– Волоцюги вже пішли? – прошепотіла вона.

– Так, усі, крім Зорелома. Він тяжко поранений. Його глядить Жовтоікла.

Він очікував, що Попелапка буде вражена, але вона просто повільно похитала головою і втупилася в землю.

– Усе гаразд? – перепитав Вогнесерд.

– Мені слід було битися поруч із тобою, – голос Попелапки бринів соромом.

– Тебе б убили!

– Це саме сказав Порохолап. Він наказав мені піти і сховатися з кошенятами, – очі маленької киці сльозились від відчаю. – Але якби мене і вбили – що з того? Яка з мене зараз користь? Я просто тягар для Клану.

Вогнесерд відчув, як його гостро шарпнув жаль. Він підбирав слова, щоб втішити її, але перш ніж встиг заговорити, з-за кущів орляка почулося хрипке нявкання Жовтоіклої.

– Попелапко, – покликала вона. – Принеси мені павутини, швиденько!

Попелапка зникла в розколині, за мить повернувшись із клубком намотаної на лапу павутини. Так швидко, як лише могла, вона пошкутильгала до Жовтоіклої та поклала клубок у гніздо.

– Принеси живокосту, – наказала Жовтоікла.

Коли Попелапка знову побрела до каменя, Вогнесерд пішов геть. Тут йому нічого робити. Треба було довідатися, як там решта Клану.

Коти на терені навіть не ворушилися. Вогнесерд підійшов до Порохолапа і нявкнув йому:

– Жовтоікла опікується Зореломом. Попелапка їй допомагає, – він пропустив недовірливе чмихання Порохолапа повз вуха. – Повартуй його.

Порохолап побіг до тунелю і зник усередині.

Вогнесерд підійшов до Сіросмуга. Сірий вояк досі дивився на неживе тіло Кігтеморда.

– Ти врятував мені життя, – пробурмотів Вогнесерд. – Дякую.

Сіросмуг підвів погляд на свого товариша.

– Я б для тебе і свого не пошкодував, – просто відповів він.

Хапаючи ротом повітря, Вогнесерд дивився, як його друг повернувся і пішов. Мабуть, їхній дружбі все ж не настав кінець.

У вхідному тунелі почувся тупіт лап, який урвав його роздуми. До табору влетіла Синьозірка, за нею – Довгохвіст і Прудколап. Вогнесерд полегшено зітхнув і розслабився, побачивши провідницю. Вона роззиралася залитою кров’ю галявиною, широко розплющивши очі, аж поки не побачила бездиханне тіло Кігтеморда.

– Зорелом напав? – нявкнула Синьозірка.

Вогнесерд кивнув.

– Він мертвий?

– Зорелом із Жовтоіклою, – відповів Вогнесерд, видушуючи з себе слова і переборюючи виснаження. – Він поранений – очі.

– Інші волоцюги?

– Прогнали.

– Хтось із нашого Клану покалічився? – допитувалася Синьозірка, роззираючись галявиною.

Коти захитали головами.

– Добре, – нявкнула вона. – Пісколапко, Прудколапе, заберіть це тіло з табору і закопайте. Без старійшин. Волоцюги не гідні бути похованими за ритуалом Зоряного Клану.

Прудколап із Пісколапкою потягли тіло крізь тунель.

– Старійшини в безпеці? – запитала Синьозірка.

– Вони в яслах, – відповів Вогнесерд. Поки він говорив, в ожиновому кублі щось зашаруділо і звідти виліз Куцохвіст, а за ним – кошенята і решта старійшин. Вогнесерд побачив, як звідти вилазить Хмарко і радісно дибає галявиною до Ряболицьої. Вона привітала його, лизнувши, і кошеня повернулося до тіла Кігтеморда, яке зникало в тунелі.

– Він мертвий? – запитав Хмарко. – Можна подивитися?

– Цить, – шикнула Ряболиця, обгортаючи його хвостом.

– Де Тигрокіготь? – запитала Синьозірка.

– Він рушив у вояцьку виправу на патруль Тіньового Клану, – пояснив Вогнесерд. – Ми знайшли кістки під час патрулювання. Вони пахли Тіньовим Кланом, тож Тигрокіготь вирішив напасти. Я послав Орляколапа його спинити, бо Жовтоікла збагнула, що то запах Зорелома.

– Орляколапа? – примруживши очі, нявкнула Синьозірка. – Хоч там і потрібно перетинати Громошлях?

– Я був єдиний вояк у таборі. Більше нікого було послати.

Синьозірка кивнула, занепокоєння в її очах змінилося розумінням.

– Ти не хотів залишати табір незахищеним? – нявкнула вона. – Ти добре впорався, Вогнесерде. Думаю, Зорелом таки намагався повиманювати з табору всіх наших вояків. Ми також знайшли кістки.

– Сіросмуг мені розповів, – Вогнесерд роззирнувся, виглядаючи друга, але той уже зник.

– Пошли Жовтоіклу до мене, коли вона закінчить із Зореломом, – наказала Синьозірка.

Її насторожив тупіт лап у папоротяному тунелі. На терен вибіг Тигрокіготь, за ним – Білошторм і решта групи. Вогнесерд тягнув шию, роздивляючись вояків, аж поки ген позаду не побачив Орляколапа. Молодий новак, здається, був виснажений, але неушкоджений. Вогнесерд тихенько зітхнув із полегшенням.

– Орляколап наздогнав вас до того, як ви знайшли патруль? – пильно дивлячись на воєводу, запитала Синьозірка.

– Ми навіть не зайшли на їхні угіддя, – відповів Тигрокіготь. – Саме збиралися переходити Громошлях, – він примружив очі. – Це Кігтеморда там закопували?

Синьозірка кивнула.

– Тоді Орляколап правду казав, – нявкнув воєвода. – Зорелом дійсно збирався напасти на табір. Він також мертвий?

– Ні. Про нього піклується Жовтоікла.

– Не може бути! – вигукнула Мишошубка, перезирнувшись із Вітрогоном.

Тигрокіготь спохмурнів.

– Піклується про нього? – форкнув він. – Та його ж вбити треба, а не гаяти часу на лікування!

– Ми це обговоримо, коли я побалакаю з Жовтоіклою, – спокійно нявкнула провідниця.

– Можемо обговорити це просто зараз, Синьозірко, – Жовтоікла вийшла на терен, виснажено понуривши голову.

– Ти залишила Зорелома самого? – прогарчав Тигрокіготь, блиснувши своїми бурштиновими очима.

Жовтоікла підвела голову і глянула на темного вояка.

– Його вартує Порохолап. Я дала йому макового насіння, тож він спить. Зорелом осліп, Тигрокігтю. Він не намагатиметься втекти. У лісі він помре за якийсь тиждень, якщо тільки лисиця чи зграя ворон не прикінчать його раніше.

– Тоді все ще простіше, – форкнув Тигрокіготь. – Нам не доведеться його вбивати. Хай ліс сам із ним розбереться.

Жовтоікла повернулася до Синьозірки.

– Не можна допустити, щоб він помер, – нявкнула вона.

– Чому ні?

Вогнесерд, затамувавши подих, спостерігав, як провідниця по черзі переводить погляд із Жовтоіклої на Тигрокігтя і назад. Цікаво, чи медикицька збирається сказати Синьозірці, що Зорелом – її син.

– Якщо це допустимо, тоді ми не кращі за нього, – спокійно відповіла Жовтоікла.

Тигрокіготь розлютовано махнув хвостом.

– А ти що думаєш, Білошторме? – нявкнула Синьозірка, перш ніж Тигрокіготь встиг розтулити рота.

– Він буде тягарем для Клану, його треба буде доглядати, – замислено відповів Білошторм. – Але Жовтоікла таки має рацію: чи ми його виженемо в ліс, чи холоднокровно вб’ємо, Зоряний Клан усе одно знатиме, що ми опустилися так само низько, як він.

Наперед вийшла Одноока.

– Синьозірко, – хрипко нявкнула вона. – Колись, бувало, ми по кілька повень тримали у себе в’язнів. Можемо і зараз так зробити.

Вогнесерд пригадав, що сама Жовтоікла була ув’язненою, коли тільки потрапила до табору. Він чекав, що медикицька нагадає про це Синьозірці, але вона мовчала.

– То ти справді плануєш утримувати волоцюгу в таборі? – заговорив Тигрокіготь до провідниці, його очі знову сяйнули люттю.

Вогнесерд скрушно збагнув, що не може не погодитись із воєводою. Йому була огидна сама думка про те, щоб убити Зорелома, – він краще за будь-кого знав, ким цей кіт доводиться Жовтоіклій. Але Зорелом був підступним ворогом, хай навіть сліпим. Утримувати його в таборі складно і небезпечно для всього Клану.

– Він справді сліпий? – запитала Синьозірка у Жовтоіклої.

– Так, справді.

– Інші поранення є?

Цього разу відповів Вогнесерд.

– Я доволі сильно його подряпав, – визнав він.

Тоді одразу ж глянув на Жовтоіклу і полегшено зітхнув, коли побачив, як стара кицька ледь схилила голову. Вона пробачила його за те, що він покалічив її сина.

– Скільки часу вони гоїтимуться? – запитала Синьозірка.

– Приблизно повню, – відповіла Жовтоікла.

– Доти можеш його доглядати. Після того ми знову обговоримо майбутнє цього негідника. Відсьогодні його називатимуть Хвостоломом, а не Зореломом. Не нам забирати в нього подаровані Зоряним Кланом життя, але цей кіт більше не провідник.

