Корона на одну ніч

Надiя Гуменюк

Передвоєнна Польща. Неподалік від Варшави, на заміській віллі «Ванесса», відбувся конкурс краси. Увечері на ньому коронували переможницю, а вранці у готелі «Континенталь» її знайшли мертвою. В газетах — жодної згадки ні про таємничу смерть дівчини, ні про її тріумфальну перемогу. Хто й чому заблокував інформацію? І хто посягнув на юне життя? Заздрісна суперниця? Колишній наречений? Поліція, яка дізналася, хто вона насправді — ця дивовижна красуня з маленького провінційного волинського містечка?..

Надiя Гуменюк

Корона на одну нiч

РОМАН

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

© Лис Н. П., 2019

© Depositphotos.com / MPF_photography, loriklaszlo, liqwer20.gmail.com, обкладинка, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2019

ISBN 978-617-12-7238-5 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Гуменюк Н.

Г94 Корона на одну ніч : роман / Надія Гуменюк. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 320 с.

ISBN 978-617-12-5878-5

Передвоєнна Польща. Неподалік від Варшави, на заміській віллі «Ванесса», відбувся конкурс краси. Увечері на ньому коронували переможницю, а вранці у готелі «Континенталь» її знайшли мертвою. В газетах — жодної згадки ні про таємничу смерть дівчини, ні про її тріумфальну перемогу. Хто й чому заблокував інформацію? І хто посягнув на юне життя? Заздрісна суперниця? Колишній наречений? Поліція, яка дізналася, хто вона насправді — ця дивовижна красуня з маленького провінційного волинського містечка?..

УДК 821.161.2

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

I

Вiлла «Ванесса»

1

Дзвінок, що луною прокотився порожнім холом, застав Яна Ковальського зненацька. Портьє тільки-но зручно примостився на канапе з оксамитовою вишневою оббивкою і збирався випити горнятко кави. Зазвичай такої пори до готелю «Континенталь» ніхто не навідується. А коли б і мав хтось прибути, то Сабіна мусила б його попередити. Аякже, щоб був напоготові.

— А холера б тебе вхопила!

Ковальський тихо вилаявся, проте зволікати не став — одразу ж поставив тацю на мініатюрний столик із такими самими, як і в канапе, короткими гнутими ніжками у візантійському стилі — й пішов відчиняти двері. Він лише недавно отримав це місце нічного портьє, що давало непогану доплату до пенсії поліцейського, тож вельми дорожив ним.

Ще кремезний, але вже обважнілий, із трохи обвислими щоками, у рудій трійці з блискучими металевими ґудзиками, що наче переселилися на цей костюм із його колишнього мундира, портьє нагадував відгодованого за літо байбака перед зимовою сплячкою. Сіра хлипавка за вікном, мабуть, заповзялася приколисати місто, а заодно і його. Тож Ян Ковальський цілий ранок боровся зі сном і вперто випручувався з його нав’язливих обіймів. Час від часу він неохоче відривав себе від м’якого сидіння та зручної спинки у формі трилисника, робив кілька енергійних кіл по периметру холу, проводив щіткою по сяючому навощеному паркету, на якому від ночі не з’явилося ще й порошинки, пересував з місця на місце то дерев’яного вішака, то вишневого (до пари з канапе) пуфика, за допомогою гумового пульверизатора, насадженого на літрову пляшку з водою, сприскував лапате листя пальми, що розкішно розрослася у величезному дерев’яному кадубі, змайстрованому спеціально для неї. Зрештою попросив Сабіну, яка зібралася на хвильку до кухні ресторану, що вже розпочинав свої вранішні приготування, аби принесла і для нього горнятко арабіки — міцної, подвійної.

Стрілки настінного дзиґаря із двома продовгуватими гирками (імітація під ялинові шишки) наче завмерли. До заповітної цифри «дев’ять» залишалося майже дві години. Кава мала б зліквідувати сліди сонливості, збадьорити й повернути Ковальському вигляд бравого чатового. Матей, денний портьє, який має змінити його, значно молодший, тож і Ян тримав хвіст пістолетом — намагався не показувати перед ним та Сабіною своїх років і ніколи навіть не натякав на втому. Втім, на думку Ковальського, про таке взагалі не варто говорити з чужими людьми. Та й перед своїми справжньому чоловікові краще тримати фасон. Професія навчила його більше слухати і якомога менше говорити — недарма ж людині дано два вуха й лише один язик. Тож він ніколи не забував це золоте правило поліцейського.

Невчасно, ох і невчасно підступна осіння хлипавка послала до «Континенталю» цього раннього гостя. Ніби підгледіла капосна через вікно, що портьє перед закінченням зміни зібрався покавувати, й ось — нате вам, пане Яне: подражнили трохи свій усюдисущий ніс смачним ароматом, та й досить! І чого ото деяким людям не спиться чи бодай не сидиться вдома за такої погоди та ще й у такий час?

— Доброго ранку! Я вас не розбудив? — усміхнувся візитер у добротному кашеміровому пальті нарозхрист, із-під якого вибився один край яскравого малинового шалика — у тон до підкладки. Високий фетровий капелюх англійського крою ще трохи додавав зросту й без того вигонистому чоловікові, а шкіряні світлі мешти із чорними гострими лаковими носаками свідчили про те, що він прискіпливо стежить за модою.

«Яка поважна персона! Просто-таки франт із Лондо́на!» — подумав Ковальський.

«Франт» тримав у лівій руці чорну парасолю, а в правій — величезний букет червоних троянд, що закривав його обличчя й аж палахкотів у відблисках кришталевого світильника, почепленого над бюрком адміністраторки.

— О! Пане Ро́мане! Ви вже повернулися! Так хутко! Певно, не довелося їхати аж до крамнички пані Гурської — квіти вам сюди, до готелю, хтось доставив! — радісно-здивовано вигукнула Сабіна.

— Їздив, їздив, пані. Та скільки там тої їзди автомобілем? П’ятнадцять хвилин туди, п’ятнадцять назад. От прибігти від автостоянки виявилося куди складніше. Ну й злива! Ніби небо розверзлося. Аж не віриться. Учора ж було так сонячно й тепло, здавалося, що літо повернулось. А посеред ночі те літо наче якийсь злодій украв.

— Крадія не було. Інакше б я його у вікно запримітила, — засміялася Сабіна. — А от пані Осінь… О, то така примхуля, така каверза. Ніколи не вгадаєш, яка забаганка за одну мить прийде їй до голови. А хіба квіткову крамничку вже відчинено? Такої пори? Пані Гурська, скільки я її знаю, ніколи не була ранньою пташкою.

— Ми з нею ще вчора домовлялися.

— То чого ж учора й не купили?

— Та воно б і справді краще було купити вчора. І привітати панну Зосю відразу. Але… Не був я абсолютно впевнений… Тобто був, — похопився раптом чоловік, ніби злякався, що сказав щось не те, — звісно ж, був! Бо хто ж, як не вона? Це ж не просто княжна, це… Богиня! Ви зі мною згодні? Авжеж, згодні. Ви ж бачили її. Та коли чогось дуже-дуже чекаєш, то, щоб не зіврочити, краще наперед нічого не купувати. Принаймні у нас колись так говорили.

— О так, так, пане Романе. І в нас так говорили. Моя двоюрідна сестра, коли була вагітною, заповзялася пінетки плести та сорочечки шити. Щойно прокинеться — і зразу за нитки та перкаль. То тітка Ванда, її мама, такого тарараму наробила! Народиться дитинка, каже, тоді й наплетемо та нашиємо. Устигнеться! А наперед — ні-ні.

— От бачите, і ви знаєте про таку прикмету. Отже, у цьому щось таки є. Не один, значить, я такий забобонний. А щодо пані Гурської… Не знаю, яка вона пташка — рання чи вечірня, але крамничку справді відчинила із самого ранку, незважаючи на дощ, і троянди, саме такі, які я просив, приготувала й навіть власноруч подала. Дуже, дуже ґречна пані. Та воно й закономірно — усе-таки цілий день серед квітів. А квіти впливають не лише на настрій, а й на характер.

Здавалося, чоловік досі не міг повірити, що його замовлення так точно виконано і що квіти саме такі, як він і просив.

«Ще б пак! Та в крамничці пані Гурської за цілий день не продають стільки троянд, скільки їх у цьому одному оберемкові. Це ж як треба було розщедритися!» — подумав портьє.

Ковальський узяв з рук чоловіка парасолю, з якої вмить набігла чимала калюжа, склав її, повісив на вішак і пішов до комірчини по відро та ганчірку.

— Холера б тебе вхопила! — роздратовано пробурчав своє традиційне.

Він уже впізнав постояльця готелю, який поселився тут кілька днів тому, але якого він бачив лише раз, цієї ночі, близько опівночі. Авжеж, це Роман Савицький, той самий, що супроводжує молоду гонорову кралю, яка вчора стала королевою конкурсу краси. Та роздратувала Яна Ковальського не сама з’ява жильця і не калюжі на паркеті. Його аж за живе зачепило запитання Савицького про те, чи не розбудив він портьє своїм приходом. Отакої! З якого б це дива він мав його розбудити?! Чого б це раптом? Що за натяк? Хіба ж Ян Ковальський колись спав на роботі?! Та ніколи! І цієї ночі…

Хоча… Якщо добре подумати… Може, усе-таки й задрімав. Та що там — може? Таки задрімав, холера ясна… Ненадовго, здається, лише на кілька хвилин, але провалився в сон — як у криницю впав. Бо ж не бачив, коли цей радісний пожилець, що аж сяє, як новесенький грош, виходив із готелю. А Сабіна, значить, бачила. От халепа. Треба буде наприкінці зміни пригостити цю ласунку якимось пундиком, щоб тримала свого гострого язичка за білими зубками. Що там вона найбільше полюбляє? Здається, цього ранку притарабанила разом із кавою тістечко безе з лимонним кремом… Буде, значить, їй безе з лимонним кремом та ще й цукерка на додачу.

— Цілую ручки, пані Сабіно! Цілую ручки! — чоловік із трояндами поперемінно припадав до делікатно відставлених пухкеньких пальців Сабіни, зворушений, напевне, якоюсь її черговою похвалою. Портьє не почув, що саме сказала адміністраторка, бо якраз виходив до комірчини в кутку холу, але він дуже добре знав, як вона вміє підлеститися до постояльців, особливо чоловічої статі.

Під букетом також накапало. Портьє вправно зібрав воду з обох калюж, витер насухо сліди, залишені на паркеті мокрими модними мештами Ро́мана Савицького, і підставив цинкове відро під парасолю, з якої ще й досі скочувалися дощові краплі.

— Перепрошую! — Савицький дістав із кишені кілька монет (набігло три злотих та двадцять грошів) і простягнув портьє. — Це вам за завданий зайвий клопіт. І ще раз бардзо [1] перепрошую!

«Які ж ми чемні та щедрі, — подумав Ян. — Та за такі чайові можете, пане хороший, знову вийти на дощ і ще раз зайти й наслідити. Поперек у мене не переламається, руки не відпадуть, та й узагалі — порухатися трохи не зашкодить. Зате цього вистачить на безе не лише для Сабіни, а й для моєї любої Марильки та наших дівчаток».

Савицький зняв капелюха, тріпнув густою темно-русою чуприною, прихопленою над чолом і на скронях сивиною — ще не суцільною, а так, ніби хтось рідким сріблом ненароком скрапнув, — і знову повернувся до Сабіни.

— Панна Зося, звісно ж, іще не виходила…

Сабіна не встигла відповісти, як із-за пальми, від колони, увінчаної гіпсовою ліпниною, відірвалася щупла чоловіча постать. Радше навіть не чоловіча, а хлоп’яча.

1

Бардзо (пол.) — дуже. (Тут і далі прим. авторки.)

2

«Матка боска! А це ще хто? Яким це робом він сюди проскочив? Кудою пробрався? Хіба через чорний хід або ресторан. Я таки спав, бодай йому холера! Таки спав… Треба буде брати з дому термос із кавою і починати збадьорюватися ще посеред ночі», — подумав спантеличений портьє.

Незнайомець, миршавий, тонкошиїй, з кучерявою шапкою чорного волосся на круглій голові, мабуть, намагався додати собі ваги напускною суворістю. Він гостро зиркнув на Яна Ковальського з-під насуплених брів, хутко й зовсім нечутно, мов тубілець із африканського племені, перебіг через хол, зупинився перед столом адміністраторки, осяяної жовтим світлом бра, як свята Марія — німбом, і уважно оглянув її співрозмовника.

— Пан є журналіст? Із якої газети?

— З якого це дива я раптом став журналістом? — здивувався Савицький.

— Ні-ні! Який же це журналіст? Роман Савицький — наш постоялець, — запротестувала Сабіна. — Він уже чотири дні живе в «Континенталі», на другому поверсі, його номер якраз навпроти…

— Пані! Хіба я до вас звертаюся? Вас це взагалі не обходить! — у невисокого худорлявого молодика виявився сильний басовитий голос. — Прошу пана постояльця показати документи.

Він пробіг очима по записах у паспорті, з виляском закрив його й посміхнувся — якось кривувато, лише правим кутиком вуст.

— О, Малопольска Всходня… То пан Роман Савицький приїхав до нашого міста із провінції, з кресів всходніх? І чого це його цікавить панна Зофія? Хто вона йому є? Що то за така цікавість до молодої дівчини, прошу пана?

— Я… Ми…

Савицький розгубився. Але тільки на мить, одну-єдину коротеньку мить. Його аристократичне блідувате обличчя спочатку аж позеленіло від стримуваного гніву, а тоді враз вибухнуло так червоно, як трояндовий букет у руці. Здавалося, зараз він вибухне ще й словами, може, навіть пожбурить чимось у молодого нахабу. Цілком імовірно, що він так би й зробив, якби не цей трояндовий оберемок, із яким він, здається, ні за які бублики не збирався розлучатися.

Авжеж, оте «Малопольска Всходня», як тепер називали Західну Україну, й «із провінції, з кресів всходніх» прозвучало зверхньо, дуже навіть зверхньо. Це зачепило гонор Романа Савицького. А ще його дратувала посмішка цього молокососа, цього неотесаного хлопа в пожмаканій маринарці [2], що вискочив як Пилип із конопель чи то з-за колони, чи з-за дерев’яного кадуба з пальмою. До чого ці двозначні натяки на його вік та цікавість до дівчини?.. Чому це з ним, шляхтичем, який винайняв апартаменти в одному з найбільш презентабельних готелів Варшави, розмовляють таким тоном? Хіба пеньонзи із провінції якось інакше пахнуть, ніж у портмоне столичних ясновельможних?