Синьозірка запитально глянула на Тигрокігтя. Його хвіст смикнувся, але він не заговорив.

– Вирішено, – нявкнула провідниця. – Він залишається.

### Розділ 27

Вогнесерд пришкандибав до куща кропиви і заходився зализувати рани. Пізніше він піде поговорити з Жовтоіклою, коли вона закінчить опікуватися іншими котами.

Слабеньке проміння призахідного сонця кидало на терен довгі тіні. Порохолапа на чатах біля Хвостолома змінив Довгохвіст. Тигрокіготь зібрав групу вояків і повів її на пошуки свіжини. У Вогнесерда також бурчало в животі. Він сполохано озирнувся, почувши кроки, але то були просто Пісколапка і Прудколап, що поверталися з лісу.

Вони вдвох підійшли до Синьозірки, яка сиділа під Високим Каменем із Білоштормом. Вогнесерд також підвівся і вирушив до них. Кінчиком хвоста підкликав ще Порохолапа, який зализував свої рани під поваленим стовбуром. Порохолап завагався, але зрештою втомлено встав і побрів до нього.

– Ми закопали Кігтеморда, – нявкнула Пісколапка.

– Дякую, – відповіла Синьозірка. Провідниця глянула на Прудколапа. – Ідіть.

Обоє новаків похнюпили носи і попрямували до кубла.

Вогнесерд знову махнув Порохолапові, закликаючи підійти ближче. Новак примружив очі, трошки наблизився, спинившись біля Синьозірки.

– Синьозірко, – завагавшись, почав Вогнесерд. – Пісколапка із Порохолапом билися, як справжні вояки, коли напав Хвостолом. Без їхньої сили і хоробрості нам було б куди важче.

Порохолап широко розплющив очі, а Пісколапка, навпаки, потупила погляд у землю, коли Вогнесерд заговорив.

Білошторм мимохіть замуркотів.

– Не схоже це на тебе – отак соромитись, – нявкнув він до своєї учениці.

Пісколапка смикнула вухами.

– Але ж то Вогнесерд врятував Клан, – не витримала вона. – Він попередив увесь табір, так що ми підготувалися до нападу Хвостолома.

Настала Вогнесердова черга соромитися. Він навіть відчув полегшення, коли Тигрокіготь саме в ту мить повернувся до табору на чолі мисливської групи, несучи чимало свіжини.

Синьозірка кивнула Тигрокігтеві, а тоді повернулася до Порохолапа і Пісколапки:

– Я горда тим, що у Громового Клану такі чудові вояки, – нявкнула вона. – І час уже вам обом отримати вояцькі імена. Церемонія відбудеться негайно, поки сонце ще не сіло, а тоді в нас буде час поїсти.

Пісколапка і Порохолап радісно перезирнулися. Вогнесерд підвів голову і замуркотів. Синьозірка скликала Клан на віче. І Вогнесерд відчув себе ще щасливішим, побачивши Сіросмуга, що вилазив із вояцького кубла. Тож із табору він таки не пішов.

Клан зібрався на краю галявини. Старійшини і королеви сиділи з новаками і кошенятами з одного боку, а Вогнесерд чекав із рештою вояків з іншого боку. Він глянув на Хмарка, який примостився біля Ряболицьої. Його очі захоплено сяяли, і Вогнесерд відчув незнайомі раніше гордощі від того, що ось його рідний котик бачить, як він сидить серед вояків Клану. Посередині стояла Синьозірка із Пісколапкою та Порохолапом.

Останні промені сонця догорали на обрії. Клан чекав, затамувавши подих, поки вони згасли, а на темному небі з’явилися зірки.

Синьозірка підвела голову і глянула на найяскравішу зорю у Срібносмузі.

– Я, Синьозірка, провідниця Громового Клану, закликаю своїх предків-вояків глянути на цих двох новаків. Вони старанно тренувалися, щоб засвоїти вояцький кодекс, і зараз перед вами стоять уже дозрілі вояки, – вона глянула на двох молодих котів. – Пісколапко, Порохолапе, чи клянетесь ви невідступно слідувати вояцькому кодексу, захищати та обороняти свій Клан навіть ціною власного життя?

Коли Пісколапка перевела погляд на провідницю, її очі яскраво сяяли:

– Клянусь, – відповіла вона.

Порохолап сильним низьким голосом повторив за нею:

– Присягаюся.

– Тоді волею Зоряного Клану я нарікаю вас вояцькими іменами. Пісколапко, віднині тебе знатимуть як Піскошторму. Зоряний Клан поважає твою хоробрість і твій дух, ми ж запрошуємо тебе до Громового Клану вже войовницею.

Синьозірка підійшла вперед і торкнулася мордочкою схиленої голови Піскоштормої.

Піскошторма шанобливо лизнула плече провідниці, а тоді повернулася і пішла до Білошторма. Вогнесерд бачив, з якою гордістю вона позирає на свого наставника, вмостившись біля нього на своєму новому місці – серед вояків.

Синьозірка звернула свій погляд на темнобрунатного кота.

– Порохолапе, віднині тебе знатимуть як Порохошуба. Зоряний Клан поважає твою хоробрість і чесність, ми ж запрошуємо тебе до Громового Клану вже вояком, – вона торкнулася мордочкою його голови, а Порохошуб у відповідь шанобливо лизнув плече провідниці, перш ніж приєднатися до решти вояків.

І от увесь Клан загукав на їхню честь, видихаючи хмарки туману в нічне повітря. Усі як один вигукували їхні вояцькі імена:

– Піскошторма! Порохошуб! Піскошторма! Порохошуб!

– За звичаєм наших предків, – підвищуючи голос, нявкнула Синьозірка, – Піскошторма і Порохошуб повинні відбути мовчазне чатування до світанку, на самоті охороняючи табір, поки ми спимо. Але перш ніж розпочнеться їхнє чатування, Кланові належить повечеряти. Це був важкий день. І всі ми маємо гордитися цими котами, які оборонили наш табір. Вогнесерде, Зоряний Клан вдячний тобі за твою відвагу. Ти направду великий вояк, і я горда вважати тебе частиною свого Клану.

Коти знову занявчали. Вогнесерд щасливо замуркотів, дивлячись на свій Клан. Тільки Тигрокіготь із Порохошубом вороже дивилися на нього, але Вогнесерда їхні заздрощі не зачіпали. Його хвалила Синьозірка, і цього було досить.

Один за одним коти підходили, щоб узяти собі трохи свіжини, яку принесла група Тигрокігтя.

Вогнесерд підійшов до Піскоштормої.

– Можемо поїсти сьогодні разом, уже як вояки, – радісно нявкнув він. – Ти ж не проти?

Піскошторма замуркотіла у відповідь, і Вогнесерд відчув себе неймовірно щасливим.

– Прихопи щось для мене, – гукнула вона, коли вояк рушив до купи свіжини. – Вмираю від голоду!

Для Піскоштормої він обрав мишку, досить жирненьку, як на такий пізній гололист. Собі ж узяв синичку і повернувся, щоб піти до новоспеченої войовниці. І тут його серце впало: Порохошуб, Білошторм і Темносмуг уже приєдналися до неї. По-дурному було сподіватися, що вони зможуть повечеряти наодинці. Зараз увесь Клан був єдиний на радощах.

І ця думка нагадала Вогнесердові про Попелапку. Він роззирнувся і збагнув, що не бачив її на церемонії назовництва. Вона, мабуть, досі була на галявці Жовтоіклої. Вояк підійшов до Піскоштормої і поклав здобич біля неї.

– Я буду за п’ять кролячих стрибків, – нявкнув він. – Хочу принести щось Попелапці.

– Звісно, – потисла плечима Піскошторма.

Вогнесерд похапцем вхопив із купи свіжини водяну мишу і поніс її через галяву. І неабияк здивувався, побачивши Жовтоіклу в її кублі. Медикицька була на церемонії назовництва – мабуть, прийшла зразу опісля.

– Щиро сподіваюся, це не для мене, – прогарчала вона, коли Вогнесерд наблизився до неї. – Бо я вже взяла свою частку.

Вогнесерд кинув мишу на землю.

– Я приніс її Попелапці, – відповів він. – Я думав, вона захоче поїсти. Її не було на церемонії назовництва.

– Я поділилася з нею мишкою, але ти також можеш їй запропонувати свою свіжину.

Вогнесерд роззирнувся затіненою галявиною. Брунатне хутро Хвостолома виднілося крізь стебла старого гнізда. Вояк не ворушився.

– Він досі спить, – голос Жовтоіклої був рівний – радше голос медикицьки, аніж матері: Вогнесерд полегшено видихнув. Йому хотілося вірити, що Жовтоікла досі віддана Громовому Клану. Він підняв мишу і відніс її до гнізда Попелапки.

– Агов, Попелапко, – лагідно нявкнув вояк крізь орляк.

Сіренька киця заворушилась і сіла.

– Вогнесерде.

Він підійшов уперед і сів на тісному поріжку перед нею, кинувши водяну мишу до її лап.

– Ось, Жовтоікла не єдина, хто хоче, щоб ти погладшала!

– Дякую, – нявкнула Попелапка.

Але вона не торкнулася миші, не схилилася навіть обнюхати її.

– Досі думаєш про битву? – лагідно запитав Вогнесерд.

Попелапка знизала плечима.

– Я ж і справді просто тягар, хіба ні? – вона підвела на Вогнесерда свої сумні круглі оченята.

– Хто тут тягар?

Їх урвало гарчання Жовтоіклої, яка застромила голову до гнізда.

– Ти надумав засмучувати мою помічницю? – нявкнула вона Вогнесердові. – Я взагалі не уявляю, чи змогла би впоратися сьогодні, якби не ця мала, – вона глянула на Попелапку теплим поглядом своїх жовтих очей. – Сьогодні я навіть доручила їй змішувати трави!

Попелапка засоромлено опустила голову і нарешті відкусила-таки шматок миші.

– Гадаю, вона зостанеться в мене на довше, – провадила далі Жовтоікла. – Що не день, то більше з неї користі. До того ж я звикла до її товариства.

Попелапка підвела погляд на стару медикицьку, і в її очах заграв глузливий вогник.

– Тільки тому, що ти достатньо оглухла, щоб терпіти мою балаканину!

Жовтоікла прикинулася, що її обурили слова Попелапки, але та уже заговорила до Вогнесерда:

– Принаймні вона постійно мені це повторює.

Вогнесерд здивовано спіймав себе на тому, що настільки тісні стосунки між цими двома кішками викликають у нього ревнощі. Він завжди вважав себе єдиним справжнім другом Жовтоіклої в цілому Клані, а тепер, здається, вона знайшла ще одного. Але Попелапці принаймні було де жити: вона не зможе стати вояком і у новацькому кублі почувалася б не у своїй тарілці.

Вогнесерд підвівся. Час було повертатися до Піскоштормої.

– Тобі тут нормально із Хвостоломом? – запитав він у медикицьки.

Жовтоікла трохи зневажливо зиркнула на нього.

– Гадаю, ми зможемо впоратися. Правда ж, Попелапко?

– Він не наважиться буянити, – впевнено погодилась та. – І Довгохвіст нам допоможе у разі чого.

Жовтоікла висунула голову із гнізда, а Вогнесерд вислизнув услід за нею.

– Бувай, Попелапко! – гукнув він.

– Бувай. І дякую за їжу.

– Нема за що, – нявкнув Вогнесерд.

Він повернувся до Жовтоіклої.

– У тебе не буде чогось від цього укусу в мене на шиї?

Жовтоікла уважно оглянула укус.

– Здається, глибокий, – прогарчала вона.

– Від Хвостолома, – зізнався Вогнесерд.

Жовтоікла кивнула.

– Зачекай тут, – вона швиденько залізла в кубло і повернулася із клубочком трав, замотаних у листя. – Сам впораєшся? Просто пожуй, а тоді натри соком рани. Пектиме, звісно, але нічого такого, з чим не впорається бравий вояка!

– Дякую, Жовтоікло, – Вогнесерд підняв клубочок.

Жовтоікла провела його до виходу.

– Дякую за те, що прийшов, – нявкнула вона, позираючи на гніздо Попелапки. – Гадаю, вона була дуже засмучена. Їй і після битви було паскудно, а потім ще й церемонія назовництва.

Вогнесерд кивнув. Він розумів. Тоді востаннє обережно зиркнув туди, де лежав Хвостолом.

– Ти впевнена, що будеш у безпеці? – знову запитав він крізь клубок трав.

– Він сліпий, – нявкнула Жовтоікла. Вона зітхнула, а тоді трохи веселіше додала: – А я, між іншим, не настільки стара!

* * *

Прокинувшись наступного ранку, Вогнесерд здивовано споглядав сліпучо-біле світло, що струменіло крізь стіну. Мабуть, знову сніжило. Принаймні рани більше не боліли. Жовтоікла правду казала: сік дійсно був пекучий, але після міцного сну він почувався значно краще.

Вогнесерд гадав: чи Піскошторма і Порохошуб уже закінчили своє чатування? У снігу, мабуть, було нестерпно холодно. Він підвівся на лапи і потягнувся, вигнувши спину і закинувши хвіст аж за голову. Двоє наймолодших вояків Клану лежали вкупці, поснувши в кутку кубла. Мабуть, Білошторм відпустив їх, коли вирушав у досвітній патруль.

Вогнесерд вийшов на засніжений терен. Він заледве помітив на снігу біле хутро Морозошубки, яка вилізла з ясел і також потягувалася. Посеред терену чорніли дві латки – на місцях, де уночі чатували Піскошторма і Порохошуб. Вогнесерд аж здригнувся від цієї думки. А все ж він трохи й заздрив їм, пригадуючи захват від своєї першої вояцької ночі. Цей спогад сповнив його теплом, яке не зміг би остудити навіть найлютіший мороз.

Небо затягли снігові хмари. Білі пластівці досі падали, м’яко і тихо. «Сьогодні доведеться пополювати, – збагнув Вогнесерд. – Кланові треба знову збирати запаси, якщо снігопад не припиниться».

Він почув клич Синьозірки з Високого Каменя. Коти поволі виповзали зі своїх кубелець і торували собі шлях у снігу, щоб послухати провідницю. Вогнесерд вмостився на одній із проталин. Вона пахла Піскоштормою. Він помітив Сіросмуга, що сидів на протилежному кінці галявини. Здається, друг був смертельно виснажений. Вогнесерд замислився, чи не вислизав він, бува, вночі, щоб розповісти Срібнострумці про волоцюг.

Синьозірка заговорила:

– Я хотіла пересвідчитися, чи всі знають про те, що Хвостолом зараз у нашому таборі.

Жоден кіт ані писнув. Усі знали. Чутка розійшлася табором, як лісова пожежа.

– Він сліпий і не зможе нікому зашкодити.

Кілька котів невдоволено пирхнули, і Синьозірка кивнула – мовляв, розумію ваш страх.

– Я не менше за вас дбаю про безпеку нашого Клану. Але Зоряний Клан свідок, ми не можемо витурити Хвостолома з табору та залишити в лісі помирати. Жовтоікла дбатиме про нього, аж поки не загояться рани. І тоді ми знову обговоримо його долю.

Синьозірка роззирнулася, ловлячи голоси з юрби, але ніхто так і не озвався, тож вона зістрибнула на землю. Коли коти розійшлися, Вогнесерд помітив, що провідниця прямує до нього.

– Вогнесерде, – нявкнула вона. – Тільки одне мене досі турбує. Ти так і не владнав проблеми із Сіросмугом. Я вже хтозна-скільки часу не бачила, щоб ви разом полювали. А я ж казала, що не потерплю розбрату всередині Клану. Сьогодні ви разом підете полювати.

Вогнесерд кивнув.

– Так, Синьозірко.

Він не був проти. А після вчорашньої битви сподівався, що й Сіросмуг не відмовиться. Коли Синьозірка рушила геть, Вогнесерд оглянув галявину, аби пересвідчитися, що Сіросмуг знову кудись не чкурнув. Ні, онде він був, допомагав відгрібати сніг від входу до ясел.

– Привіт, Сіросмуже, – гукнув Вогнесерд. Сіросмуг і далі працював. Вогнесерд підійшов ближче. – Не хочеш піти пополювати перед обідом?

Сіросмуг озирнувся і холодно глянув на нього.

– Хочеш переконатися, що я знову не зникну? – пирхнув він.

Вогнесерд заціпенів.

– Н-ні, я лише думав… після вчорашнього… Кігтеморд…

– Я зробив би це для будь-якого Громового кота. Це і є відданість Клану! – голос Сіросмуга забринів злістю, і він знову заходився відгрібати сніг.

Вогнесердова надія згасла. Довіра друга втрачена навіки? Він повернувся, опустивши хвоста, і рушив крізь сніги до виходу з табору. Лише кинув через плече:

– Власне, Синьозірка сказала мені сьогодні піти з тобою на полювання, тож можеш сам пояснити їй, чому ти зостався.

– О, тоді ясно, ти просто хотів потішити Синьозірку, як завжди! – прошипів Сіросмуг.

Вогнесерд спинився і вже приготувався відповісти щось дошкульне, але передумав, побачивши, як Сіросмуг іде до нього через галявину, струшуючи сніжинки зі своїх широких плечей.

– Ну то пішли, – прогарчав Сіросмуг і першим заліз у тунель.

Вони повільно здиралися вгору схилом, перелазячи з одного засніженого кругляка на інший. Коли коти досягли вершини, перед ними простягнувся засипаний снігом ліс. Сіросмуг із похмурою рішучістю на морді відразу кинувся вперед. Вогнесерд побіг услід. Щойно він почав стежити за мишкою, що снувала між корінням дуба, як побачив Сіросмуга. Сірий вояк гнався за кроликом, який виявився достатньо дурним, щоб відійти від нори. Сіросмуг несамовито мчав за ним, аж поки не схопив своїми лапищами. Вогнесерд мовчки сидів і спостерігав, як друг підійшов і кинув кроля йому до лап.

– Цього вистачить на кількох кошенят, – гаркнув він.

– Ти не мусиш мені нічого доводити, – сказав Вогнесерд.

– Hi? – гірко запитав Сіросмуг. Його очі, холодні та злі, зустрілися з Вогнесердовими. – Можливо, тоді тобі варто поводитися так, наче ти мені довіряєш.

Він повернувся і пішов геть, перш ніж Вогнесерд устиг відповісти.

До сонцепіку Сіросмуг упіймав більше здобичі, ніж Вогнесерд, але обоє впоралися чудово. Вони заледве змогли перенести всю свіжину до табору. Зайшли на галявину та скинули здобич на звичне місце. До того там було порожньо.