Сабіна кинулася рятувати ситуацію й гасити вогонь, поки він ще не розгорівся й не перекинувся на весь будинок. Їй не потрібен скандал. Абсолютно не потрібен! Що скаже пан Войцех Бєльський, власник готелю, коли дізнається про інцидент? Такого в «Континенталі» ще не було. Не було й не має бути!

— Як це мене не обходить? Чому це мене не обходить? Я тут на службі. І про що б ви не питали, мене це стосується, — проскоромовила вона. — Скажіть-но, паничу хороший, а сам ви хто такий і чого тут сиділи від самої ночі, як миша під помелом, а тепер голодним тигром на порядних людей рикаєте? Покажіть-но й свої документи. Ага, не хочете! А чого не хочете? Теж мені таємний агент! А пан Роман, щоб ви знали, приїхав разом із панною Зосею. Він… Він…

Сабіна ніби зачепилася словом за якусь невидиму перешкоду, спіткнулася й зупинилась. Річ у тому, що вона й сама достеменно не знала, ким доводиться Роман Савицький двадцятирічній красуні, яка вчора нібито спричинила справжній фурор на конкурсі краси, що відбувся чи то у приватному пансіоні, чи на віллі пана Марека Кромера. Не батько — це точно, хоч за віком міг би підійти. І не чоловік, бо ж у паспорті записане інше прізвище, та й поселилися вони в різних номерах. Просто провожатий? Еге ж, знаємо ми цих «простопровожатих». А може… Як же називають отих штовхачів, які фундують участь кралечок-модельок на всіляких новомодних конкурсах? Протекціоністами? Меценатами? Продюсерами? Здається, таки продюсерами. Але щоб якийсь продюсер, схожий на англійського франта, із самого раночку та ще й такої негоди гнав автівку аж на другий кінець міста за отакенним оберемком троянд?!.. Це ж упасти й не встати! Гм… Дивно… Дуже дивно… Звісно, щось і таким дядечкам, які виводять красунь у люди, перепадає від слави їхніх підопічних. Якийсь хосен від того й вони мають. Ну то подарував би пан Савицький своїй протеже за це коробку шоколаду або кілька квіток. Після сніданку чи перед обідом. А він схопився ще затемна — і під дощ, щоб до її пробудження принести оцей важкенький снописько, пурпуровий, розкішний, дорогезний. Сабіна ще й не бачила, щоб хтось комусь дарував такий великий оберемок квітів. Та їй на такий треба було б цілий місяць чергувати за цим остогидлим готельним бюрком… Внутрішній голос підказував Сабіні (а йому вона вірила, як нікому), що у цього пана Ро́мана неабиякий рома́н… Недарма ж кажуть: сивина в бороду, а біс у ребро.

— Перепрошую, пані! Ви трохи помилилися щодо мене, зовсім трохи, але таки помилилися. Я… ммм… Збігнєв Симочко… Працівник… Ммм… Ось!

Молодик озирнувся й хутко змахнув перед носом Сабіни своєю маленькою кістлявою правицею, між середнім та вказівним пальцями якої була затиснута якась посвідка. Сабіна не встигла навіть розгледіти її, не те що прочитати. Але сам вигляд документа із зображенням державного орла справив на неї неабияке враження, тож вона шанобливо схилила свою попелясту кучеряву голову. Звісно ж, перед орлом, а не перед цим миршавеньким кучерявим Симочком.

— А хто з ким приїхав і хто в якому номері спить — мене не цікавить. Це ви своїм товаришкам-пліткаркам на базарі розкажете, — молодик спритно засунув посвідку у внутрішню кишеню маринарки. Вочевидь, йому також непросто було сьогодні виконувати службове завдання, змагаючись із вранішнім сном та дощовою колисанкою. — Маю наказ не пускати журналістів. І взагалі, якщо хтось питатиме про цю панну… як там її?.. — Він хутко дістав із кишені записника. — Отже, якщо цікавитимуться панною Зофією Неродовою — у вас така не живе. Ясно?

— Але ж… — спробувала заперечити Сабіна.

— Ніяких «але ж». Ну, може, й була, може, й жила, але вже поїхала. Ймовірно, додому, а може, ще кудись — вона вам про це не говорила, адреси не залишала, писати листи не обіцяла. І взагалі, припніть, пані, свій язичок, щоб не було проблем. Вони вам треба? Ні? Ну от і домовилися.

2

Маринарка (пол.) — піджак.

3

Ян Ковальський слухав затятий словесний пінг-понг Сабіни та «папуаса з-за пальми» (так він чомусь спочатку «охрестив» хлопця) на віддалі, з канапе, допиваючи нарешті свою холодну каву. Його сонливість під час цих перипетій як рукою зняло, та не пропадати ж добру, не виливати подвійну арабіку. Нічний портьє уже здогадався, що молодик, який досі потай спостерігав за холом зі стільця за колоною, — із його, Янового, колишнього відомства або ж зі служби, дотичної до нього. Може, й справді конфідент, тобто таємний агент — таку посаду недавно запровадили в польській державній поліції. Хоча ні, на конфідента він явно не тягне — тим доручають серйозні політичні справи, якими тепер займаються більше, ніж будь-якими іншими. Тож конфіденти мусять мати добрий вишкіл, неабияку витримку й відповідний зовнішній вигляд. А цей… Вочевидь, хтось із новеньких поліцейських, ще недосвідчений, неоперений, але вже гоноровий та задерикуватий, як молодий півень.

Але якщо до готелю навідалася поліція… Словом, ліпше мовчати й сопіти у дві дірочки. Він би підказав це й Сабіні. Чи хоча б поглядом дав зрозуміти, що треба бути обережнішою на віражах і трохи припнути до зубів своє невтомне рожеве бомкалко. Тільки ж вона й голови не повертала у його бік, стояла між двома чоловіками, говорила й говорила як заведена, ніяк не могла зупинитися.

— Авжеж, ясно. Ясно, що діло темне. Тільки так не буває! — підступила впритул до почервонілого Симочка.

— Як саме не буває? — той уже ледь стримував роздратування.

— Щоб журналістів не пускали до переможниці конкурсу краси й щоб про неї не писали, — зі знанням справи заявила Сабіна. — Навіщо ж тоді той конкурс потрібний? Ну? Мовчите? Бо самі знаєте, що так не буває.

— Ще й як буває! — Збігнєв Симочко вже нагадував не задерикуватого півня, а молодого бичка.

— Ой, ой! Не смішіть мої черевики, бо від реготу підошви повідпадають! — Сабіна про всяк випадок відступила від набиченого парубка.

— Дуже мені треба їх смішити! Вони й так уже потріскалися від сміху, слухаючи вас. Дивіться, а то босою додому підете. А вам, напевно, страшенно кортить, щоб журналісти й про вас написали? — у голосі Симочка забриніла неприхована іронія.

— Чому б і ні? Чому б і ні? От заплющу очі — й бачу: отак-от, на першій же сторінці — заголовок великими літерами «Королева жила в “Континенталі”».

— То розплющте очі, пані Сабіно! Розплющте хутчіше!

— Зрозуміло. Вам доручено охороняти панну Зоф’ю, — Сабіна стишила голос і перейшла на довірливий тон. — І це правильно, дуже правильно. Респект вашому керівництву! Тричі респект! Красу треба оберігати. Бути вельми вродливою в наші часи небезпечно. Авжеж. Та ще й як небезпечно! Хіба ви не читали в газеті «Dziennik» про Агнєшку Корнецьку? Справді не читали? Ну як же можна було таке не прочитати! Про це все місто говорило, вся Польща. Агнєшка теж перемогла в конкурсі краси. Не пам’ятаю вже, у якому саме, та це не головне. Головне — перемогла. А зразу після того вийшла заміж. І от коли вона після вінчання виходила зі своїм чоловіком із костелу, на неї напав її фанат. З отакенним ножакою в руці! Ні, з отакенним, — Сабіна ще ширше розкинула руки. — Аж три рази проштрикнув він тим кинджалом груди бідної Агнєшки. Спочатку писали, що той хлоп буцімто був фотографом. Тільки-но побачив він короновану красуню, відразу закохався в неї по самі вуха. Кохав, мовчки страждав і ревнував до всіх на світі. Він не міг навіть припустити, щоб вона дісталася іншому. А як побачив у вельоні… Що тоді сталося! Ледве врятували дівчину. Добре, що поруч був справжній її коханий. А потім виявилося, що той папараці ніякий і не фотограф, а маніяк, мисливець на вродливих панянок. І що той маніяк…

— О матка боска ченстоховська! Що за бздура [3]! Заберіть від мене цю кобіту [4]! — Збігнєв Симочко схопився за голову.

— Ніяка то не бздура! Газета не може писати бздуру! Все це чиста правда. А до вас ще одне запитання, пане таємний агенте…

— Та відчепіться ви від мене зі своїм таємним агентом! Ніякий я не таємний агент!

— Перепрошую, пане не таємний агенте! Тобто пане зовсім не агенте! Не сердьтеся. Лише одне-однісіньке запитання. Останнє. — Сабіна знову підійшла до хлопця впритул. — Скажіть, а коли репортерів зберуть на прес-конференцію? До полудня чи після? Ой-ой, тільки не відвертайте голову. Ви ж, напевно, того й пильнуєте тут, щоб вони не пробиралися поодинці, поокремо, і не втомлювали панну Зосю. А потім їх обов’язково мусять зібрати, уже всіх разом. Так же зазвичай робиться. То чого б ту прес-конференцію не провести в залі нашого ресторану? Місця вистачить усім, і кава у нас дуже смачна. Хочете, я зараз принесу вам горнятко? І тістечка у нас такі, що самі в роті тануть.

— Нічого я не хочу! І нічого не знаю! Ні-чо-го!

— А бодай вас п’яна качка вбрикнула! — у Сабіни таки увірвався терпець. — Мене нічого не має обходити, ви нічогісінько не знаєте… Ото поговорили між собою глухе та сліпе! То панові Савицькому можна вже йти до себе?

— Прошу! — хлопець, спочатку охрещений адміністраторкою таємним агентом, а потім узагалі позбавлений цього статусу, зробив широкий жест рукою. — А з вами, пані Сабіно, ми ще поговоримо, так би мовити, тет-а-тет, — він суворо глянув на портьє, ніби дав зрозуміти, що й справді має секретні розпорядження, призначені не для всякого вуха.

Роман Савицький пішов східцями нагору. Ян Ковальський бачив, що він збентежений, дуже збентежений, навіть знервований, але намагається не видавати свій настрій і не втрачати шляхетні манери. Та, мабуть, очікувана зустріч із Зосею додала чоловікові сил, бо останні сходинки він уже не пройшов, а пробіг, хвацько піднявши над головою трояндовий букет. Кілька пелюсток упало на килимову доріжку.

«А пелюстки прив’ялі, вельми прив’ялі. Значить, пані Гурська примостила посеред оберемка свіжозрізаних троянд кілька вчорашніх або й позавчорашніх. Вона так зазвичай робить — давня хитрість квіткарок. Не пропадати ж тендітному товару», — подумки відзначив портьє. Та вмить Ковальський похопився, метнувся до комірчини, до якої вже відніс відро з ганчіркою, узяв щітку й совок і хутко піднявся слідом за Савицьким. Удавав, що прибирає пелюстки, а сам крадькома косив оком на двері, за якими той зник. Давня професійна цікавість…

Ось постоялець вийшов зі свого номера, вже без пальта й капелюха, зате із затисненим під лівою пахвою букетом — квітами назад, за спину. За мить він вигукне «Гопля!», розверне його наперед і буде вельми втішений, що зробив такий ранковий сюрприз для панни. У правій руці — срібна таця, на ній невисока гірка канапок із чорною ікрою, пляшка червоного вина («Бургундське» — вгадав Ян за формою пляшки), два келихи й кришталева ваза з помаранчами.

«Таця з вином і фруктами була підготовлена заздалегідь, йому залишалося тільки взяти її», — констатував Ковальський.

Савицький тихенько постукав у двері навпроти. Ніхто не відповів. Він постукав ще раз, цього разу сильніше й наполегливіше. Ні звуку. Тоді чоловік затарабанив щосили. На грюкання прибігла покоївка, запитала, що сталося, дістала із в’язанки ключ-дублікат, віддала постояльцеві й пішла вздовж коридору до свого столика, на якому щойно прасувала білизну. Савицький зайшов у номер Зосі. Він ще не встиг зачинити за собою двері, як за ними щось голосно гепнуло, почувся дзенькіт розбитого скла.

«Упала таця, келихи — на друзки, а може, й ваза розбилася, хоч вона грубіша й міцніша… Так-так-так… Отже, розгнівана королева не прийняла ранковий подарунок… Не догодив, значить, їй цей дженджуристий пан Ро́ман. Так уже старався, так викладався — і все одно не догодив… Чи, може, ще до цього дуже завинив перед нею, так завинив, що й цілий оберемок троянд тепер не допомагає… Така вже заведенція у чоловіків — спочатку жінці назолити, а тоді намагатися догодити. А вона з характером, ця Зося…» — усміхнувся Ян Ковальський.

Інцидент у номері нагадав йому давню пригоду, з часів власної молодості. Йому й тоді частенько доводилося працювати вночі, адже саме цієї пори зазвичай скоюють злочини. Мариля вже трохи призвичаїлася до ненормованої денної служби чоловіка, але ніяк не могла звикнути до його раптових вечірніх зникнень і вранішніх повернень. Якось він приїхав аж перед сніданком після розбірок у публічному домі, де клієнт мало не вбив повію. Хтось із жриць кохання ощасливив його подвійною порцією дорогих парфумів. Може, просто так, заради жарту, а може, і з лихим наміром. Мариля хутко вловила той аромат і влаштувала йому таке, що й досі згадувати і смішно, і страшно.

«Нічого, і ці розберуться, — подумав Ковальський. — Посваряться, погніваються та й помиряться. Треба сказати Сабіні, щоб дописала до рахунку вартість розбитого посуду».

Він уже хотів повернутися до холу, але зупинився і сторожко прислухався. З номера почувся болісний чоловічий стогін.

Овва! Може, панянка запустила чимось важким у свого кавалера? Але в такому випадку більш очікуваним був би жіночий крик. Його Мариля під час сварки кричала так, що їхня канарка у клітці від її децибелів мало не вмерла — перекинулася на спинку й лапками задриґала. Це й зупинило розпасійовану жінку, яка любила пташку не менше за чоловіка. А тут… Ніби жінки й немає в номері. Зате чоловічий стогін повторився.