Вогнесерд гадав, чи не варто буде піти знову. Сніг погустішав, а з рівнини почав задувати крижаний вітер. Він розглядав потемніле небо, коли раптом почув стривожений нявкіт Ряболицьої, що долинув із ясел. Вогнесерд підійшов глянути, у чому там річ.

– Що сталося?

– Ти не бачив Хмарка? – запитала вона.

– Він зник? – Вогнесерд похитав головою і випустив кігті – переляк Ряболицьої передався і йому.

– Так. Узагалі всі мої кошенята. Я лише на хвилинку заплющила очі. Тоді прокинулася – і не можу їх знайти! Для них зараз надто холодно. Вони ж позамерзають на смерть! – королева була у відчаї.

Вогнесерд замалим не запанікував, коли згадав останнього кота, що зникав із табору. То була Попелапка.

### Розділ 28

– Я їх знайду, – пообіцяв Вогнесерд. Він за звичкою роззирнувся, виглядаючи Сіросмуга. Здіймалася хуга, снігопад усе густішав – йти самому на пошуки було б небезпечно. Вогнесерд кинувся до вояцького кубла і заліз досередини, але Сіросмуга там не було.

Піскошторма щойно прокинулася.

– Що сталося? – нявкнула вона, помітивши Вогнесерда.

– Кошенята Ряболицьої зникли.

– Хмарко також? – нараз прокинувшись, підхопилася Піскошторма.

– Так! Я шукав Сіросмуга, щоб ми могли знайти їх разом, але його тут немає, – нявкнув Вогнесерд, відчуваючи, як тремтить його голос. Він розлютився, бо ж Сіросмуг знову десь запропастився – акурат після звинувачень у недовірі.

– Я піду з тобою, – запропонувала Піскошторма.

Вогнесерд кліпнув.

– Дякую, – нявкнув він. – Ходімо. Треба розповісти все Синьозірці, перш ніж піти.

– Порохошуб розповість. Там ще сніжить?

– Так, і все сильніше. Треба поквапитися, – Вогнесерд глянув на Порохошуба. – Ти його розбуди. Я скажу Ряболицій, що ми йдемо. Зустрінемося біля входу!

Він рушив геть, назад до ясел. Дорогою обнюхував землю, шукаючи хоч сліду запахів.

– Є якісь новини? – запитав Вогнесерд у королеви.

– Ні, жодних, – голос Ряболицьої тремтів. – Морозошубка пішла розповісти Синьозірці!

– Ну, не переймайся. Далеко вони не зайшли, – запевнив її він. – Зі мною піде Піскошторма. Ми їх знайдемо.

Ряболиця кивнула і знову заметушилася.

Вогнесерд і Піскошторма разом прибігли до тунелю і кинулись у ліс. За межами табору вітер лютував навіть дужче. Вогнесерд примружив очі й напружив плечі, опираючись буревію.

– Важко буде взяти слід на свіжому снігу, – застеріг він Піскошторму. – Давай для початку перевіримо, чи не видряпалися вони нагору.

– Добре, – нявкнула Піскошторма.

– Ти йди в ту сторону, – вказав носом Вогнесерд. – А я піду в протилежну. Зустрінемося тут. І не затримуйся.

Піскошторма кинулась геть, а Вогнесерд перестрибнув повалене дерево, йдучи стежкою, якою Клан ходив найчастіше. Схили були засипані навіть дужче, ніж уранці, до того ж вони стали слизькі, бо розчовганий сніг замерзав на кригу. Вогнесерд спинився і підняв голову, відкривши рота, але кошенятами не пахло. Марно було шукати слідів: будь-який відбиток лапи негайно засипало снігом.

Він вийшов угору схилом, але й там не було взагалі жодного котячого сліду, не кажучи вже про загублених кошенят. Вітер все віяв, так що невдовзі Вогнесерд не відчував кінчиків вух. Жодному кошеняті не пережити такої погоди, а сонце вже схилилося низенько. Слід було знайти їх до настання сутінків.

Вогнесерд кинувся назад до входу. Піскошторма вже чекала на нього, вся вкрита сніжними пасмугами. Щойно вона побачила його, як негайно обтрусилася.

– Щось знайшла? – нявкнув Вогнесерд.

– Нічогісінько.

– Та не могли ж вони зайти далеко, – зауважив Вогнесерд. – Ходімо сюди, – він попрямував до тренувального гаю.

Піскошторма кинулася за ним. Сніг поглибшав, і з кожним кроком вона провалювалася аж по живіт.

У гаю було порожньо.

– Як думаєш, Синьозірка знає, яка тут паскудна погода? – перекрикуючи вітер, запитала Піскошторма.

– Дізнається, – відгукнувся Вогнесерд.

– Треба повернутися по допомогу, взяти на пошуки ще одну групу, – нявкнула Піскошторма.

Вогнесерд глянув на войовницю – вона дрижала. Здається, не лише кошенята могли тут замерзнути. Мабуть, Піскошторма мала рацію.

– Згода, – нявкнув він. – Самі ми не впораємося.

Уже повертаючись до табору, Вогнесерд начебто почув тоненьке квиління, принесене вітром.

– Ти це чула? – гукнув він.

Піскошторма спинилася і стала принюхуватися. Зненацька підвела голову.

– Туди! – нявкнула вона, показуючи носом на повалене дерево.

Вогнесерд помчав уперед, Піскошторма – одразу за ним. Квиління все гучнішало і гучнішало, ось уже Вогнесерд зміг розрізнити кілька тоненьких голосів. Він видряпався на колоду і зазирнув на інший бік. Там у снігу лежали троє маленьких кошенят. Вогнесерд відчув хвилю полегшення, аж раптом збагнув, що Хмарка серед них немає.

– Де Хмарко? – крикнув він.

– Полює, – писнуло одне з кошенят. Його голос тремтів від страху і холоду, але в ньому лунали захисні нотки.

Вояк підвів голову.

– Хмарку! – загукав він, продираючись крізь густезний снігопад.

– Вогнесерде, глянь!

Піскошторма теж сиділа на колоді, показуючи кудись. Вогнесерд повернувся. Брудне маленьке кошеня продиралося крізь сніг у їхньому напрямку. Хмарко! Кожен крок був величезним стрибком для маленького котика – снігу нападало в його зріст. А він, однак, ішов, несучи в роті маленьку водяну мишу, обліплену снігом.

Вогнесерд відчув одночасно невимовне полегшення та злість. Він залишив Піскошторму з іншими малюками і, кинувшись уперед глибоким снігом, схопив котика за карк. Хмарко невдоволено загарчав, але не випустив мишу, що звисала з його рота. Озирнувшись, Вогнесерд побачив, що Піскошторма веде до нього інших кошенят. Вони перевальцем рухалися перед нею, по самі вуха грузнучи у глибокому снігу, але войовниця підштовхувала їх уперед.

Хмарко запищав. Вогнесерд кинув його назад у сніг. Той негайно глянув на свого дядька, гордо тримаючи здобич. Звісно ж, Вогнесерд був вражений. Незважаючи на сніг і вітер, Хмарко спромігся спіймати свою першу мишу!

– Чекай тут, – наказав він і побіг допомогти Піскоштормій. Він підняв маленьке кошеня, яке жалібно нявчало, і заходився підштовхувати решту вперед.

Брудна і розкошлана компанія повернулася до табору. Ряболиця вже чекала на них під папороттю, біля виходу з тунелю. Поруч стояла Синьозірка, мружачись від сильного снігу. Обидві вони кинулися допомагати, щойно помітили очолювану Вогнесердом групу. Синьозірка схопила Хмарка, Ряболиця – інше кошеня, тоді повернулися і помчали під прихисток табору. Вогнесерд і Піскошторма з двома іншими малюками квапилися за ними.

Опинившись на галявині, четверо котів поклали промерзлі клубочки на землю. Вогнесерд обтрусив сніг зі свого хутра і глянув на Хмарка, який і досі вперто тримав свою здобич.

Синьозірка подивилася на чотирьох кошенят.

– Чим ви взагалі думали, коли пішли туди? Ви ж знаєте, що вояцький кодекс забороняє кошенятам полювати!

Ряболицині кошенята знітилися під лютим поглядом провідниці, але Хмарко не опускав очей. Він кинув свою мишу на землю і нявкнув:

– Кланові була потрібна свіжина, тож ми й вирішили наловити трохи.

Вогнесердові зосталося хіба дивуватися його хоробрості.

– І чия це була ідея? – допитувалась Синьозірка.

– Моя, – оголосив Хмарко, не відводячи погляду.

Синьозірка пильно глянула на маленьке непокірне кошеня і закричала:

– Ви там могли позамерзати на смерть!

Хмарко також знітився від люті в її голосі та припав до землі.

– Ми ж зробили це для Клану, – захищаючись, нявкнув він.

Вогнесерд затамував подих, чекаючи, що ж Синьозірка робитиме далі. Хмарко порушив вояцький кодекс. Чи не передумає провідниця залишати його в таборі?

– Ваші наміри, – поволі нявкнула Синьозірка, – були добрі. Але те, що ви зробили, величезна дурість.

Вогнесерд відчув, як у його грудях зажевріла надія. Та вона негайно згасла, щойно Хмарко знову подав голос:

– Але ж я зловив дещо.

– Це я бачу, – холодно відповіла Синьозірка. Тоді глянула на всіх чотирьох. – Хай ваша мама вирішує, що з вами робити. Але я більше не хочу бачити, як хтось із вас робить щось подібне. Це ясно?

Хмарко кивнув разом з усіма, і Вогнесерд нарешті розслабився.

– Хмарку, можеш віднести свою здобич до купи свіжини, – додала Синьозірка. – Тоді ви, всі четверо, шуруйте до ясел, висохніть і зігрійтеся.

Вогнесерд здивувався. Невже у голосі провідниці Громового Клану залунали материнські нотки?

Кошенята Ряболицьої рушили до ясел, за ними йшла їхня мама, а Хмарко підняв свою мишу і побрів до купи свіжини. Його горда постава змусила Вогнесерда напружитися, але Синьозірка спостерігала за малим, і в її очах, здавалося, було схвалення.

– Ви двоє чудово впоралися, – нявкнула вона, звертаючи увагу на Піскошторму і Вогнесерда. – Я пошлю Довгохвоста відкликати іншу пошукову групу. А вам зараз треба піти до кубла і також зігрітися!

– Так, Синьозірко, – відповів Вогнесерд.

Він уже повернувся, щоб піти за Піскоштормою, але провідниця знову його гукнула:

– Вогнесерде, – нявкнула вона, – я хочу з тобою поговорити.

Її тон не віщував нічого доброго. «Рано розслабився», – подумав рудий вояк.

– Сьогодні Хмарко продемонстрував неабияку мисливську вмілість, – почала Синьозірка. – Але всі вмілості світу нічого не важитимуть, якщо він не навчиться дотримуватися вояцького кодексу. Зараз це питання його особистої безпеки, але в майбутньому від цього залежатиме безпека цілого Клану.

Вогнесерд втупився в землю. Синьозірка мала рацію, але він не міг не відчувати, що вона надто багато вимагає від кошеняти. Хмарко був ще малий, до того ж не так і довго жив із Кланом. Вогнесерд проковтнув гіркий клубок, подумавши, як безсоромно Сіросмуг, кланонароджений кіт, порушував вояцький кодекс. Він глянув на свою провідницю.

– Так, Синьозірко. Я його цього навчу.

– Гаразд, – здається, Синьозірку ця відповідь задовольнила. Вона повернулась і рушила до свого кубла.

Вогнесерд також зайшов до вояцького кубла, хоч йому навіть не було холодно. Від слів Синьозірки він узагалі мало не згорів. Увійшов досередини, вмостився у гніздечку і заходився вмиватися. Там він провів ціле пообіддя, роздумуючи про Сіросмуга і Хмарка. Він знав, що Синьозірка має рацію. Гонор і непокора, які він бачив у очах білого кошеняти, наштовхували Вогнесерда на думку, що Хмарко, можливо, взагалі не зможе призвичаїтися до життя у Клані.

Увечері голод вигнав Вогнесерда з кубла. Він узяв дрозда з купи свіжини і вмостився біля куща кропиви, щоб поїсти. Було вже темно, сніг порідшав. Коли очі трохи призвичаїлися до темряви, Вогнесерд знову ясно побачив вхід до табору.

Він помітив Сіросмуга, щойно той з’явився. Ішов до купи свіжини, несучи здобич. Можливо, сірий вояк узагалі просто собі полював.

Більшість своєї здобичі Сіросмуг скинув на купу. Собі забрав величеньку мишу і поніс її під таборову стіну. Слабка Вогнесердова надія згасла. Відсутній погляд Сіросмугових очей розповів йому, що підозри були небезпідставні: друг і справді бачився зі Срібнострумкою.

Вогнесерд підвівся і попрямував до кубла. Після важкого дня геть неважко було провалитися у глибокий сон. Тієї ночі він знову бачив сновидіння.

Навколо простягався засніжений ліс, поблискуючи білизною в сяйві холодного місяця. Вогнесерд стояв на високій, щербатій скелі. Поруч із ним був Хмарко – дорослий вояк; його густа біла шубка маяла на вітрі. На камені під їхніми лапами блискотіла паморозь.

– Глянь! – прошипів Вогнесерд Хмаркові.

Мерзлим корінням дерева пробігла лісова миша. Хмарко простежив за поглядом Вогнесерда та безгучно зістрибнув зі скелі на лісову долівку. Вогнесерд спостерігав, як білий кіт підбирається до жертви. Аж ось зненацька він відчув теплий і знайомий запах, який, здавалося, пробрав його аж до кінчиків вусів. Він відчув тепле дихання над вухом і озирнувся. Поруч стояла Плямолистка.

Її плямиста шубка відливала сріблом у місячному сяйві. Вона лагідно торкнулася його носа своїм.

– Вогнесерде, – прошепотіла медикицька. – У мене для тебе є застереження від Зоряного Клану. – Її голос був стурбований, а очі, здавалося, зорили в саму душу. – Насувається битва, Вогнесерде. Стережися вояка, якому не довіряєш.

Мишачий писк відволік увагу Вогнесерда. Хмарко її вполював. Рудий вояк озирнувся, але Плямолистка вже зникла.

Вогнесерд прокинувся й одразу ж зиркнув до сусіднього гніздечка. Сіросмуг лежав клубочком, мирно спав, прикривши носа своїм пухнастим хвостом. Слова Плямолистки відлунили у Вогнесерда в голові:

– Стережись вояка, якому не довіряєш!

Він здригнувся. Лісовий холод, здавалося, знайшов його навіть тут, проліз під хутро, й тільки ніздрі ще зберігали солодкий запах Плямолистки. Збоку вертівся Сіросмуг, бурмочучи щось уві сні. Вогнесерд знав, що більше не засне, але сидів у гнізді й вартував сон свого друга, аж поки світло світанку не пробилося крізь стіни кубла.

### Розділ 29

Коли в кублі прояснилося, прокинулася Верболоза. Вогнесерд спостерігав, як вона підводиться і потягується, а тоді виходить надвір. Востаннє глянувши на Сіросмуга, який усе ще спав, він вийшов за нею.

– Сніг спинився, – нявкнув кіт, відчайдушно намагаючись порушити зловісну тишу, що повисла над засніженим табором. Його голос прокотився галявиною, і Верболоза кивнула.

Спершу почулося шарудіння, а за мить – запахи Тигрокігтя й Вітрогона, які вийшли з кубла. Вони всілися біля Верболози й заходилися вмиватися. «Йтимуть на досвітній патруль», – подумав Вогнесерд. Він хотів запропонувати їм свою допомогу, бо йому насправді хотілося пробігтися лісом, але якась його частина бажала зостатися і приглянути за Сіросмугом. Слова Плямолистки досі тягарем лежали на його серці. Вогнесерд не міг відкараскатися від думки, що саме Сіросмуг є тим вояком, якому він не довіряє. Друг, звісно, наполягав, що його стосунки зі Срібнострумкою ніяк не вплинуть на відданість Клану, але ж хіба це можливо? Він порушував вояцький кодекс уже тим, що бачився з нею!

Зненацька Тигрокіготь підняв голову, ніби відчувши якийсь запах. Вогнесерд напружився. Тоді нашорошив вуха – віддалік почулися кроки на снігу, швидкі кроки. Вітер приніс запах Вітряного Клану. Кроки погучнішали. Вояки, як один, заціпеніли – кіт поліз просто крізь тунель. Тигрокіготь вигнув спину і зашипів на Одновуса, що саме вийшов на галявину.

Вітряний вояк загальмував перед ними, у його очах читався смертельний переляк.

– Тіньовий і Річковий Клани! – видихнув він. – Атакують наш табір! Нас менше, і ми б’ємося на смерть. Високозорий не хоче допустити, щоб нас вигнали ще раз. Ви повинні допомогти, інакше наш Клан просто знищать!

Синьозірка вийшла з кубла. Усі очі миттю звернулися з Одновуса на неї.

– Я чула, – нявкнула вона.

Не застрибуючи на Високий Камінь, провідниця дала звичний клич для віча Клану. Страх Одновуса сповнював галявину, поки він спостерігав, як коти прожогом виходять на денне світло.

Щойно весь Клан зібрався, Синьозірка розпочала:

– У нас мало часу. Як ми й боялися, Тіньовий і Річковий Клани об’єдналися і зараз напали на табір Вітряного Клану. Ми повинні допомогти їм.

Вона замовкла і подивилася на ряди котів, в очах яких читалося сум’яття. Одновус стояв поруч із провідницею, мовчки її слухаючи і сподіваючись на допомогу.

Вогнесерд збентежився. Коли волоцюги викрили себе, він уже було думав, що Ночезору можна довіряти. Тепер же все виглядало так, що Тіньовий Клан знову порушив вояцький кодекс, об’єднавшись із Річковим Кланом, аби вигнати Вітряних котів із їхнього дому.

– Але ж зараз зима, ми слабкі! – запротестував Плямошкур. – Одного разу ми вже ризикували заради Вітряного Клану. Цього разу хай самі про себе подбають.

Деякі старійшини та королеви замуркотіли, погоджуючись.

Йому відповів Тигрокіготь, вийшовши наперед до Синьозірки:

– Я розумію твою обережність, Плямошкуре. Але якщо Тіньовий і Річковий Клани об’єдналися, то зараз тільки питання часу, коли вони повернуться проти нас. Краще битися зараз, але з Вітряним Кланом, ніж пізніше, але наодинці!