Ковальський хутко піднявся на другий поверх, зазирнув у прочинені двері, переступив через перекинуту тацю, розбите скло та розсипані троянди і сторопів. На білій атласній постелі нерухомо лежала дівчина: волосся кольору темної міді розметане по подушці, на блідому обличчі — застиглі широко розплющені очі, з ліжка звисла рука з тонкими пальцями. Роман Савицький стояв на колінах перед ліжком, обхопивши голову руками, його плечі здригалися.

— Зосю! Дівчинко моя! Кохана… Прости! Це я… Я винен… Це я… Проклятий убивця!..

Ян Ковальський обережно позадкував, ненароком наступив обцасом на розбитий келих, що голосно хруснув і розкришився на дрібні скалки. Скло перемішалося з пелюстками квітів, що червоно бризнули навсібіч. На підлозі наче розлилася густа трояндова кров. Портьє кинувся вниз. Треба було кликати Збігнєва, ким би він не був — поліціянтом чи конфідентом.

Симочко довго не міг зрозуміти, чого від нього хоче цей старий байбак у рудому костюмі-трійці, куди тягне. «Агента-неагента» не обходило, що відбувається на другому поверсі, у номерах, — йому було наказано стежити за холом, і він ретельно виконував свою роботу. Навіщо йому зайві клопоти? Зрештою таки втямив що й до чого, відштовхнув портьє і щодуху побіг нагору. Ковальський ледве встигав за ним.

Коли вони разом забігли в номер, Савицький навіть не повернувся до них. Стояв у тій самій позі, на колінах, і здригався у конвульсіях. Здавалося, він сам ось-ось упаде, простягнеться на персидському килимі кольору кави з молоком біля ліжка й віддасть Богові душу.

— Оце так! — присвиснув Симочко. — Що тут стряслося, курва мать? Що? Ревнощі? Зрада? Любовні розбірки? Пан не розрахував сили своїх кулаків — і через це панна тепер непритомна?

— Здається, вона мертва, — зауважив Ян Ковальський.

— Мертва? Як це — мертва? Ви ж самі казали, що ввечері вона була жива. А тепер, значить, мертва? Чого це вона мертва?

— Головне питання для поліцейського, — зітхнув Ковальський. — Чого жертва мертва?

— Мовчіть уже! Будете мене вчити, яке питання головне, а яке не головне. Хто тут поліцейський — я чи ви?

— Ну-у-у… — почав було Ковальський. Але Симочко й не чекав на його відповідь.

— «Головне питання»… «жертва»…? Звідки ви це знаєте? Хто ви такий? Нічний портьє? От і йдіть звідси та займайтеся своїми справами. Буде тут кожен тлумок [5] свої поради давати. Нема чого сунути носа до чужого проса. Багато в нас розумних розвелося, і всі вважають себе детективами. Поначитуються газетних хронік і вже думають, що більше за поліцейського знають. «Жертва»… Може, ця панна Зоф’я зовсім не жертва? Може, вона була слаба, от і померла, так би мовити, природною смертю. Серце зупинилося, апоплексичний припадок стався, жувала цукерку в постелі й удавилася, кавою захлинулася… Та мало що!

— А якщо ні? — Ковальський міг би й образитися за тлумка, але все-таки вирішив не загострювати стосунки, пропустив повз вуха сердиті репліки й нарікання.

— А якщо ні, то… — хлопець роззирнувся навколо, відчинив вікно, навіщось перехилився через нього, ніби міркував, чи не міг убивця вискочити з номера й не вбитися при цьому сам. — А якщо ні… — Він зачинив вікно і став за плечима Савицького. — Пане Савицький, досить вар’ята грати, шмарклі розпускати та сльози витирати. Прошу піднятися — ви заарештовані!

Савицький явно не збирався виконувати наказ. Він учепився руками в постіль, припав до Зосиних ніг і завмер.

— Ну що ж, не підніметеся сам, то вас піднімуть. Пане портьє, спустіться у хол і викличте поліцію. Негайно! Я тут повартую, щоб убивця не втік.

— То ви вже знайшли убивцю? — здивувався Ковальський.

— А навіщо його шукати? Він і не втікав. Увімкніть логіку. Вікно ніхто не відчиняв. А якби й відчинив, то не вистрибнув би — до землі далеко, під вікном бруківка. Із дверей також ніхто не виходив. Інакше ви або пані Сабіна побачили б його. Отже…

— Отже?

— Кажу ж, він весь час був у кімнаті.

— А якщо…

— Ну от, дід про шило, а баба про мило. Не свердліть мені дірку в животі, курва мать! Невже так складно здогадатися, що перед нами артист погорілого театру, який грає роль убитого горем страждальця?

«Який спритний. Уже й слідство провів і вбивцю спіймав», — подумав Ковальський і вийшов. Ще кілька хвилин тому він мав намір сказати Симочкові про те, що почув із вуст Романа Савицького, коли заходив до номера сам. Але тепер передумав. Неважко здогадатись, як розтлумачить почуте цей задерикуватий і гарячкуватий поліцейський неофіт. Кинеться махати шаблею наліво й направо без розбору. Бо тоді вже у нього не буде жодного сумніву щодо Савицького. А професійна чуйка Ковальського підказувала, що за тими словами стоїть щось інше. Що саме? І навіщо Савицький так сказав? Навіщо?

5

Тлумок (пол.) — дурень.

4

Кобіта (пол.) — жінка.

3

Бздура (пол.) — дурня.

4

Щоранку редакційний кур’єр приносив до «Континенталю» свіжу газету «Dziennik» і віддавав портьє, а той уже клав її на столик у холі. Кожен постоялець, спустившись із номера, міг посидіти під екзотичною пальмою і, перш ніж вийти на вулицю, дізнатися останні новини. Це нововведення було взаємовигідним: готель тепер мав свою фішку, яка йому нічого не вартувала, а редакція — промоцію серед небідних громадян, які тимчасово зупинилися в «Континенталі».

Поряд із щоденною газетою можна було побачити і два числа чиказького журналу «для успішних джентльменів», мабуть, подарунок когось із жильців. Час від часу вони кудись щезали, а потім так само несподівано знову з’являлися на столику під пальмою. Журнали, на відміну від газети, — не першої свіжості, їм уже років по два-три. Але жіноча врода — споконвічна й непроминальна, як і чоловіча цікавість до неї. Тож красуні на обкладинках і на сторінках видання продовжували спокушати сильну стать своїми звабливими усмішками та розкішними формами, як спокушали і в перші дні виходу в світ цих заокеанських глянців.

Зазвичай першою читачкою «Dziennika» була Сабіна. Допитлива адміністраторка так поспішала виловити останні новини, ніби від цього залежала її надбавка до зарплати. Та цього ранку Ян Ковальський не поступився Сабіні — розгорнув газету просто біля вхідних дверей та так і застиг. За професійною звичкою, виробленою роками, він розпочав із перегляду кримінальної хроніки. Перечитував її з особливим нетерпінням. Але того, що сподівався побачити, на шпальті не було. Ані рядочка, ані словечка про загадкову смерть дівчини в готелі «Континенталь».

Утім, це не дуже й здивувало колишнього поліцейського. Він, навпаки, зітхнув із полегшенням. Отже, хтось вчасно заблокував витік інформації. Може, сам Войцех Бєльський, а може, власник видання, приятель Бєльського. Та головне — вчинено правильно. А навіщо Бєльському цей розголос? І навіщо взагалі ці неприємності всім працівникам готелю? Журналісти розтрублять та й переметнуться на іншу сенсацію, а закладу сама лише шкода: хтось відмовлятиметься ночувати в номері, де таке сталося, а хтось узагалі обминатиме «Континенталь» десятою дорогою. Тож краще вже заплатити один раз за мовчання, аніж потім сто разів пошкодувати через втрату репутації та збитки.

За двадцять п’ять років роботи Ян Ковальський не раз бачив таке, про що читачі газет ніколи не прочитали й уже не прочитають. О, якби він зумів написати про все це книжку! Вийшов би справжній кількатомний бестселер, який купували б нарозхват. Сімейні драми й трагедії, суїциди, інцести, загадкові смерті в багатих будинках і бідних притулках, у готелях і борделях, на робочих місцях та знаних курортах… Скільки їх залишилося за лаштунками розслідувань, приховано від цікавих очей та вух, назавжди поховано в сухих лаконічних поліцейських звітах, що припадають десь курявою часу на полицях архівів!

Звісно ж, від таких, як Ян Ковальський, мало що залежало. Про оплату мовчання замовники зазвичай домовлялися з поліцейським керівництвом або ж заручалися підтримкою ще вище, у владних кабінетах. А звідти вже надходили суворі вказівки: ні пари з вуст — ви нічого не бачили й не чули, і взагалі нічого такого не було. Тож коли Сабіна завела мову про події минулих ночі та ранку, він лише пересмикнув плечима й хутко взявся за наведення марафету в холі. Ян Ковальський умів мовчати, бо давно переконався в тому, що мовчання — золото.

Здивувало чоловіка інше. У газеті була чималенька стаття про конкурс краси «Сарматська княжна» із заверстаною в центрі великою фотографією фіналісток. Серед них — призерки в різних номінаціях. Але навіть згадки про головну переможницю. Жодної! Ніби журі конкурсу від самого початку мало вибрати тільки оцих віце-кралечок із різними найспокусливішими частинами тіла, а про саму княжну й не йшлося. Ні слова про Зофію Неродову, ні окремої світлини з нею, ні корони, якою її коронували. Може, й не було ніякої корони? Може, ця Зося все придумала чи видала бажане за дійсне, а Савицький просто підіграв їй? Люди здатні на такі фантазії, що іноді купи не тримається і в голові не вкладається. От і тепер, можливо, усе було вилами по воді писано. Адже ні він, Ян Ковальський, ні Сабіна не були на тому конкурсі. А в газеті — ніц нема про короновану Зоф’ю.

Припустімо, дівчина все це вигадала, щоб напустити туману на готельну обслугу й надати собі ваги. А Рóман Савицький? Ні, не схоже, щоб такий поважний чоловік обманював. Та він же так радів, аж сяяв. Та й корону панянка тримала в руках, коли повернулася вночі до готелю. Так учепилася в ту корону, ніби хтось мав її відібрати в неї. Ковальський бачив на власні очі ту золоту цяцьку з кількома коштовними камінцями. Ще й подумав: «Яка цікава, під старовину зроблена». І в номері діадема була, коли він туди заходив — лежала на тумбочці біля ліжка. Не привиділося ж йому. А потім корона зникла. Звісно ж, організаторам конкурсу також не потрібні проблеми та втрата репутації. Але щоб так хутко все приховати, замести геть усі сліди… Чому?

Ян Ковальський не сприймав цього новомодного віяння, що зі Сполучених Штатів Америки легко перекинулося на Європу й кілька років тому прижилося в Польщі. Так, це американці першими додумалися роздягати вродливих дівчат аж до купальників і виводити їх на подіум, змушувати дефілювати в такому вигляді перед публікою. З публікою все зрозуміло: піпл [6] пускає слинку й оцінює красунь, як лошиць або корів на базарі. Зрозуміти, що рухає конкурсантками, теж нескладно. Така вже заведенція у тих американців — що завгодно заради грошей або слави. Що, в принципі, одне й те саме, бо хіба слава — то не шлях до грошей, не сходинка нагору?

Гроші, гроші, гроші… Весь світ обертається навколо них. Ян Ковальський теж із чотирнадцяти років думає, як би їх заробити більше. Але гроші замість почуттів, замість людських чеснот і Божих заповідей… Може, десь там, в іншому світі, це вже й не дивує. Вони, оті американці, — відомі відчайдухи та авантюристи, які з’їхалися колись зі всієї старої Європи з єдиним прагненням розбагатіти і прославитися. Так і створили свій новий світ. А потім поставили на п’єдестал свого зеленого бакса та й готові танцювати навколо нього хоч голяка. Але щоб у Польщі… Щоб у його набожній католицькій Вітчизні…

Куди все котиться? Як тепер виховувати шляхетних панянок, коли навколо стільки спокус і таке моральне падіння?.. Знає він про ті конкурси… «Міс найгарніші ніжки», «Міс найзагадковіший погляд», «Міс найкращий купальник», «Міс найтонший стан», «Міс найпишніший бюст»… А які пристрасті вирують щоразу навколо всепольського конкурсу! Один із них, здається, другий за рахунком, він із двома колегами охороняв. Спостерігав, щоправда, не за самими «місками», а за тими, хто прийшов на них подивитися. За кілька місяців по тому газети писали, що його переможниця стала першою віце-міс Європи, після чого успішно перебралася на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. З приводу цього нібито бучний скандал розгорівся, бо вона щось там порушила чи щось забрала. Ковальський уже не пам’ятав подробиць. Та й потрібні вони йому, як лисому гребінець.

Тепер ось «Сарматська княжна». Проте цього разу жодного розголосу, суцільні таємниці та недомовки. Якби Зося сама не похвалилася Сабіні, чого вона приїхала й до чого готується… Сарматія… Сарматія… Що це за країна така? Де вона? Ковальський навіть зайшов до бібліотеки й заглянув до енциклопедії. А немає такої країни. Була колись, давним-давно. Та вже курявою часу припала. То чого ж «Сарматська княжна»? Ян Ковальський пригадав, що чув якось у поліційному управлінні про сарматську ідею польської еліти. Слухав тільки краєм вуха, бо його та розмова не обходила. А чого б мала обходити? Він же не шляхтич, до вершків суспільства ніколи не належав. А ті вершки таке навигадують, що крий Боже… І все ж — чому «Сарматська княжна»? Щось має пов’язувати конкурс із сарматською ідеологією.

6

Піпл (англ.) — народ.

5

Моральними засадами Ян Ковальський переймався неспроста. Він же батько, у нього три доньки: Геля — ровесниця цієї-таки Зосі, Ванді вісімнадцять, а Юстисі скоро шістнадцять. Старша віднедавна як із прив’язі зірвалася: то на якісь диспути в коледжі біжить, то в кіно, то на танці, то на побачення, гемби [7] фарбує, брови вищипує, хлопців змінює як пальчатки — що сезон, то новий кавалер. І молодші доньки за нею, як дві нитки за голкою — усе повторюють та мавпують. Від маминих рук дівчата геть відбилися. Татові раніше не було часу з ними бавитися. А тепер… Ніби й слухають, але почуте в одне вухо влітає, а з другого вилітає. Так і дивись, що скоро теж у купальниках на якийсь подіум побіжать.

Ну ні, цього він не допустить, це вже хіба через його труп! Щоб його доньки… Але ж не затулиш дітей від світу. А світ раптом почав так стрімко змінюватися, стає все більш марнотним, більш поквапливим, більш нервозним, ніби хтось хутко крутнув землю навколо осі, як шкільного глобуса, і вона так і не може зупинитися, повернутися до свого попереднього ритму. Ні, його Мариля в юності була зовсім не такою, як тепер Геля, Ванда та Юстися. Він і покохав свою Марильку не так за вроду, як за добропорядність, поступливість та розсудливість. Це вже потім вона характер показала. Іноді такого перцю йому задавала, що тільки встигай голову затуляти. Але ж хіба він того не заслуговував? Заслуговував, холера ясна. Бо всяке бувало, а він не святий. Але в руках доброї жінки й чоловік кращим стає. Тож ні разу не пошкодував, що вибрав саме таку дружину.

Перед полуднем до готелю повернувся Роман Савицький. Без капелюха (він не взяв його ще тоді, коли виходив із номера в супроводі поліції), у розстебнутому пальті, з розхристаним шаликом і в заляпаних багнюкою мештах. У ньому годі було впізнати того щасливого імпозантного франта, який тільки-но вчора рано-вранці заходив до холу із величезним оберемком троянд. Тоді Ян Ковальський давав йому сороківку з малесеньким хвостиком, а тепер Савицький здавався на років двадцять старшим — обличчя ніби десь загубило свою аристократичність, посіріло, взялося чорною щетиною, плечі втратили гонорову окресленість, опустилися, очі червоні, мабуть, від безсоння, і сивина за добу погустішала, перекинулася зі скронь на всю голову.

«Видно, страждає чоловік, тяжко страждає, а може, ще й карається за щось, — подумав Ковальський. — Цікаво, хто він — поляк чи українець? Ім’я можна вимовляти і як Ро́ман, і як Рома́н. Прізвищ на «ський» і серед української шляхти чимало, особливо на східних кресах».

У грудях Яна Ковальського раптом ворухнувся жаль. Навіть не жаль — так собі маленьке жаленятко. Він спробував хутенько вирвати й відкинути його, як ото реп’яха від напрасованих штанів. Але воно не відривалося — муляло, шкрябало й потроху розросталося. І чого б це? Де воно взялося? Хто Ковальському цей дженджуристий шляхтич зі східної провінції? Яке йому діло до його проблем? Пожив чоловік кілька днів у готелі та й поїде собі додому, і ніколи їхні дороги більше не перетнуться. Хай дякує долі, що відпустили його. І добре, що в поліції є люди розумніші за того задерикуватого папуасоподібного Симочка.

За роки служби Ян бачив багато і грішників, і безневинно звинувачених у гріхах. Визначити з першого погляду, хто є хто, неможливо. Люди вміють прикидатися, лицедіяти, натягати маски, дехто навіть по кілька. Він це знав і тому ніколи не піддавався першим враженням, не дозволяв почуттям брати гору над логікою. Скидання масок — не справа звичайного поліцейського. Це мають робити інші, в іншому місці. А він чинив так, як мав чинити за службовим обов’язком та інструкцією. Нічого особистого, жодних власних симпатій та антипатій.

Що ж сталося цього разу? Він став іншим, бо перестав читати поліцейські інструкції? З віком прийшла досі не властива йому сентиментальність? Чи це тому, що на мить, лише на одну коротесеньку мить, уявив на місці тієї дівчини свою Гелю? Але ж Геля — його донька. А Зося… Хто вона цьому постарілому за день чоловікові? Та як же він мучиться!..

Хай там як, а Ковальський не вірив у те, що почув у номері Зосі. Щось йому підказувало: слова Савицького — не зізнання у скоєнні злочину, це інше, зовсім інше. Тому й не сказав про почуте хлопцеві, який і справді виявився поліцейським з якихось особливих доручень. Не сумнівався: молодий-зелений служака відразу вхопиться за ті слова, витлумачить їх буквально і вже не поступиться ні на йоту — гнутиме свою лінію і підтасовуватиме все під неї. А за яку саме версію він ухопиться обома руками, вгадати нескладно — звісно ж, за ту, на яку наштовхне його фраза цього підкошеного горем чоловіка, за ту, що просто на самій поверхні лежить.

Отож… Шляхтич Роман Савицький, до нестями закоханий у юну красуню, допоміг їй потрапити на конкурс «Сарматська княжна». Перемогти у ньому провінційній панянці непросто — тут стільки столичних моделей, професійних артисток, співачок, аристократок, чиїхось улюблениць і протеже. Але він зробив усе, щоб корона дісталася його Зоф’ї. Організатори конкурсу — теж люди, і ніщо людське їм не чуже, у кожного свої слабкості, і пан Савицький натиснув на них. Як? Ну це вже тільки йому відомо. Вілла сенатора Марека Кромера також оповита таємницями, як і її власник. Ковальський давно, ще під час своєї служби, чув, що там збирається якесь елітне таємне товариство.

Панянка мала би бути вдячною Романові Савицькому. А вона, раптом злетівши так високо, відчула себе справжньою королевою і того-таки вечора відшила набридлого, значно старшого від себе кавалера. Може, навіть на кпини його взяла. Ці молоді кралі такі. Запаморочення від успіху — і нуль вдячності… От він, засліплений ревнощами та образою, і розправився з нею. А тоді розіграв виставу з ранковою поїздкою по троянди, з «Бургундським» та канапками, скорботою і невтішним риданням.

А чого ж? Загалом версія не позбавлена глузду. На практиці частенько саме так і буває: шукають убивцю хтозна-де, а він поруч, бездоганний, закоханий і нещасний. Проте Янові Ковальському чомусь не віриться, що й цього разу було так. Не віриться — і квит. У нього добре розвинена інтуїція, а вона іноді спростовує навіть факти, що, здавалося б, лежать на найвиднішому місці. Чи, може, він уже втратив професійний нюх? Тоді хай хтось доведе йому це. От хай розслідує і доведе.

З’ясувалося, що Роман Савицький тому й прийшов, що шукав людину, яка б узялася за розслідування. Він дізнався, що нічний портьє «Континенталю» — колишній поліцейський (таки проговорилася балакуча Сабіна!), отже, має знайомих у слідчому відділі. Савицькому потрібен найкращий, найчесніший, найдосвідченіший.

— Якщо поліція про щось мовчить, то за справу краще не братися, це може бути небезпечно. Цілком імовірно, що така справа — парафія дефензиви [8]. А вона не любить, коли їй заважають, — сказав Ковальський. — Порадив би вам спочатку поговорити із журналістом, який написав матеріал для «Dziennika». Іноді репортери знають більше, ніж пишуть. Значно більше… Повірте моєму слову.

— Може, й знають, та не завжди говорять, — гірко усміхнувся Савицький. — Я щойно з редакції. З тієї самої… Розшукав того репортера, хотів поговорити. Він спочатку дременув від мене, як від хворого на чуму, а коли я його наздогнав і зупинив… Коли запитав, чому ж він не написав, як усе було насправді, хто йому заборонив це зробити… Одне слово, той писака нібито про конкурс більш нічого не знає, а дівчина в «Континенталі» померла, бо мала вроджену ваду серця. Певно, перехвилювалася дуже, от і такий трагічний фінал. Мовляв, це життя, а в житті всяке буває. Начебто так сказав лікар. У газеті писати нічого не стали, щоб не завдавати клопоту готелеві. Добрі які… Потім проговорився, що власник «Континенталю» Войцех Бєльський — приятель їхнього редактора.

— Ну, про приятелювання пана Бєльського з редактором ми знаємо. А щодо лікаря… Якщо він так сказав, то так воно, значить, і є. Хто ж це може знати краще за лікаря…

Савицький не дав Ковальському договорити.

— Який лікар?! Не було ніякого лікаря! Не було ніякого консиліуму! Це все просто відмовка, пане Ковальський! — простогнав він. — Хіба ж я не знаю Зосю? Вона була молодою і здоровою, повною сил, ніколи не скаржилася на серце. Та ні на що не скаржилася! Перехвилювалася… Звісно ж, перехвилювалася. Але таке хвилювання, яке вона пережила, не вбиває, воно окриляє, воно зробило її щасливою. Щасливою! Розумієте?

— На одну ніч… Лише на одну ніч… Чи не занадто велика ціна щастя?

— Вона так хотіла цю корону… Так марила нею… Так постаралася, щоб її заслужити… Зося чесно перемогла! Чесно! Але нікому немає діла до моєї Зосі! Нікому! Бо хто вона для них? Просто одна з учасниць. Прошу вас, пане Ковальський, допоможіть мені дізнатися правду. У вас є знайомі і серед слідчих, і серед медиків, які цим займаються. Її тіло ще там… Усе ще там… Її тіло… Господи, її тіло!.. Мені віддадуть його завтра, і я повезу Зосю до себе додому. Вже й про ритуальний автомобіль домовився. До завтра ще можна взяти якісь проби, зробити аналіз… Я заплачу. Добре заплачу. Скільки скажуть, стільки й викладу. Мені не шкода.

— Річ не в тому, шкода чи не шкода. Що можуть гроші? Скільки б їх не було, дівчину вже не повернути, — спробував зупинити знервованого шляхтича Ковальський.

— Ви мене чуєте, пане Ковальський? Ні, ви мене не чуєте. Тож повторюю: я хочу дізнатися правду. Правду! Це все, що залишилося Романові Савицькому зробити в житті. Заради цього я готовий віддати все, бо більше мені вже нічого не треба.

Очі Савицького блищали, як в одержимого. Здається, він таки й справді був за крок від божевілля. Таке трапляється, особливо з чоловіками, які зазнали краху. Ковальський це добре знав. Хоч жіноча стать начебто й слабша та вразливіша, але чомусь саме чоловіки в таких ситуаціях швидше ламаються. Чоловікові, та ще й наодинці з собою, дуже важко пережити таку втрату, поруч мав би бути ще хтось. Найперше батьки цієї нещасної дівчини. Чому їх не було на конкурсі? Не знали про нього чи не схвалювали доньчину участь у ньому? А може, не просто не схвалювали, але й були категорично проти, забороняли? Гаразд, те, що вони не сприймали такий спосіб життя доньки, можна зрозуміти. Спробувала б котрась із його трьох вертихвісток… Хай би тільки спробувала! Та він би такої прочуханки задав, що до нових віників пам’ятала б. Але чому Неродови досі не приїхали? Адже Савицький мав би їх повідомити. Тата й маму про таке сповіщають насамперед, які б стосунки з ними не були за життя. Та й які образи чи й конфлікти можуть переважити смерть рідної дитини? Ковальський нутром відчував: щось тут не так.

8

Дефензива — контррозвідка й політична поліція в Польщі у 1918—1939 роках.

7

Гемби (пол.) — вуста, губи.

6

Із судовим лікарем домовитися вдалось, хоч і не зразу. Той спочатку вперто віднікувався, посилався на зайнятість, катастрофічний брак часу, зрештою, на ризик, адже це приватне замовлення, а отже, негласне, не дозволене поліцією, а в нього ж робота, платня, репутація. Коли почув суму гонорару, заметушився, забігав з кутка в куток, зачухав круглу лисину, замасковану довгим чубом.

«І хочеться, і колеться, — усміхнувся подумки Ковальський. — Невже відмовиться від таких грошей?»

Не відмовився. Пообіцяв повідомити результати ввечері.

Увечері лікар зайшов до готельного ресторану, де Савицький замовив столик на трьох. Він з апетитом з’їв огірковий салат, перехилив келишок зубрівки, розправився з грибною юшкою, знову налив зубрівки й узявся за дичину під фірмовим соусом. Давав зрозуміти, що після роботи перше діло для чоловіка — вечеря. Ян Ковальський, запрошений як посередник, випив лише каву. А Савицький навіть не торкнувся ні до чого: їжа викликала в нього огиду, і він намагався не дивитись, як спорожняє тарілки судовий медексперт. Той нарешті наситився, відклав серветку і вийняв із нагрудної кишені якийсь папірець. Ніби й без нього не можна було сказати, що смерть Зосі настала через раптову зупинку серця і параліч дихальних шляхів.

— Звідки взявся той параліч? — здивувався Савицький.

— Може, панянка страждала від безсоння і прийняла снодійного більше, ніж дозволено, — сказав лікар, відводячи погляд. — Просто випадково… А може… Може, й не випадково — спеціально відрахувала собі кілька зайвих доз… Деякі екзальтовані юні особи саме так прощаються з життям. Нещасливе кохання… Зрада… Хвороба… Розчарування… Втрата сенсу життя… Ви мене розумієте?

— Ні, не розумію, — простогнав Савицький. — Не розумію, бо цього не могло бути. Не могло!

— Хтозна… Хтозна… Запитати вже немає в кого. На жаль…

— Ні-ні! Це якесь безглуздя, повна маячня! Зося ніколи не скаржилася на серце і не страждала від безсоння! Ніколи! — Савицький закашлявся, вхопився за груди і продовжив притишеним, враз охриплим голосом. — Та вона завжди спала, як немовля після купелі. А щоб накласти на себе руки… Що ви таке говорите, пане лікарю? Вона так любила життя… І щоб саме тепер, у розповні сил, коли воно їй так привітно усміхнулося… Коли прийшла така удача…

— Не знаю, що чи кого любила ваша панна. Вам про це краще відомо. А може, й не відомо. Нічогісінько не відомо. Ви впевнені, що вона геть усе вам розповідала? З якого б це дива? Панянки в такому віці навіть рідній матулі не все розказують. А ви їй, даруйте, хто, щоб вона вам душу виливала? Перепрошую, пане Савицький, перепрошую. Я висловлююсь фігурально. Але ж могли в неї бути свої таємниці? Могли. Тож кажу вам: або випадкове передозування снодійного, або… не випадкове. Плюс слабеньке серце.

Лікар хутко взяв другу половину обіцяної суми й, не прощаючись, вийшов. Савицькому здалося, що він надто поспішав і щось недомовив. Але якщо цей чортів ескулап сказав правду… Якщо… Невже він так погано знав свою Зосю?

Ні-ні. Це неправда, цього не може бути. Жадібний ненажера бреше. Звісно ж, бреше, як і всі навколо. Як той журналіст із «Денника», який написав про «Сарматську княжну» лише те, що йому дозволили. Як судді конкурсу, які наступного ж дня чогось перестали впізнавати Романа Савицького. Як Марек Кромер, до якого він їздив сьогодні вранці, щоб почути хоч якісь пояснення, але його не впустили навіть за ворота вілли, сказали, що пана сенатора немає, поїхав за кордон на якесь зібрання. Але ж Роман бачив, як ворухнулася штора на вікні Кромерового кабінету, як за нею майнула постать цього владного чоловічка з комплексом Наполеона.