Синьозірка глянула на Плямошкура, який заплющив очі й підняв хвоста, погоджуючись зі словами Тигрокігтя.

Жовтоікла тихенько вийшла наперед і заговорила до провідниці:

– Я думаю, тобі слід зостатися в таборі, Синьозірко. Лихоманка від зеленого кашлюку минулася, але ти ще трохи слабка.

Дві кішки глянули одна на одну, і Вогнесерд нараз збагнув цей погляд. Синьозірка проживала своє останнє, дев’яте, життя. Заради всього Клану їй не можна було ризикувати собою в битві.

Синьозірка скупо кивнула.

– Тигрокігтю, збери дві групи: одну для атаки, одну для прикриття. Маємо дістатися туди якомога швидше!

– Так, Синьозірко.

Тигрокіготь повернувся до вояків.

– Білошторме, ти очолиш другу групу, я поведу першу. Зі мною підуть Темносмуг, Мишошубка, Довгохвіст, Порохошуб і Вогнесерд.

Вогнесерд підвів голову, коли Тигрокіготь назвав його ім’я, відчуваючи неабиякий захват. Він піде в авангарді!

– Ти! – гукнув Тигрокіготь Одновуса. – Як тебе звати?

Вітряний вояк трохи стушувався від вимогливого тону воєводи.

Вогнесерд відповів замість нього.

– Одновус, – промовив він.

Тигрокіготь кивнув, навіть не глянувши на Вогнесерда.

– Одновусе, ти в моїй групі. Усі інші Громові коти – за Білоштормом. Ти теж, Орляколапе.

– Усі готові? – гукнув Тигрокіготь.

Вояки підвели голови і гукнули бойовий клич. Тигрокіготь кинувся в тунель, усі інші – за ним.

Вони рушили вгору схилом, до лісу. Прямували до височин біля Чотиридерева. Біжучи крізь ліс, Вогнесерд озирнувся через плече. Сіросмуг був позаду, спохмурнілий, із затуманеним поглядом. Вогнесерд гадав, чи буде на битві Срібнострумка. Йому стало шкода свого друга, але цього разу він не мав сумнівів щодо власної готовності битися.

Повернувши Вітряний Клан додому, Вогнесерд почувався відповідальним перед ними. Він не дозволив би жодному Клану вигнати їх назад до тих тунелів під Громошляхом.

Запах Плямолистки знову залоскотав його ніздрі, й Вогнесердове хутро стало дибки.

– Стережися вояка, якому не довіряєш.

Це буде більш ніж складна битва. Сіросмуг не матиме вибору, цього разу він має довести свою відданість.

Хоча сніг і припинився, все одно через замети просуватися було нелегко. Зверху намерзла крижана кірочка, але вояки були достатньо важкі, щоб своєю масою проламувати її, з кожним кроком утопаючи в снігу.

– Тигрокігтю! – пролунав іззаду голос Верболози. Воєвода спинився й озирнувся.

– За нами хвіст! – озвалася Верболоза.

Її слова неабияк стривожили Вогнесерда. Вони йшли у пастку? Патруль повернувся, тихенько та обережно ступаючи у свої сліди. Над ними хруснула засніжена гілка, і Вогнесерд підстрибнув.

– Чекайте, – зашипів Тигрокіготь.

Коти причаїлись у глибоких снігах. Вогнесерд чув тихий поступ, що наближався до них. Звук був тихий, ніби маленькі лапки ступали поверхнею снігової кірки. Затамувавши подих, Вогнесерд задумався: «Хто б це міг бути?» Та от за мить із-за стовбура вийшли Хмарко та кошенята Ряболицьої.

Тигрокіготь підскочив до них, і котики перелякано заквилили. Вояк миттю їх упізнав і присів на всі чотири лапи.

– Ви що тут робите? – кинув він.

– Ми хотіли долучитися до битви, – нявкнув Хмарко. Вогнесерд здригнувся.

– Вогнесерде! – покликав Тигрокіготь. Рудий вояк поквапився до них, а воєвода нетерпляче кинув йому вслід: – Ти приніс це кошеня до Клану, ти з ним і розбирайся.

Вогнесерд глянув у вічі Тигрокігтя. Він знав, що воєвода змушує його вибирати: або приєднатися до бойового загону і воювати на боці Клану, або подбати про свою кицюнячу рідню. Увесь патруль безмовно чекав, поки вояк заговорить.

Вогнесерд знав, що битиметься за Клан, але не міг пожертвувати сестриним кошеням. Хмарка повинен був відвести інший кіт. Але без якого вояка зможе обійтися патруль?

– Орляколапе, – звернувся Вогнесерд до Сіросмугового новака. – Будь ласка, відведи кошенят додому!

Вогнесерд гадав, що Сіросмуг запротестує, але сірий вояк не зворухнувся, коли його новака відправили до табору.

Орляколап опустив хвоста, аж Вогнесерд пожалів малого.

– У тебе попереду буде ще багато битв, – пообіцяв він.

– Але, Вогнесерде, ти ж казав, що одного дня ми будемо битися пліч-о-пліч! – вигук Хмарка відлунив поміж дерев.

Тигрокіготь насмішкувато глянув на Вогнесерда. Той відчув занепокоєння, коли патрулем прошелестіло здивування від цих слів малого кошеняти, але не показав свого збентеження.

– Одного дня так і буде, – нявкнув він. – Але не сьогодні!

Біле кошеня розчаровано опустило плечі, а Вогнесерд полегшено зітхнув, спостерігаючи, як Хмарко неохоче приєднався до решти кошенят і всі вони услід за Орляколапом рушили до табору.

– Я здивований твоїм вибором, Вогнесерде, – чмихнув Тигрокіготь. – От уже не чекав, що ти так будеш рватися в цю битву.

Вогнесерд вирячився на Тигрокігтя, відчуваючи, як кров біжить жилами, так що все його тіло запульсувало люттю.

– Шкода, що ти не рвешся! – відрубав він. – Вітряні вояки гинуть, а ти тримаєш нас тут замість того, щоб дати клич!

Тигрокіготь востаннє з відразою глянув на рудого вояка, тоді відкинув голову і завив, перш ніж кинутися до табору Вітряного Клану. Вогнесерд та інші бігли за ним повз Чотиридерево до узвишшя, за яким починалося плоскогір’я. Вони рухались одне за одним, а сніг глушив їхні кроки.

Коли коти вибігли на верхівку, Вогнесерда мало не збила з лап хуга, така люта, що вуха скручувалися в трубочку. Мисливські угіддя Вітряного Клану здавалися ще пустельнішими, ніж завжди, бо весь ялівець позасипало снігом.

– Вогнесерде! Ти знаєш дорогу до табору Вітряного Клану! – прокричав Тигрокіготь проти вітру. – Веди.

Воєвода сповільнився, щоб пропустити його наперед. Вогнесерд замислився, чого б то Тигрокіготь настільки не довіряв Одновусу, що не дав йому, воякові Вітряного Клану, вести їх уперед.

Він глянув на Сіросмуга, сподіваючись на допомогу, але сірий вояк сидів, понуривши голову й опустивши плечі, а вітер куйовдив його густу шубку. Від нього допомоги чекати не доводилося. Вогнесерд звернув свої очі до Зоряного Клану та помолився, щоб він скерував його.

І ось несподівано для себе він упізнав обриси землі навіть під снігом. Онде борсуча нора, а з того каменя Сіросмуг оглядав місцевість. Вогнесерд ішов на обриси, які пригадував ще зі своєї із Сіросмугом мандрівки, аж поки не дійшов до улоговини, яка позначала Вітряний табір.

Рудий вояк спинився на гребені.

– Тут, унизу! – крикнув він.

Наступної миті вітер ущух, і знизу долинули звуки битви – верески і завивання котів-вояків.

### Розділ 30

Тигрокіготь люто зашипів до своїх вояків, так що вони почули його навіть крізь хугу.

– Білошторме, чекай, аж поки почуєш мій клич! Одновусе, ти заведеш нас до табору, а далі ми самі.

Одновус кинувся униз схилом, прямісінько до засніжених кущів. Тигрокіготь біг за ним, далі – Темносмуг. Вогнесерд обігнав сірого кота посеред вузенького тунелю, що вів до табору Вітряного Клану. Ялівець був так само густий і колючий, як тоді, коли він був тут востаннє. Сіросмуг і решта вояків зосталися на схилі – свіжа хвиля атаки, готова вдарити після першого зіткнення.

Вогнесерд спинився, вражений видовищем, яке зустріло його на галявині. Коли він приходив сюди востаннє, на пошуки запахів, які б вели до Вітряного Клану, це місце було порожнє й безмовне. Зараз же галявина повнилася котами, що катулялися, дряпалися, билися одне з одним. Одновус казав правду: Вітряних котів було безнадійно менше. На краю галявини стояла свіжа група Тіньових і Річкових котів, але у Вітряного Клану підмоги не було. Бились усі: новаки і старійшини, вояки і королеви.

Вогнесерд помітив Ранньоквітку, що зітнулася з вояком Тіньового Клану. Вітряна королева була виснажена і налякана, її хутро позбивалося неохайними ковтунами. Вона спритно ухилялася, знову і знову кидаючись на нападника, проте він був значно більший і, зрештою, легко звалив її могутнім ударом.