Що більше Ковальський слухав Савицького, то дужче переконувався, що Зося і справді не могла померти. Якщо неправда, що в неї було хворе серце… Якщо неправда, що вона ніколи не приймала снодійне та й узагалі не знала, що на світі існують якісь пігулки для сну…

Тоді хто причетний до її смерті? Хто?!! Заздрісна суперниця, яка не змогла змиритися зі своєю поразкою? У принципі, варіант дуже навіть ходовий, але ж усі оті розчаровані претендентки на корону одразу після конкурсу поїхали з вілли й більше начебто не перетиналися із Зосею. Якийсь божевільний фанат-маніяк на зразок того папараці, про якого розповідала Сабіна? Але фанат-маніяк не став би робити це потай — радше заподіяв би смерть показово, щоб усі знали, як шалено він кохав, як тяжко страждав і як покарав ту, яка не відповіла взаємністю. Самі організатори, які чомусь тихенько прибрали з «Континенталю» корону та найняли молодого поліцейського, щоб не пропускав нікого до Зосі в номер? Але чому? Що це таємне сарматське товариство могло дізнатися про дівчину таке, що вмить перекреслило б не лише її перемогу на конкурсі, а й життя?

7

Ще позавчора Зося і Савицький вечеряли на віллі Марека Кромера, де й відбувся конкурс. Вілла розташована кілометрів за п’ятнадцять від міста, біля невеликого озера, у затишній місцині, оточеній сосновим лісом. Вони добиралися до неї на своєму «Fordi». Зося дуже здивувалася, коли дізналася про назву вілли — «Ванесса».

— Хіба маєткам дають імена? — запитала.

— З давніх-давен. Ще у древньому Римі патриції називали свої вілли, і лише жіночими іменами.

— То Ванессою, мабуть, звуть дружину пана Кромера?

— Як мені відомо, пані Кромер — Данута, а не Ванесса.

— Може, це ім’я їхньої доньки?

— Доньки у Кромера немає.

— Гм… — Зося притихла, задумалася, та за кілька хвилин знову повернулася до Савицького. — Я зрозуміла!

— Що ти зрозуміла, серденятко моє?

— Ванесса — це кохана пана Кромера.

— Отакої! Звідки…

— Послухай і не перебивай. Це дуже-дуже романтична любовна історія. В юності пан Кромер закохався у дівчину Ванессу. Їхнє кохання було таким великим і щирим…

— Але я тебе кохаю ще більше!

— Не перебивай, кажу. І ось Ванесса несподівано померла, а може, трагічно загинула. Втрата розбила серце закоханого…

— Що за фантазії, люба моя?

— Ніякі це не фантазії. Сам подумай — ну хіба дозволила б дружина своєму чоловікові назвати віллу іменем його живої коханки? Та нізащо! Але якщо суперниця вже мертва, до того ж була вона в його житті ще до появи законної половинки… Тоді зовсім інша справа. І от вілла щодня нагадує Кромерові про його кохання. А ти назвеш свій маєток моїм іменем, коли я… ну, коли мене раптом не стане?

— Дурненька! Що ти таке говориш? Як це тебе може не стати? Фу-у-у… Аж серце прихопило… От зупиню зараз машину, виламаю лозину та відшмагаю тебе по дупці. Хоча дупка не винна, це язичок треба було б покарати, щоб не молов, як млинок. Але вони ж зараз обоє недоторканні. Бо на конкурсі тобі доведеться і ходити, і дупкою вертіти, і говорити.

— Жартуєш. А я всерйоз. У нас у Багнику куховарила Мокрина Пухка, колоритна така тітонька, справді пухкенька, як пампушка. Щоразу, перед тим як зарубати півня на святковий обід, вона приказувала: «Прийшла мишка на Матишка».

— За законами природи, ця мишка приходить до старших. А старший тут я. Отож, мене не стане раніш.

— То й що, що ти старший? Хіба це дає тобі право залишати мене саму-самісіньку?

— А в тебе таке право є, моя ластівонько?

— Ну гаразд, гаразд. Мир миром… Якщо ми колись помремо, то лише разом. І поховають нас в одній могилі.

— Бо це, по-твоєму, дуже романтично?

— Бо я не знаю, як жити без тебе.

Історія назви вілли виявилася справді романтичною, але не дотичною до любовних стосунків із жінкою. Принаймні Марек Кромер про кохану Ванессу ніколи не згадував. Зате про метеликів із такою назвою любив поговорити. Того літа, коли закладали цю заміську садибу, весь пагорб був заполонений колоніями червонокрилих метеликів-сонцевиків, яких іще називають Ванессами. Чомусь Кромер, тоді ще молодий і схильний в усіх явищах убачати якісь попередження долі, вирішив, що метелики — це добрий знак.

Відомо, що Ванесси-сонцевики найбільше полюбляють будяковий цвіт. А ця колюча рослина з розкішними яскраво-рожевими головками щоліта захоплювала тутешню територію і виставляла на ній своє грізне військо, неприступне ні для кого, крім метеликів. Головний будинок вілли, цегляний, покритий червоною черепицею, також нагадував велетенського метелика Ванессу, що присів на пагорбі, розкинувши два крила — пообіч центральної частини з білими колонами.

Утім, хоча місце, вибране Кромером для вілли, здавалося незайманим і навіть дикуватим, він не був першою людиною, нога якої ступила на цю територію. За переказами, колись на пагорбі стояв замок якогось ясновельможного князя, а в долині навколо нього селилися піддані. Усе було зруйновано в одній із численних битв, що час від часу спустошували довколишні землі. Після неї тут залишилося тільки згарище, до якого згодом упритул підійшов ліс. Цілком імовірно, що Марека Кромера це місце привабило саме своєю історією.

Коли Савицький і Зося їхали на «Сарматську княжну», неподалік від дороги, що вела до вілли, бачили археологів, які провадили розкопки. Вочевидь, із більшим ентузіазмом вони покопалися б на місці замку, але про приватні володіння Кромера годі було й мріяти.

«Ванесса» вражала імітацією під старовину — в архітектурі, умеблюванні, інтер’єрі. Хтось добре попрацював над копіями всесвітньовідомих скульптур: у вітальні вілли — статуї безрукої Венери Мілоської та Давида, у саду біля фонтанчика — брюссельський Хлопчик, що пісяє, над озером — данська Русалонька. Навіть простора зала, у якій проходив конкурс і зазвичай відбувалися бали та звані вечірки, — у стилі ретро. З ведмежими шкурами замість килимів, свічками у срібних канделябрах, портретами королів та вельмож, які вважаються символами національної гордості та волелюбності Речі Посполитої. Болеслав Хоробрий, Казимир Справедливий, Казимир Великий, Ян Третій Собеський і ще з десяток поважних осіб — державних та духовних стовпів Речі — суворо стежили зі стін за тим, що відбувається в залі.

«Цікаво, як би вони сприйняли це новітнє дійство, якби хоч на кілька хвилин, бодай на одну мить ожили й спустилися зі стін на землю, — думав Савицький. — Розігнали б добірне товариство? Чи приєдналися б до нього? Мабуть-таки, друге ймовірніше. Бо знать завжди полюбляла побенкетувати й була падкою на жіночу вроду та ласку».

Після конкурсу частина глядачів поїхала з вілли, а частина залишилася на бенкет. Імовірно, люди, які не поспішили до автомобілів та екіпажів, мали попереднє запрошення від Кромера. Бенкет проходив у саду. Небо вже потроху починало затягуватися хмарами, але сад, за день настояний на сонці, ще зберігав тепло. Столики розмістили між алеями так, щоб вони були відгороджені один від одного зеленими декоративними кущами, аби гості почувалися наче в окремих кабінках. Деякі підстрижені в англійському стилі кущі мали форму геометричних фігур, а інші нагадували екзотичних звірів. На алеях світилися ліхтарі, а на столиках красувалися важкі канделябри з масивними свічками, що надавало вечері особливого романтичного настрою. За колами світла, що падало від свічок, темні кущі здавалися живими істотами, які повільно рухалися в сутінках. А сутінки ставали все густішими й чорнішими. Офіціанти у вбранні старовинних сарматських воїнів виринали з них, як привиди з минулого.

Роман Савицький замовив фаршировані гусячі шийки, бігос із дичиною та грибами, флячки з книдлями, маківник, фрукти, вино й медовину. Кілька днів перед конкурсом Зося нічого не їла, та й до того нещадно морила себе дієтою, тож йому хотілося трохи побалувати її. Вона вхопила всього по дрібочці — як пташка на льоту, випила келих медовини, запашної та солодкої, як узвар, і більше ні до чого й не торкнулася. Сказала, що не має права розслаблюватися, адже попереду Париж. Він не наполягав. Знав, якою ціною дався їй цей тонкий стан і ця граціозна легкість рухів. Зося ніколи не відзначалася худорлявістю, у підлітковому віці взагалі була пухкенькою, і, по правді кажучи, він би хотів, щоб вона такою й залишалася. Але якщо вже так треба для здобуття корони, якщо його смаки не збігаються із сучасним еталоном краси… Що тут удієш? Може, все це й справді вартує таких жертв. Он як радіє його коронована княжна.

Такою щасливою він її ще ніколи не бачив. Зося просто сяяла. Розкішне густе волосся, збите у високу зачіску, аж іскрилося у відблисках свічок. Біла шкіра, відтінена темною міддю волосся, здавалася нереально ніжною. Пухкенькі вуста загадково всміхалися. Ця жінка, ця витончена спокусниця, це божество, його кохання і фатум… У нього болісно стискалося серце щоразу, коли її запрошували до танцю. Спочатку Марек Кромер, тоді члени журі, а потім й інші гості постійно вклинювалися між нею і ним. Якби він міг, то не відпустив би Зосю ні на крок від себе, послав би під три чорти кожного, хто позичав її в нього. Але як він міг утримати її? Як міг наказувати цій свавільниці, аби ні з ким не танцювала й нікому не всміхалася, окрім нього? Це вона могла наказувати.

Чи був там ще хтось зі знайомих Кромера? Хтось із-поза кола організаторів конкурсу та його учасниць? Мав би бути, адже Кромер запросив членів свого товариства, отже, вони мали піти туди після завершення конкурсу й коронації. Люди постійно снували туди-сюди алеями, підходили до фонтанів, до озера, сходилися й розходилися, хтось заводив розмову, хтось перекидався кількома словами або й просто пропливав повз усіх. Публіка зібралась як на підбір — ніби на званий прийом до коронованих осіб, зображених на портретах у залі. Вона цілком відповідала осінньому інтер’єру саду та меню. Немов за серпанком, миготіла дорога одіж — хутро, атлас, шовки, мережива, оздоблені золотом та коштовним камінням пояси на жінках, срібні шаблі та мушкети на чоловічих пасках. Проте як не напружував Роман Савицький пам’ять, облич згадати не міг. Перед очима — лише Зося, лише вона — неймовірно, просто божественно вродлива, витончена, сяюча, усміхнена, щаслива, розпашіла в танці. Він дивився лише на неї. Лише на неї!

А потім вони поїхали до готелю. Біля вілли Зося вподобала диліжанс, що стояв поблизу воріт. Він, певне, був розрахований на групу людей, які разом прибули до вілли. Зося чомусь вирішила, що сарматська княжна має їхати на кінному екіпажі, тож просила його найняти чи позичити цей старомодний диліжанс. Але Роман не погодився. Тоді доведеться залишити свій автомобіль. І хто його доправить до готелю? Він знову муситиме якось добиратися до «Ванесси». Та й машина йому дуже потрібна вже рано-вранці. Зося зітхнула й покірно всілася на сидіння.

Накрапав дощ, у прочинене вікно вривався вітер. Савицький намагався підняти скло. Він хвилювався, щоб його прекрасна супутниця не застудилася, просив її накинути хутряну пелеринку. Вона вперто відчиняла вікно. Розпашіла, розігріта медовиною і танцями, спочатку весело сміялася, скидала з пліч хутро, називала його мерзлякуватим занудою. Але дуже хутко принишкла, знесилено припала до його плеча. Ейфорія змінилася дисфорією. Зося стала сумною і дратівливою.

Вони приїхали до «Континенталю» близько опівночі. У готелі було тихо, вочевидь, більшість постояльців уже спала. Проте пишнотіла адміністраторка та сонний, схожий на байбака нічний портьє не насмілилися зробити їм зауваження за те, що надто голосно грюкнули дверима, не попросили поводитися тихіше. Вони знали про конкурс, тож, угледівши в руках дівчини корону, все зрозуміли. Сабіна привітала Зосю. Здається, навіть поривалася обійняти її. Але та лише втомлено махнула мереживною рукавичкою, яку стягнула з правої руки, а лівою долонею ще міцніше вчепилася в лікоть Савицького. Він подумав, що Зося трохи перебрала й може впасти на сходах. Підхопив її на руки й виніс на другий поверх.

А потім… Потім вона послала йому повітряний поцілунок і зачинила перед ним двері. Ошелешений, спантеличений, він спочатку чемно постукав, а тоді щосили наліг на двері, намагаючись їх відчинити. Але Зося сказала, що страшенно стомилася, ледве на ногах тримається, тож мусить добре відпочити. Він знетямився, крикнув щось різке й усе-таки домігся, щоб вона впустила його. Переступив поріг, наштовхнувся на два аквамаринові кришталики льоду під тонкими вигнутими бровами, мовчки поцілував їх і пішов у номер навпроти — уперше за три доби, відколи вони поселилися в «Континенталі». За час підготовки до конкурсу він так спереживався за Зосю, так утомився, що також одразу провалився в сон. Засинаючи, подумав: «Завтра вранці новопредставлена королева побачить троянди, і її серце відтане. Усе налагодиться. Мусить налагодитися».

Що сталося потім?.. Що?..

Жоден із детективів, до яких звернувся Роман Савицький, узятися за розслідування справи не погодився. Навіть за великий гонорар. Савицькому чомусь здавалося, що на цю їхню нехіть якось упливала назва вілли й ім’я її власника. А може, поважні нишпорки не сприймали всерйоз такі конкурси. Подумаєш, якась «Сарматська княжна», купка багатих естетів, цінителів юної вроди, і маленька зграйка яскравих метеликів-ванесс, що злетілися на вогонь у пошуках слави та пригод. Усі розлетілися, одна обпалила крильця. Є медичний висновок. То навіщо копатися далі?

Савицького ці відмовки не дуже й здивували.

— Ну що ж, — сказав затято. — Ні то й ні. Дідько з вами. Розберуся сам. Принаймні тепер мені буде для чого жити. Поки не дізнаюся — не помру.

Помирання, мабуть, доведеться відкласти надовго — дуже вже багато знаків запитання у цій історії з конкурсом «Сарматська княжна», що на початках здався йому розвагою, так, просто собі розвагою для знудьгованого товариства й добрим трампліном для Зосі. Він сам вибудував для неї цей трамплін, що став для нього справжнім випробуванням. Це випробування вимучило, спустошило його. Він і подумати не міг, що дорога до Зосиного трону виявиться такою важкою.

— Якщо знадобиться моя поміч… — несподівано запропонував Ян Ковальський. — Детективом я в поліції не числився, але за двадцять п’ять років не один вузлик із загадками розв’язувати допомагав. Принаймні підказати щось можу.

— Підкажіть, будь ласка, бодай із чого почати… — гірко посміхнувся Савицький.

— Поговоріть — я вмію слухати. Розкажіть про неї. Згадайте все, що знаєте. Вам зараз виговоритися треба. Дуже треба.

Що він знає про Зосю?.. Що він знає?.. Досі здавалося, що геть усе — від самого її народження й до… Ба навіть ще давніше, ніж вона появилася на світ. Коли він познайомився з її батьком, Данилом Неродовим, той багато розповідав про себе: навчання у Морському кадетському корпусі, служба на Імператорському флоті, участь у Світовій та громадянській війнах, мандри, кохання, одруження, народження доньки. А потім…

А чому це, власне, він вирішив, що добре знав Зосю? Хіба можна зазирнути в кожен закапелочок чужої душі, тим паче — жіночої? Хіба можна було розгадати кожну її думку, усмішку, кожен погляд, поворот голови, порух плеча?

Згадуй, Романе. Згадуй те, що знаєш. Однаково ж ні про що інше не думається. Та ще цей нестерпний клятий біль, що не полишає ні на хвилину, шматує серце й розриває мозок. Біль на ім’я Софія.

II

Осiннє сонце в крижаних дощах

1

Капітан Данило Неродов зняв кітель і розстебнув комірець сорочки. Яка нестерпна задуха! Аж нудота підступає до горла. Чого це раптом? Ще кілька хвилин тому було доволі прохолодно. Підвівся, зробив крок у напрямку дверей, але похитнувся, повернувся назад і знесилено впав у крісло. Тіло ніби важкими гирями обвішане, дихати нема чим — здається, з каюти хтось раптом викачав увесь запас кисню. Добре було б вийти на верхню палубу й хапнути свіжого повітря. А ще краще — підставити обличчя прохолодному нічному бризу, вдихнути на повні груди гіркувато-солоний запах моря, побачити на темному водному плесі небо, відбите в морі, як у велетенському люстрі. Добре було б…

Данило любить зоряні ночі. Любить свіжий морський вітер, що чомусь завжди нагадує йому молодого дикого коня з розвіяною гривою. Отого білого в яблуках Орлика, якого йому подарував дід Матвій за рік до його вступу до Морського кадетського корпусу. Зоряними ночами, коли небо наче зливається з морем, відчуваєш себе малесенькою частинкою, живою порошинкою космічного огрому. Щось дивне, просто неймовірне, справді неземне відбувається з душею, коли весь той огром, уселенський безмір міріадами жовтих очей дивиться з усіх боків на тебе і твоє самотнє судно над безоднею вод.

Утім, він любить море за будь-якої погоди. Мерехтливо-лагідне, розімліло-розслаблене, подібне на усміхнену напівсонну дитину — в години мертвого штилю; грайливе, збурунене й трохи розхристане — під поривами вітрів; примхливе, розгніване, розбурхане, темне й шалене — під час шторму. Настрій моря, як і поведінку жінки, важко передбачити. Але в кожному його прояві, у кожному сплеску є своя магія, щось таке, що зачаровує, закохує аж до безумства, притягує і не відпускає.

Цікаво, яка поверхня моря зараз? Здогадуйся, уявляй, капітане. Бо на палубу не вийдеш і морського повітря не вдихнеш. Над головою — майже п’ятдесятиметрова товща води, під ногами — тисячометрова синя безодня… І ти сидиш між цими стихіями біля пригвинченого до підлоги стола, у клітці-субмарині, мов прибулець з інших світів, загублений у лабіринтах часу. Хоча так воно і є: там, над водою — інший світ. І чого б тобі, людино, не триматися за нього двома руками, не топтатися по ньому двома ногами? Навіщо тобі переносити війну ще й сюди, у ці морські глибини?

Що це з ним? Що за думки снують у втомленій голові? Треба відпочити. Треба нарешті заплющити очі й заснути. Зараз він так і зробить. Ще кілька хвилин — і все, на бочок. Залишилося дописати всього кілька речень у бортовому журналі. Сьогодні знову засидівся за столом, знову порушив режим, про який йому нещодавно делікатно нагадав лікар Борис П’ятигорський.

Утім, ці порушення режиму відбуваються постійно. Та найменше вони стосуються сидіння за столом. Як може розписати добу по годинах і хвилинах військовий офіцер? Та ще й у такі непевні часи, коли, здається, уся планета втягнулася у війну — на землі, на воді та навіть у небі. Коли люди наче підхопили якусь інфекцію агресії, збожеволіли від нудотного запаху крові, ненависті й прагнення захоплювати, розділяти й владарювати. Життя поза графіком, а часто й поза межею людських можливостей, для нього, капітана другого рангу Військово-Морського Флоту Російської імперії Данила Неродова, — вже радше норма, ніж відхилення. Особливо після того, як його перевели з бойового есмінця на цю субмарину.

Новий рід військ — підводні сили — за наказом Миколи II був створений у Військово-Морському флоті ще за п’ять років до початку Світової війни. Це нібито мало запобігти в майбутньому ганьбі, яку вже пережила Росія в боях з Японією. Тож слідом за повелінням царя військові заводи імперії заповзялися будувати підводні човни. Чимало досвідчених морських офіцерів згодом очолили новосформовані команди на субмаринах. Сприйняли вони наказ царя-батюшки без особливого ентузіазму — просто підкорилися йому. Бо одна річ — ходити на широких морських просторах, під синіми небесами та вільними вітрами, й зовсім інша — блукати в темних нетрях незвіданих морських глибин.

Данило Неродов перейшов із крейсера «Вірний» на субмарину «Барс» рік тому, 1916-го, коли німецькі підводні човни буквально заполонили Балтійське море. Він також не був у захваті від цього переходу, але наказ є наказ. Тож затис у собі внутрішній спротив і взявся за виконання нових обов’язків, як і належить офіцерові.

…Задуха в капітанській каюті ставала нестерпною. Данило Неродов розстебнув ще кілька ґудзиків на сорочці, витер з обличчя піт. Та що ж це за напасть така? Де вона взялася? Ще кілька хвилин тому тут було свіжо й прохолодно — саме так, як він і любить. Зрештою, на глибині їхня «сигара», омита з усіх боків водою, навіть у найбільш спекотні літні дні не перегрівається. То що могло статися? Треба негайно спуститися у машинний відсік, перевірити, чим займаються бортмеханіки. Може, щось вийшло з ладу, а черговий, чого доброго, заснув. Отже, власний сон знову доведеться відкласти.

Закрив журнал, підвівся і знову сів. Радше не сів — гепнувся з розгону на стілець. Що за чудасія? До сірої палітурки ніби приліпилася невеличка кругла пляма, що рухалася і збільшувалася. Він знову розгорнув журнал. Рухливе жовте кружальце відбилося вже на сторінці, над столом замерехтіло ледь уловиме блакитне світло. Капітан здивовано підвів очі. Промінець, тонкий, як павутинка бабиного літа, сотався зі стіни навпроти, з невидимої дірки над столом. Він обплутував зелений абажур настільної лампи і спадав із нього на щойно написані рядки. Та ось промінчик вирівнявся, розпрямився, натягнувся, як струна, засвітився блакитною барвою, став тугим і яскравим — аж до насиченого синього. Тепер уже не просто падав, а хутко розтинав стіну, стрімко розсував її, одну за одною стирав на ній розвішені речі — карту, компас, календар, фото субмарини та її команди, морський кортик. Так стирає ластик сліди простого графітного олівця на білому папері.

Але цього не могло бути. Апріорі не могло! Він же не божевільний. І в містику та всілякі дива не вірить. Їхній новенький підводний «Барс», що заховав у своєму двадцятип’ятиметровому череві команду з тридцяти п’яти моряків, має два корпуси: легкий зовнішній — металевий із гумовим покриттям, і міцний внутрішній — зі спеціальних найновітніших сплавів, що витримують гідростатичний тиск аж до «теплового шару». Як би це раптом за лічені секунди зникла, розчинилася у воді частина такого корпусу?

І все ж зникла. Замість подвійної металевої стіни вздовж каюти вже поблискувало тонке прозоре скло. А за ним — блакить, яскрава, неймовірно сліпуча, безконечна, бездонна, така манлива, аж він підвівся, підійшов до неї, простягнув руку, ніби хотів відчути її на дотик. За склом, обганяючи субмарину, шугонув сріблястий косяк дрібної риби, хитнулися і зникли якісь екзотичні рожево-фіолетові водорості. Здавалося, що чиясь невидима могутня рука потягнула їх донизу.

Слідом за рибою з’явився кінь. Не морський коник із дивовижно закрученим тілом, а звичайний земний рисак, білий у яблуках, із довгою граційною шиєю, гривастий, навіть підкований — його копита раз по раз срібно зблискували на тлі блакиті. Данило впізнав його: авжеж, це той самий Орлик із батьківського маєтку. Кінь плив (чи все-таки біг?), не збурюючи хвилю і не порушуючи спокій — тихо і впевнено, розсікаючи воду міцними грудьми. По той бік коня зненацька випірнула дівоча голова. Дівчина підняла руку, відкинула нею з чола довге волосся так, що воно на мить піднялося темним крилом угору, а тоді повільно-повільно опустилося на спину рисака, прикрило його білий у яблуках могутній круп.

Данило Неродов — бувалий у бувальцях офіцер, справжній морський вовк, за плечима у нього сотні пригод і боїв на морських фронтах Світової війни. А тут… Що це з ним? Гаряча задуха сягнула критичного рівня, ніби повітря із викачаним киснем перетворилося на густу в’язку опару, а тоді вмить змінилася льодяним жахом. Струмочки поту під геть змокрілою капітановою сорочкою стали крижаними бурульками.

«Ну от і зустрівся із сиреною. Уперше й востаннє…» — подумав.

Морська діва-сирена — передвісниця смерті, тож і побачення з нею можливе тільки раз у житті. Моряки якщо й згадують про неї, то пошепки, із забобонним острахом. Але ж він не забобонний. Звідки тоді цей містичний страх?

Підлога в каюті захиталася, перехилилася в один бік, і капітан відчув, що летить сторчака до блакитної безодні. Спробував підвестися і не зміг. Вочевидь, таки щось із двигунами. Але чому не надходить сигнал із машинного відсіку? Заснули вони там усі чи що? Він поспіхом зняв сорочку, витер нею спітніле чоло й заплющив очі. Усе! Що буде, те буде.

«Я ніколи не боявся смерті. Вона — лише справа часу або ж випадку. Але чому не в запеклому бою з ворожим судном? Чому ось так, на самоті, під водою, посеред глибокої тиші?» — подумав.

Уявив, як їхній підводний човен торкається морського дна, як під тиском глибинних вод його обшивка тріскається, розривається і тріпоче, мов старе полотно на вітрі, як у каюти та кубрики з мертвими людьми запливають риби й заповзають краби та восьминоги.

Моряки жартують, що першим підводним човном був Ноїв ковчег. Нібито сорок днів протримався він під водою, ховаючи у своїй дерев’яній шкаралупі «всякої тварі по парі». А коли вода спала і всесвітній потоп закінчився, ковчег піднявся і Ной вивів усіх врятованих на суходіл. Так продовжилося життя на землі. Продовжилося… Але не тому, що вони всі просто вижили, а тому, що було їх по парі. Пара — ось головне для того, щоб життя продовжувалося. А тут, на цій субмарині, що раптом перетворилася у задушливу кунсткамеру, — жодної пари. Жоднісінької… Чи стане рятувати Всевишній три з половиною десятки огрубілих і здичавілих чоловіків, які давно обіймаються лише зі зброєю і прокидаються з думкою, чи вдасться вижити ще один день?

— Господи! Допоможи…

Ледь-ледь ворухнув обважнілими повіками. Блакить за стіною каюти не змінилася, білий у яблуках кінь нікуди не зник — так само ритмічно підгрібав ногами під себе воду. Але дівчина, босонога, довгокоса й білолиця, вже не пливла по той бік рисака, а сиділа верхи на ньому. Темні коси відсвічували міддю, наче в них заплуталося сонячне проміння. Мокра сукенка прилипла до тіла, окреслюючи його ідеальні форми, оголила круглі коліна. Отже, не сирена — у тої ж немає ніг, лише риб’ячий хвіст. Мабуть, це німфа, одна з океанід. Океаніда зла не віщує. Навпаки, являється, щоб допомогти, урятувати.

Когось вона йому нагадувала. Жінку з так само розпущеними по ніжних білих плечах темними косами. На такому само білому в яблуках коневі. Дуже земну, дуже бажану, близьку й рідну. Жінку, від самої думки про яку в нього починало щеміти, а потім прискорено битися серце. Треба згадати її ім’я. Треба…

Вершниця підпливла (чи під’їхала?) до скла, доторкнулася до нього рукою. Ніби щось пише вказівним пальчиком. Але він не може прочитати. Ніяк не може. Вона ворушить вустами — він не чує. Свідомість плутається. «Та й як можна почути сказане у воді?» — думає, хапаючись за відблиски логіки. До тонкої прозорої перегородки між каютою і водою наблизилися очі — зеленкувато-сині, як аквамарин. Вони сяйнули з-під важкої темної із сонячним полиском хвилі волосся, що знову впало на обличчя. Сяйнули тривожно, благально і трохи злякано.

Та це ж… Господи! Авжеж, це очі його Лінди!

— Ліндо-о-о!