Із гучним вереском Вогнесерд стрибонув, приземлившись прямісінько на плечі Тіньового кота. Він міцно вчепився, поки здивований вояк заборсався, намагаючись вирватися. Ранньоквітка глибоко вчепилася пазурами в задню лапу кота, а Вогнесерд повалив його на землю. Тіньовий вояк з останніх сил вирвався. Він прожогом влетів у таборову стіну і видерся назовні. Ранньоквітка вдячно глянула на Вогнесерда і знову кинулася в бій.

Вогнесерд роззирнувся, струшуючи з носа краплини крові. Свіжі патрулі Тіньового та Річкового Кланів приєдналися до бою. Прихід Громового Клану на якийсь час зрівняв сили, але тепер потрібна була підмога. Вогнесерд почув могутнє відлуння кличу Тигрокігтя, а за мить на галявині білим вихором вибухнув Білошторм, за ним увірвалися Сіросмуг, Вітрогон та всі інші Громові коти.

Вогнесерд схопив Річкового вояка, шматуючи його однією лапою, а другою тримаючи біля землі. Він перекинув кота на спину і впився йому в черево кігтями задніх лап. Річковий кіт рвонув убік і врізався у Вітряного вояка. Той здивовано озирнувся. Вогнесерд миттю впізнав Одновуса і спостерігав, як той загарчав і кинувся на нападника, ні на мить не загаявшись. Вогнесерд бачив полум’я, що яріло в його очах. Він, безсумнівно, сам довершить цей бій.

Вогнесердову увагу привернуло знайоме сичання. Сіросмуг зітнувся із сірим Тіньовим котом. То був Мокролап – вояк, що допоміг їм позбавити Тіньовий Клан від Зорелома. Ці двоє гармоніювали один з одним. Сіросмуг відштовхнув Мокролапа задніми лапами й озирнувся, зустрічаючи нового нападника. Вогнесерд бачив Річкового кота, що стояв просто позаду Сіросмуга. Навіть крізь гамір битви він почув, як кров шумує в його вухах. Чи наважиться Сіросмуг напасти на одного з родичів Срібнострумки?

Сіросмуг стрибнув, і Вогнесерд затамував подих. Але замість Річкового кота його друг приземлився на ще одного Тіньового, який стояв трохи поодаль.

Вогнесерд почув, як його гукає Тигрокіготь. Повернувши голову, він побачив вояка на іншому краю галявини. Там бій був найжорстокіший, коти з усіх Кланів билися в одній купі.

Щойно рушивши до Громового воєводи, Вогнесерд відчув, як Леопардошубка вкусила його за лапу і кинула на землю.

– Ти! – прошипіла воєвода Річкового Клану. Востаннє вони зустрічалися ще на тому кам’яному виступі, де загинув Білокіготь.

Вогнесерд відштовхнув її та перекинувся на спину. Надто пізно він збагнув, що відкрив їй своє м’яке черево. Леопардошубка не гаяла ані миті. Вона кинулась уперед і налетіла на нього з усією своєю силою. Вогнесердові забило дух, а за якусь секунду він відчув, як її кігті впиваються йому в живіт. Він зболено закричав. Перш ніж його очі заплющились, рудий вояк побачив Тигрокігтя, що сидів на краю галявини і дивився на нього холодними, байдужими очима.

– Тигрокігтю, – завив Вогнесерд. – Допоможи!

Але Тигрокіготь навіть не поворухнувся. Просто дивився, як Леопардошубка знову, і знову впивається кігтями у Вогнесерда.

Сліпа лють додала Вогнесердові сил. Він бився крізь біль, поки зрештою не підібгав задні лапи і вдарив ними Леопардошубку в живіт так сильно, як лише міг. Обличчя Річкової воєводи скривилося від шоку, коли Вогнесерд трохи підняв її на лапах і відкинув на протилежний кінець галявини. Рудий вояк підвівся і глянув прямісінько на Тигрокігтя, палаючи від болю й люті. Воєвода Громового Клану відповів йому поглядом, сповненим неприхованої ненависті, й пірнув прямісінько в гущу битви.

Потужний удар збоку знову вибив Вогнесерда з рівноваги. Озирнувшись, він побачив Каменешуба. Річковий вояк наготувався для ще одного стрибка. Вогнесерд останньої миті відійшов убік, тож Каменешуб влетів прямісінько в Білошторма. Громовий кіт повернувся і схопив його за карк. Вогнесерд хотів було підбігти і допомогти білошубому воякові, але чиїсь пазурі спинили його, глибоко впившись у стегна. Він озирнувся на нового нападника і побачив лискучу сіру шерсть. То була Срібнострумка.

Із мордою, перекошеною від шалу битви, вона налетіла на нього. Її очі налилися кров’ю, ясно було, що вона не впізнає Вогнесерда. Кицька відвела лапу назад, і він побачив, як зблиснули її довгі пазурі. Вогнесерд уже заплющив очі, готуючись до удару, коли почув до болю знайомий крик.

– Срібнострумко! Ні!

«Сіросмуг», – подумав Вогнесерд.

Срібнострумка завагалася, труснула головою і, безгучно зітхнувши, упізнала Вогнесерда. Тоді знову стала на чотири лапи, широко розплющивши очі від шоку.

Вогнесерд, запалений битвою, відреагував інстинктивно. Не думаючи, він стрибнув просто на Річкову кицьку і кинув її на землю. Вона не борсалася, коли він відкинув її голову і наготувався впитися зубами в плече. Але, піднявши очі, Вогнесерд відчув на собі погляд Сіросмуга. Сірий вояк нажахано спостерігав за ними, стоячи на краю бойовища.

Вираз болю й недовіри на його обличчі привів Вогнесерда до тями. Він спинився, втягнув пазурі й відпустив Срібнострумку. Кішка вислизнула від нього та розтанула в хащах ялівцю. Вогнесерд, досі ошелешений, дивився їй услід, а Сіросмуг кинувся за нею.

Однак Вогнесерд досі почувався, наче за ним стежать. Він роззирнувся і зустрівся поглядом із Темносмугом, який сидів на протилежному кінці галявини. Вогнесерд здригнувся. Сіросмугові любощі зрештою вилізли йому боком, обернувшись зрадою Клану: він відпустив ворожого вояка! Що встиг побачити Темносмуг? І нараз Вогнесерд почув, як Вітрогон гукає про допомогу. Вояк відчайдушно зітнувся у двобою з Ночезором, віроломним провідником Тіньового Клану. Вогнесерд кинувся на підмогу.

Ні на мить не завагавшись, рудий вояк стрибонув Ночезору на спину. Провідник люто заверещав, коли Вогнесерд потягнув його назад, глибоко увігнавши пазурі. Лише кілька місяців тому він пліч-о-пліч воював із цим котом, допомагаючи йому вигнати Зорелома. Тепер же він влився зубами в плече Ночезора з не меншою люттю, аніж раніше в колишнього Тіньового провідника.

Ночезір заквилив і заборсався, вириваючись від Вогнесерда. «Цього кота не просто так обрали провідником», – думав Вогнесерд, намагаючись втриматися на його спині. Ночезір вирвався, але Вітрогон був уже напоготові. Він стрибнув уперед, і двоє вояків покотилися через усю галявину. Вогнесерд спостерігав, як вони борються і борсаються, вираховуючи ідеальний момент, щоб стрибнути і приземлитися простісінько на спину Ночезора. Цього разу він ударив сильніше, готовий до того, що ворог пручатиметься. Але Вітрогон також не відпускав. Разом вони били і кусали Тіньового провідника, аж поки той голосно не завив. Тоді Громові коти відпустили його, позадкувавши, однак тримаючи кігті напоготові.

Ночезір підвівся і засичав. Вогнесерд бачив лють у його очах, але провідник Тіньового Клану розумів, що його побороли. Він позадкував, роззираючись галявиною, на якій майже всі його коти зазнавали поразки. Ночезір скомандував відступ. Нараз його вояки вийшли з бою й услід за провідником покинули табір крізь хащі ялівцю, що ріс довкруж. Річкові вояки залишилися самі проти Вітряного та Громового Кланів.

Вогнесерд спинився перевести подих, намагаючись повіками змахнути кров, що заливала очі. Тепер Білошторм зітнувся з Леопардошубкою, поруч із ним – Мишошубка. Піскошторма билася з Річковим вояком, майже вдвічі більшим за неї. Але її суперник був і удвічі повільніший. Вогнесерд спостерігав, як Піскошторма в’ється і кружляє навколо нього, збиваючи Річкового вояка з пантелику.

Порохошуб бився з димчасто-чорним котом неподалік від неї. Вогнесерд упізнав Чорнокігтя, Річкового вояка, що колись невдало полював на кролів на плоскогір’ї. Порохошуб уперто ухилявся від спрямованих на нього укусів та ударів. Щоразу, коли ворог заносив лапу, молодий вояк був готовий до нападу. Йому не потрібна була допомога, та й Вогнесердові здавалося, що Порохошуб не подякує йому за втручання в цей бій.

А де ж Кривозір? Вогнесерд пошукав поглядом провідника Річкового Клану. Знайти його було нескладно. Тіньовий Клан утік, тож на галявині побільшало місця. Світлий кіт зі скривленою щелепою припав до землі, один на один проти Тигрокігтя. Двоє вояків впивалися поглядами, загрозливо махаючи хвостами. Вогнесерд відчув, як у його жилах гучніше зашумувала кров, поки він вичікував, щоб хтось наважився на випад. Кривозір стрибнув першим, але Тигрокіготь заввиграшки відстрибнув убік, і провідник промахнувся. Тигрокіготь краще все розрахував – він повернувся і приземлився на спину Кривозора. Громовий вояк міцно схопив Річкового провідника своїми довгими кігтями, і той розпластався на землі. Вогнесерд, затамувавши подих, спостерігав, як Тигрокіготь стрибнувши вперед, глибоко впився в шию Кривозора.