Він рвонув до неї, щосили штовхнув руками прозорий заслін каюти, раз і ще раз. Відчув, як заболіли пальці. Почув шурхіт тріснутого скла, що посипалось, як пісок, а тоді могутній шум води та Ліндине благальне «Данилочку! Не помирай! Не по-ми-ра-а-ай» — і відчув, як море підхоплює його, огортає шовковою прохолодою гаряче тіло й затягує у свою безодню — спочатку світло-блакитну, потім зеленкувато-синю, аквамаринову, як Ліндині очі, а тоді чорну-чорну, як її волосся. «…рай… рай… ра-а-ай» — луна Ліндиного голосу наздогнала його аж біля самого дна, і він вхопився за неї, як за рятівний круг.

2

— Зі щасливим поверненням, пане капітане! — лікар П’ятигорський полегшено зітхнув і розімкнув свої довгі, як у піаніста, пальці на Даниловому зап’ястку.

— Звідки? — спробував усміхнутися Данило, але йому це не вдалося, вуста ніби задерев’яніли.

— Звідки?.. Вам краще знати, де це ви перебували-мандрували, поки я тут настійно переконував вас не покидати цей прекрасний світ.

— Ви справді так вважаєте?

— Як?

— Що він прекрасний.

— А ви бачили кращий? Я ні. Якось, знаєте, не довелося.

— Переконали. То що ж, на вашу лікарську думку, спровокувало мене до втечі з цієї неповторної краси?

— Субмарина опустилася нижче «теплого шару», гідростатичний тиск перевищив допустиму норму. Це зазвичай ризиковано не лише для судна, а й для людей. Повітря під водою і над водою — це також дві великі різниці. До того ж у вас, ваше благородіє, судини не ідеальні. Так-так, не ідеальні. На жаль. Чого це ви так дивуєтеся? Здається, я про це вже говорив. Пошарпали ви їх добряче за останні кілька років. Усе потребує перепочинку, і судини також. Добре, що ви встигли подати сигнал тривоги.

— Я сам подав сигнал?

— А хто ж? — здивувався П’ятигорський. — У вашій каюті більше нікого не було. У кубрику над вами також двом матросам стало зле, і кока довелося з камбуза доправляти нагору. Та в тих обох випадках на допомогу кликали інші. А ви, значить, сам — більше нікому. Мабуть, геть кепсько вам було, якщо не пам’ятаєте. Але інстинкт самозбереження добре спрацював. І дякувати Всевишньому, що спрацював. Тепер вам належить відпусточка. А мені… Ох-хо-хо… Мені ще на один клопіт більше. Доведеться подавати рапорт у медичне управління Адміралтейства. Я б на них самих подав. Хай би вони там ретельніше добирали людей для субмарин. А то: раз-два — і команда готова. Такий поспіх годиться лише для ловлі бліх.

— Сподіваюся, пане лікарю, моє ім’я в рапорті згадане не буде?

— Не можу обіцяти.

— А ви спробуйте. Ми ж із вами, Борисе Миколайовичу, все-таки давно знайомі, та й не просто знайомі, а приятелі.

— Дякую за приятелювання, але… не можу… У кожного з нас свій обов’язок.

— А якщо я дам вам слово морського офіцера, що більше ніколи не порушуватиму режим? Ніколи-ніколи…

— Слово морського офіцера… Ну що ви, ваше благородіє, як дитина мала? Справа ж не лише в режимі… Самі розумієте… Та ви радійте, що все обійшлося. Радійте! Ви ще такий молодий. І не заперечуйте: чоловік під сорок — коньячок з лимоном, тільки-но починає по-справжньому відчувати смак життя. Передихнете, відпочинете трохи, від війни відійдете, нерви заспокоїте, судини свої побалуєте помічною мікстуркою, яку я вам обов’язково припишу. Що буде далі — час покаже. Забажаєте — переведетеся назад із субмарини на корабель. А може, ваша красуня і не відпустить вас більше від себе. Чи вам самому з її гарячих обіймів не захочеться нікуди відчалювати. Яка жінка!.. Я б сам від такої нікуди не пішов. Тож залишитеся на березі, добудуєте свій будинок на Василівському острові, справите новосілля, заведете дітей, будете їх і дружину любити, на бали їздити, спортом займатися. Ну, ще щось придумаєте. Скільки на світі всіляких цікавих занять! Ви ж, вважайте, нічого, крім моря та війни, води та боїв, ще й не бачили. А земля також прекрасна, і життя не чорно-біле. Ну от, нам уже час спускатися — катер біля борту. Зможете сам чи допомога потрібна?

— Ще чого! Щоб мене попід руки вели… Я цілком у нормі.

Красуня… Не відпустить… Перед Данилом знову сяйнули аквамаринові очі серед морської безодні, звабливо зблиснуло ніжне біле плече, майнула хвиля чорного волосся. Лінда. Тільки в тій блакитній безодні явилася вона йому молодою, ще зовсім юною.

І враз тривога з новою силою вхопила за серце, стиснула горло. З Ліндою щось сталося! Авжеж, якесь лихо з його Ліндою! Цей несподіваний напад у каюті (цілком імовірно, що судини тут зовсім ні до чого, бо хіба корабельний лікар П’ятигорський може все знати?), дивне видіння, з’ява дружини у блакитній безодні на його та її улюбленому білому в яблуках Орликові — це попередження. Про що?.. Про те, що з Ліндою погано?

Вона так важко виношує дитину. Токсикоз, пригніченість, перепади настрою, роздратування, страх… Лінда не хотіла цієї вагітності, наче щось передчувала. А раптом сталося непередбачуване — і дитини взагалі не буде? А може, біда не з дитиною, а з самою Ліндою? Чи… з ним? Що як Лінда покинула його? От узяла та й поїхала кудись із Санкт-Петербурга, як уже колись із Лібави? Поїхала не сама. Біля неї ж завжди купа залицяльників крутиться. А коли така вродлива жінка так довго сама… Могла ж вона закохатися у котрогось…

Господи! Що за нісенітниці? Що за безглуздя? Звідки ці дурні думки, ця тривога? Ймовірно, також наслідок перепаду тиску, кисневого голодування і збою в кровообігу.

— Вам кепсько? — лікар нахилився, знову затиснув у пальцях зап’ясток, намацав пульс.

— Усе гаразд, Борисе Миколайовичу. Вам здалося.

Катер узяв курс на порт. Позаду стрімко зменшувалася темна сигароподібна субмарина, яка поки що дрейфувала на воді. Здавалося, вона прискорено розчинялася в анемічних сутінках білої ночі, що вже віддалялася, відходила за обрій. Ще трохи — і підводний човен зникне з поля зору. Навколо гострими гребенями хвиль щетинилося море. Під небом, зі сходу на захід, рухалася темна армада хмар. Тоді, у Лібаві, коли він уперше побачив Лінду, період літніх ночей тільки-но розпочинався.

3

До латвійського міста Лібави — однієї з баз Балтійського флоту Російської імперії — Данила Неродова, випускника Морського кадетського корпусу, направили для проходження практики. Прибув він із Санкт-Петербурга до цього латвійського порту, відомого тим, що його води ніколи не замерзали, а в них пришвартовувалися судна майже з усіх країн Європи, разом із двома однокашниками. Тут хлопців урочисто посвятили в корабельні гардемарини, або, як їх іще називали, каргарди, і прикріпили на цілий рік до команди корабельної охорони. Ця посвята, однак, ніяк не гарантувала майбутню службу на флоті. За рік вони мали скласти іспити. А вже після практики та іспитів хтось здобуде звання мічмана й назавжди пов’яже своє життя з морем, а когось можуть визнати непридатним для морської служби й відправити на суходіл.

Тож упродовж дванадцяти місяців треба було добряче попрацювати — про відпочинок, а тим паче про розваги, навіть думати не доводилося. Майбутні морські офіцери займалися фехтуванням, вправлялися у стрільбі з гвинтівок та револьверів, змагалися у плаванні та гонках під вітрилами, переймали від досвідчених «морських вовків» усілякі премудрості — і, звісно ж, намагалися не проштрафитися й не потрапити в немилість до суворого командування. Одне слово, байдикувати було ніколи, а гаяти час на дівчат — і поготів.

У портовий ресторанчик «Посейдон» Данило потрапив уже незадовго до закінчення практики. Семен Петров, один із петербурзької трійки, який, виявляється, бував тут уже не раз і дуже нахвалював це веселе місце, запросив найближчих друзів-гардемаринів — Микиту Сороку та Данила Неродова — відзначити свій двадцять четвертий день народження. Попередив, що в самому ресторані до них має приєднатися його кузен, який нібито спеціально прибув до Лібави, щоб привітати іменинника. Щоправда, Семко не вірив, що шалапутний родич добирався з Петербурга до Лібави заради нього, але якщо вже опинився тут, то чого б не зустрітися. Алекс, так звали кузена, на шість років молодший, навчається в Імператорському Олександрівському ліцеї — престижному закритому навчальному закладі, до якого приймають лише дітей потомствених дворян.

— Її високість Доля — як богиня Феміда: із зав’язаними очима й не завжди справедлива, — зітхнув Семко. — Це б мені там учитися, бо я дуже хотів стати дипломатом. Алексові ж більше підійшов би флот, бо йому аби мандрувати, він же весь час кудись поривається, у дитинстві навіть кілька разів із дому втікав і його перехоплювали аж в іншому місті. Як каже мій батько, Алекс народився з шилом у дупі, яке не дає йому всидіти на місці, тож він здобуває паралельно ще одну професію — великого магістра інтриг і таємниць. Таке от селяві: я хоч і дворянин, але з глибинки імперії, не того розмаху, то й зобов’язаний продовжувати сімейну військову традицію, а для кузена служба на флоті — нижче ватерлінії графа…

— Ватерлінія графа Петрова… Треба запам’ятати, — засміявся Микита.

— Та ні, Алекс — не Петров.

— А хто?

— Терпіння, друже, терпіння. Скоро дізнаєтеся. Попереджаю: для декого буде сюрприз.

Алекс уже чекав їх у «Посейдоні». На півголови нижчий за кузена й на цілу голову — за Данила, з бліднуватим, зовсім не прихопленим засмагою обличчям та акуратною, приборканою бріоліном світлою стрижкою, він геть не справляв враження непосиди й любителя мандрів. Нагадував радше старанного зубрія, який нечасто виходить із бібліотеки. Утім, така доля всіх першокурсників. Це вже потім вони починають надолужувати згаяний за підручниками час і цікавитися більше практикою життя, ніж теорією наук.

— Неродов, — відрекомендувався Данило.

— Так, Неродов. Олексій Неродов, — здивовано повторив Алекс. — А ви хто?

— Кажу ж, Неродов, — повторив Данило.

— Ні, це я граф Неродов, — трохи роздратовано подивився на нього Алекс. — А ви?..

— Балтійський бриз. Який сюрприз! — засміявся Семен. — Я ж попереджав, попереджав про сюрприз!

— Що за дурний розіграш? Цього не може бути! — аристократичний лоск Алекса сповз із його блідого обличчя, він пройняв Данила колючим сірим поглядом.

— А ніхто й не думав розігрувати, — запевнив Семко. — Просто ви однофамільці.

— А може, й родичі, — додав Микита. — Чом би й ні? Десь колись якогось дня розбрелась одна рідня…

— Еге ж, розбрелися Адамові діти та й по всьому білому світу. Якщо починати з Едему, то звісно ж, що всі ми свояки. А якщо серйозно… Щось мені підказує, що гардемарин Неродов не з того роду. — Алекс уже опанував себе, іронічно посміхнувся і підійшов упритул до Данила. — А звідки прибуло в ці краї ваше благородіє, якщо не секрет?

— Із-під Білгорода.

— Якщо мене не підводить пам’ять, а вона не повинна підвести, бо з географії у мене «відмінно», то Білгород — Малоросія. Отже, ви малорос? Тоді питання про гіпотетичну можливість перетину в енному столітті шляхів наших предків відпадає само собою. Щоб ви знали, панове, наш великороський дворянський рід Неродових зафіксовано в анналах історії ще з часів Куликовської битви. А це, смію вам нагадати, чотирнадцяте століття. Я знаю всі п’ять гілок свого родинного дерева…

— А може, не всі, — Микиті явно хотілося піддражнити самовпевненого ліцеїста.

— Усі! — категорично заперечив Алекс.

Данило промовчав. Після того як цей блідолиций сказав «у Малоросії», йому не захотілося не те що розповідати про свій рід, пояснювати походження свого прізвища, а й узагалі розмовляти з цим титулованим чваньком. Якась тінь пролягла раптом поміж ними та так і не зникла впродовж вечора. Це вже пізніше, коли вино ще більше розв’язало Алексові язика, гардемарини дізналися, чого такий зациклений імператорський ліцеїст на своєму прізвищі.

Колись саме гілка Алексових предків потрапила в опалу за те, що однією з перших визнала царя Дмитра. Якийсь прапрапра Алекса навіть посвідчив на Євангелії, що Дмитро — вседержитель Росії. А коли той помер, виявилося, що це був самозванець, Лжедмитрій, якийсь чернець Гришка Отреп’єв, який обманом зійшов на престол. Сувора розправа чекала на всіх, хто сприяв цьому й підтримував лжецаря. Опальну родину Неродових позбавили її шляхетського прізвища, замість нього записали Отреп’євими й вислали на периферію, в Ярославль. Двісті років Неродови вперто боролися за повернення свого справжнього прізвища і своїх дворянських привілеїв. А повернувши, носилися з ними так, наче це вони самі раптом зійшли на трон.

Данило також мав добру пам’ять і «відмінно» не лише з географії, а й з історії. Він до дрібниць знав перипетії, пов’язані зі Лжедмитрієм. Найпершими Гришку Отреп’єва визнали царем Дмитром польський король Сигізмунд Третій та наближена до нього шляхта. Кілька з тих відомих шляхетських родин, які підтримали царя-самозванця, мали величезні маєтності в Речі Посполитій. Слідом за ними поспішили заявити про свою вірнопідданість Лжедмитрієві й дрібніші шляхтичі. Вочевидь, серед них були й предки Алекса, яких відправили в Ярославль за лжесвідчення і гріхопадіння. Такими «чеснотами» зазвичай не хваляться, навпаки, намагаються про них мовчати, а за стільки століть можна було б і взагалі забути. Тож Алекс даремно так гне кирпу. Великорос він, бачте, аж від самого сотворіння світу… Нащадок героя Куликовської битви… Граф Неродов власною персоною… А може, й не Неродов? Хто тепер може достеменно знати, як із самого початку, із самого-самого, звучало це прізвище? Хто це може особисто засвідчити й підтвердити? У цих шляхетських родословних історіях стільки плутанини й домислів…

Витоки Данилового роду — в Україні, офіційно — також у Речі Посполитій, яка тоді підгребла під себе українські землі. Тож хтозна, може, вони з Алексом і справді могли бути родичами в якомусь енному коліні. Але йому не хотілося б родичатися з цим самовпевненим прилизаним графом, навіть якби котрийсь із літописів підтвердив це дуже-дуже химерне припущення. Вони ж — антиподи, абсолютно різні як зовні, так і, мабуть, за вдачею.