Вогнесерд сторопів. Тигрокіготь справді вбив Річкового провідника? Зболений виск Кривозора свідчив про те, що вояк не влучив у хребет. Але цей удар завершив битву. Тигрокіготь відпустив суперника, і той, завиваючи, кинувся до входу в табір. Щойно Кривозорів хвіст зник у тунелі, його вояки також відступили і кинулися за ним.

За якусь мить у таборі Вітряного Клану запала мертва тиша, тільки вітер завивав над кущами ялівцю. Вогнесерд роззирнувся. Громові коти були втомлені й пошарпані, але Вітряним котам дісталося значно більше. Усі вони були закривавлені, дехто нерухомо лежав на мерзлій землі. Короморд, їхній медикіт, не гаючи часу, заметушився серед них, обробляючи рани.

Високозорий підійшов до Тигрокігтя, з його щоки скрапувала кров. Дивлячись на Вітряного провідника, Вогнесерд пригадав свій сон, який бачив багато повень тому: постать Високозорого вимальовувалася супроти яскравого вогню, ніби постать вояка, посланого Зоряним Кланом урятувати їх. Вогонь врятує Клан, якщо вірити пророцтву Плямолистки. Але зараз, дивлячись на Вітряних котів, виснажених і побитих, Вогнесерд гадав, чи правдивий його сон. Як можуть ці коти втілювати вогонь, обіцяний Зоряним Кланом для порятунку його власного Клану. Адже щойно Громовий Клан знову врятував Вітряний.

Високозорий тихенько заговорив до Тигрокігтя. Вогнесерд не міг почути ані слова, але зі схиленої голови провідника здогадувався, що він усвідомлює свій борг перед Громовим Кланом. Тигрокіготь сів і спокійно приймав лаври; високо піднявши голову. Вогнесерд відчував відразу до цієї воєводиної пихи. Він ніколи не забуде, що Тигрокіготь спокійно стояв і спостерігав, як Леопардошубка рвала його на шматки.

– Ось, – м’який голос Верболози вивів Вогнесерда із заціпеніння. Вона простягала йому лікарські трави.

Вогнесерд вдячно замуркотів, коли Верболоза заходилася вичавлювати сік із трав на його укуси і подряпини. Пекло, але приємні запахи паморочили голову, відносячи його до давніх часів, часів із Плямолисткою. Багато повень тому вона давала йому ці самі трави, щоб лікувати Жовтоіклу. Коли аромат трав трішки вивітрився, Вогнесерд пригадав свій учорашній сон. Стережись вояка… Так, Плямолистка застерігала його. Стерегтись вояка?

Раптом правда впала на Вогнесерда, наче мокре рядно – не Сіросмуга слід було стерегтися, а Тигрокігтя! Як він міг підозрювати свого друга, знаючи, на що здатен Тигрокіготь? І Вогнесерд нараз упевнився, що історія Круколапа була чистою правдою, що б там не казала Синьозірка. Побачивши, як сьогодні поводився темний вояк, Вогнесерд збагнув, що той запросто міг убити Рудохвоста, і вусом не повівши.

– Чудово бився, Вогнесерде! – цього разу в його думки вклинився Вітрогон. Брунатний кіт тепло підморгнув і пообіцяв: – Я постараюся, щоб Синьозірка дізналася про це!

– Так, – погодилася Верболоза. – Ти сміливий вояк і заслужив неабиякої поваги у Зоряного Клану.

Вогнесерд глянув на них обох, радісно смикаючи вухами. Наскільки ж гарно було знову почуватися частиною Клану!

І раптом його хутро наїжачилось. Темносмуг ішов галявиною прямісінько до Тигрокігтя. Він сів біля Високозорого і зачекав, щоб Вітряний провідник пішов геть. Тоді схилився і стурбовано зашепотів щось Тигрокігтеві на вухо. Обоє вояків зиркнули на Вогнесерда.

«Він бачив, – налякано подумав Вогнесерд, відчуваючи, як світ пливе перед очима. – Він бачив, як я відпустив Срібнострумку».

– Усе гаразд? – запитала Верболоза.

Вогнесерд збагнув, що дрижить.

– Ем, так, вибач. Просто собі думаю.

Тигрокіготь поволі наближався до нього, очі воєводи сяяли огидним задоволенням.

– Ну, якщо ти певен, то я піду й до інших, – нявкнула Верболоза.

– Так, добре, – відповів Вогнесерд. – Дякую.

Верболоза підняла трави і побрела геть. Вітрогон пішов за нею.

Тигрокіготь прищулив вуха і вищирився, пильно дивлячись на Вогнесерда.

– Темносмуг каже, що ти відпустив кицьку Річкового Клану!

Вогнесерд зрозумів, що йому нічого сказати. Як би не ускладнились його стосунки із Сіросмугом, він нізащо не зрадить свого друга цьому воякові. Йому кортіло відповісти, що Тигрокіготь стояв і мовчки дивився, як Річкова войовниця намагалася його вбити. Та хто йому повірить? Темносмуг підійшов і став біля Тигрокігтя. Вогнесердові зараз не вистачало мудрості та чесності Синьозірки, але вона була далеко, ген у Громовому таборі.

Він глибоко вдихнув, готуючись заговорити, а Тигрокіготь загрозливо витріщився на нього. І тут Вогнесерда осяяло: так, з легкої лапи Сіросмуга він порушив кодекс, але це нічого не означало для цього великого вояка. Не тому Тигрокіготь його недолюблював. Воєвода досі боявся, що Вогнесерд міг дізнатися від Круколапа про смерть Рудохвоста, про те, що відбулося безліч повень тому. Але, на відміну від Круколапа, Вогнесерд не збирався боятися. Він зітнувся поглядом із темним воєводою та прогарчав:

– Так, вона втекла – так само, як Кривозір утік від тебе. А що? Ти хотів, щоб я убив її?

Хвіст Тигрокігтя впав на холодну землю.

– Темносмуг каже, ти її навіть не подряпав. Вогнесерд знизав плечима.

– То, може, Темносмугові варто її наздогнати і перепитати, чи це правда?

Темносмуг уже збирався щось відповісти, але не встиг – Тигрокіготь знову заговорив:

– Та навряд чи варто. Темносмуг каже, що твій юний сіренький друг погнався за нею. Можливо, він зможе розповісти, як ти її подряпав.

Уперше, звідколи вони вступили в бій, Вогнесерд відчув, наскільки холодний надворі вітер. За блиском очей Тигрокігтя ховалася загроза. Темний вояк здогадався про кохання Сіросмуга і Срібнострумки?

Вогнесерд ще підбирав необхідні слова, коли це крізь вхід до табору протиснувся Сіросмуг.

– Погляньте, хто прийшов, – пирхнув Тигрокіготь. – Не хочеш поцікавитися, як там кицька? Ні, постривай, я хочу сам здогадатися. Він зараз скаже, що не зміг її наздогнати.

Навіть не намагаючись приховати презирство, Тигрокіготь пішов геть, Темносмуг – за ним.

Вогнесерд пошукав поглядом Сіросмуга. На обличчі друга читалися виснаження і стурбованість. Вогнесерд рушив до нього. Сіросмуг злитиметься за те, що він втрутився? Розлютиться за те, що напав на Срібнострумку, чи подякує за те, що відпустив?

Сіросмуг мовчки стояв, похиливши голову між широкі плечі. Вогнесерд підступив і легенько торкнувся носом до холодного сірого боку свого друга. Він почув його спокійне муркотіння та підвів голову. Сіросмуг глянув у відповідь. Його очі були сумні, але в них не було ні сліду люті, яку Вогнесерд звик там помічати.

– З нею все гаразд? – ледь чутно запитав Вогнесерд.

– Так, – прошепотів Сіросмуг. – І дякую, що відпустив її.

Вогнесерд підморгнув.

– Я радий, що вона неушкоджена, – нявкнув він.

Якусь мить сірий вояк дивився йому в очі, а тоді сказав:

– Вогнесерде, ти мав рацію. Це було непросто. Я відчував, що б’юся з її братами і сестрами, а не з ворожими вояками, – він засоромлено потупив погляд. – Але я все одно не можу її покинути.

На цих словах Вогнесерд спохмурнів, але й не міг не поспівчувати другові.

– Із цим тобі треба розібратися самотужки, – нявкнув він. – Не мені тебе судити.

Сіросмуг підвів голову, а Вогнесерд вів далі:

– Сіросмуже, хай що ти вирішиш робити, я завжди буду твоїм другом.

В очах Сіросмуга читалося водночас і полегшення, і вдячність. Тоді, не кажучи жодного слова, двоє вояків лягли на землю, носом до хвоста, на цій незнайомій галявині. Уперше за багато повень вони знову були один біля одного – друзями. А вгорі обважнілий від снігу ялівець пропонував короткий прихисток від бурі, що збиралася над їхніми головами.

# Примітки

1

Детальний опис усіх Кланів, карту лісу та відомості про статуси котів можна знайти на офіційному сайті www.warriors.com.ua

2

Народна назва ромашки.