Данилів рід бере початок не з Білгорода, а з-під невеличкого міста Ковеля на Волині. Сам Данило там ніколи не був і навіть не уявляв, який він, той Ковель. Знав із розповідей діда Матвія, що десь там народився козак Нерода, від якого потім пішла ціла династія козацької старшини. Коли Катерина ІІ зруйнувала Січ, Данилів прадід Северин опинився у Санкт-Петербурзі, де, звісно ж, пригодилися його військові навики. Саме за особливі військові заслуги, мужність і відвагу, проявлені на полі бою, полковникові Северину Нероді було даровано особисте дворянство, яке згодом, після продовження відданої служби на військовому поприщі, перейшло у спадкове. Заодно було змінено і прізвище новопосвяченого дворянина — у дарчій грамоті замість Нерода написали Неродов. Тоді багато українських імен було переінакшено на московський лад. Прадід отримав землю неподалік від українського міста Білгорода, де згодом збудував садибу, із якої після відставки нікуди більше не виїжджав. Там, під опікою діда Матвія, і пройшло Данилове дитинство.

Але навіщо це знати цьому блідолицьому графеняті, яке так чваниться своїм походженням, ніби його предки врятували землю від космічної катастрофи? Подумаєш, страждали вони, бо за визнання не того царя аж двісті років були Отреп’євими… То й що? Як не називалися, але ж кайданами на каторзі не бряжчали, землі вдосталь мали, самі на ній не орали, не сіяли, не батракували й не голодували.

Надвечір’я, оповите блідою імлою, скапувало на пристань дрібним нудотним дощем. Порт обезлюднів. Зате простора ресторанна зала виявилася вщерть заповненою. Компанії, суто чоловічі, ніби змагалися у дотепності та вмінні випити й повеселитися. Хтось навіть одягнувся під Посейдона, який буцімто вийшов із морської глибини й вирішив трохи розважитися в цьому закладі, названому на його високу всеокеанську честь. Здавалося, що й справді це сам бог морів, заховавшись десь посеред розпашілих міцних чоловічих тіл, що час від часу зривалися зі стільців і під музику вибивали ногами матроську чечітку та веселу «Циганочку», енергійно розхитував підлогу, розгойдував старовинні світильники на стелі та подзвонював скляними келихами на столах.

Ближче до вечора зала якось враз угомонилася, притихла, немов розслаблений під час антракту гамірний хор після владного помаху палички диригента. Відвідувачі дружно повернули голови до невеличкого дерев’яного подіуму. На подіум вийшла дівчина: чорна хвиля волосся, що спадала на оголені плечі, відтінювала білу, ніби аж сяючу зсередини шкіру, а вечірня сукня кольору морської хвилі підкреслювала аквамарин її очей.

— Дивіться, хлопці, яка німфа! — захоплено прицмокнув Микита.

— Що там німфа? Сама богиня Наяда! Щойно з морських хвиль випірнула, роззирнулася туди-сюди — і хутесенько придріботіла до ресторану. Прочитала на вивісці напис «Посейдон» і подумала, що це наземні апартаменти її підводного повелителя й покровителя, — засміявся Алекс. — Наївна дурненька морська істота!

Данилові стало неприємно від Алексового сміху.

— До чого ти хилиш? Із чого видно, що вона дурненька?

— Із того! Усі ці співачки з ресторанів та кабаре однакові — гарненькі, дурненькі, солоденькі й на все готові.

— Що означає «на все готові»? — здивувався Данило.

— А те й означає, що їх тільки пальцем помани. От покличу цю вашу німфочку… Ось так-от, одним мізинцем махну — і вона притюпає.

— Ого! Та ти, виявляється, справжній донжуан! Ану спробуй! Спробуй! — піддражнив Алекса Микита.

— Ха! Раз плюнути! От хай трохи поспіває, розігріється, розійдеться — і тоді самі побачите.

— Закладемося? — раптом ожив Семко.

— А чого, можна й закластися, — стенув плечима Алекс.

— На скільки? — перепитав Семко.

— На пляшку шампанського.

— Сама богиня Наяда, а парі́ лише на пляшку шампанського? — розчаровано присвиснув Микита. — На ящик — і не менше!

— Даниле, розбивай! Хутко! — смикнув Данила за рукав Семко.

Данило глянув на стиснуті правиці сперечальників і відвернувся.

— Ану вас, хлопці… Краще послухаймо.

— Я розіб’ю! — напросився Микита.

Ресторанний оркестр із п’яти музикантів, які досі вправлялися в танцювальних ритмах, заграв щось ліричне, радше навіть меланхолійно-сентиментальне. Дівчина заплющила очі й заспівала. Її тендітна фігурка ніяк не вписувалася у цю залу з м’язистими, немов із каменю витесаними чоловічими торсами. Її ніжне сопрано неймовірно дисонувало з огрубілими голосами, що звикли перекрикувати морську стихію. Здавалося, що співачка з’явилася з якогось іншого світу, що сама вона — тільки дивний кольоровий фантом, який чогось заблукав на приморській території Лібави й цілком випадково постав перед підпилими чоловічими компаніями.

«Іще дівчинка. Років шістнадцять, не більше. Як вона тут опинилася? Хто її відпустив саму, без супроводу, беззахисну, в таке місце?» — подумав Данило. І раптом відчув, як дивний щем пройняв його тіло, прокотився судинами, збуривши кров, і вп’явся у серце. З ним сталося те, що французи називають coup de foudre — удар блискавки. Йому несподівано захотілося вийти на кругле дерев’яне підвищення в кутку зали, впасти на коліна, обхопити руками тоненький стан, відчути під пальцями гнучке дівоче тіло, зазирнути в аквамаринові очі. Хотілося захистити незнайомку, дати в пику комусь із цих осоловілих ґевалів, які роздягали її своїми жадібними голодними поглядами. От якби котрийсь із них наблизився до неї… Якби хтось кинув якесь слівце на її адресу… Якби тільки… Він підвівся, роззирнувся навколо, навіть стиснув кулаки. Але публіка спокійно сиділа за столами, ніхто до дівчини не наближався, ображати її не збирався. Вочевидь, тут її вже знали. Хтось, цілком імовірно, навіть спеціально приходив до ресторанчика, щоб помилуватися юною співачкою, послухати її спів.

І справді знали, бо щойно вона закінчила пісню, як почулися оплески і схвальне «Браво, Ліндо!» Данило також закричав. Кричав і повторював її ім’я, вигукував його на всі лади в різних голосових регістрах, від високого до низького, немов хотів пізнати, дослідити його — на дотик, на колір, на смак, на запах. Лінда… Ім’я пахло нагрітим на сонці морем, бриніло, як ранковий літній бриз, і залишало терпкувато-солоний присмак на вустах.

— Ти що, очманів? — щосили гупнув кулаком по столу Алекс. — Отямся! І на чужий коровай рота не роззявляй. А то муха влетить.

— Ти чого це кулаками розмахався? — повернувся до нього Данило. — І до чого тут твій коровай?

— До того самого, що й муха, — зареготав Алекс. — Уже забув, хто тут ящик шампанського обіцяв? Отож-бо! Сиди й учись, як співучим німфам голови заморочувати.

— Ти цього не зробиш! — схопив його за руку Данило.

— Ще й як зроблю!

Алекс відірвав від себе Данилову руку, підвівся й, похитуючись, попрямував до подіуму. Почекав трохи, поки оркестр закінчив мелодію. Тоді підійшов до Лінди, щось прошепотів їй на вухо, спробував обійняти за стан. Дівчина відповіла ляпасом. Це було так несподівано, що Алекс розгубився. Схопився рукою за щоку й завмер. А зала тим часом вибухнула оплесками.

— Браво! — закричало чоловіцтво. — Браво, Ліндо!

«Браво» було адресоване не так її вокалу, як отому лункому ляпасові. Алекс повернувся до столу, ледве стримуючи лють. Був схожий на шкодливого кота, якого хтось кинув у воду, і тепер він фиркав, обтрушувався, намагаючись обсохнути й повернути фасон.

— Не робіть передчасних висновків! — Алекс нарешті опанував себе. — Ви таки скупаєтеся в шампанському. Тільки не сьогодні. Перенесемо ваш тріумф на інший день і в інше місце. Я ще кілька днів буду в Лібаві. А зараз вам час повертатися. Правда ж, Семене?

— Повертатися? — похопився Данило. Він забув, що вони зайшли сюди ненадовго.

— А ти що ж, уже й ночувати тут зібрався? — Семко рішуче відсунув келихи до середини столу. — Думаєш, ця Наяда тебе у свої апартаменти поведе? Охолонь, Даниле! А то ще, чого доброго, справді в підводних володіннях Посейдона опинишся. Тутешні німфи такі… Алекс правду каже, від них усього можна очікувати.

— Еге ж, у тихій воді чорти водяться! І чортиці теж, — Микита підкинув і свою порцію хмизу до Алексового вогню.

— Чортиця вона чи не чортиця… А от що відьма — це точно! Ну нічого, ще не кінець світу, життя триває, і ми з нею ще побачимося… Побачимося… — прошепотів Алекс.

— Хлопці, за півгодини піднімуть трап, до того часу ми маємо бути на судні. — Семко намагався згладити ситуацію і заодно нагадати про те, що слід прощатися з «Посейдоном».

— Хай собі піднімають! — відмахнувся Данило.

— Хай собі піднімають! — підтримав його Микита. — А ми тим часом вип’ємо. За тих, хто в морі, й за тих, хто вдома! За те, щоб незабаром усіма морями й океанами ми ходили капітанами!

— Який гарний тост, друже гардемарине! Який чудовий тост! Сім футів нам під кілем! — обійняв його Данило.

— Хлопці, та ви геть сп’яніли! — Алекс поплескав Данила й Микиту по плечах і підвівся. — Але що вам сказав Семен? Час іти.

— А ми не підемо! — затявся Данило.

— Та вони не просто сп’яніли, а ще й здуріли! — розсердився Семко. — А розплачуватися за все доведеться мені.

— Не треба! Я сам за себе заплачу! — Данило дістав портмоне. — Скільки з мене, Семене?

— Іди ти до біса! — відштовхнув його руку Семко. — Не про вечерю ж мова. Розплачуватися доведеться за порушення дисципліни… Тиждень по черзі будемо галюн [9] драїти, наче якісь зелені салаги. Мені, може, й довше доведеться, бо вже раз мав три наряди за запізнення. І навіщо було вас сюди приводити? Гардемарини… Та які ви гардемарини? В’язні кают, ченці з келій! Такі вже законослухняні, правильні та дресировані, аж нудить від вас. Та у вас очі більше розвинені, ніж мізки. Тільки-но вгледіли гарненьку співулю — і зразу пустили слинку, ніби досі дівчат не бачили. Забираймося звідси, і то хутчіше!

— Ви йдіть, а я потім сам… — попросив Данило.

— А й справді, залиште його. Хай собі слухає, а тоді сам добирається і розбирається. Він же не дитина, — хмикнув Алекс.

— Е, ні. Ти, Алексе, не моряк і морського закону не знаєш. А морський закон що каже? Сам погибай, а товариша не кидай. Ось так! — заперечив Микита. — Тож ми як разом сюди причалили, так разом звідси й відчалимо.

— Ну й відчалюйте! А мене боцман не виглядає, капітан не покарає, морський закон ні до чого не зобов’язує, у готель можу повернутися, коли заманеться. А можу й зовсім не повертатися, переночую в іншому місці. Може, навіть… Але не загадуватиму наперед. Тож бувайте, а я залишаюся. Час іще ранній. — Алекс помахав рукою і потягнувся за келихом.

— Тільки не здумай іще раз до неї підходити! — сказав Данило.

— А якщо надумаю? — виклично посміхнувся Алекс. — То що?

— То якір тобі в зад, сіль в очі й морський їжак у горлянку! — Данило одним залпом вистрелив усі лайки, які чув на судні.

Семен та Микита підхопили його попід руки й буквально потягли до виходу. Він мало шию не скрутив, повертаючи голову то до подіуму, на якому стояла Лінда, то до столика, за яким сидів Алекс. Намагався вирватися, щоб дати в пику цьому самозакоханому шмаркачеві, який корчив із себе досвідченого ловеласа. Але друзі не відпустили.

9

Галюн — туалет на судні.

4

Якщо він тоді захмелів, то не лише від вина. І покидаючи «Посейдон», думав тільки про те, як повернеться до нього знову.

Прийшов наступного вечора. Приніс оберемок білого ясмину, що саме розцвів на одній із приморських вуличок Лібави. Розсипав віялом біля її ніг. Хтось заплескав у долоні, хтось вигукнув «Браво!» Вона й не помітила. Чи вдала, що не помітила?

Не дочекався закінчення її виступу. Мусив поспішати. Казкова Попелюшка залишала будинок принца в розпал балу і втікала рівно опівночі. Йому треба було повертатися значно раніше — суворий командир навчального загону морських суден так само вимагав дотримання встановлених часових рамок, як і добра Попелющина фея.

Третього вечора відлучитися з корабля не зміг. І четвертого та п’ятого також. Про те, щоб відпроситися, навіть не йшлося. А вогонь, що так несподівано з’явився після удару блискавки в «Посейдоні», лише посилювався. Його нічим не можна було загасити. Прострелене невидимою стрілою Амура серце згоряло в тому полум’ї. Врятувати його могла тільки одна людина — Лінда.

І тоді Данило вирішив ризикнути. Увечері після відбою зачинився разом із друзями-гардемаринами в кубрику для практикантів, але спати не ліг. Хлопці знали про його задум. Микита був «за», Семен відмовляв, проте обидва обіцяли прикрити. Біля борту судна його чекала шлюпка з найнятим матросом. Відпливли тихо і, здавалося, непоміченими. А припливли — просто в руки командира навчального загону. Хтось видав закоханого, попередив капітана Бартенєва про його відлучення, яке (якби тільки командир цього захотів) можна було класифікувати і як утечу. В усякому разі таке порушення могло вплинути на оцінку за практику й навіть спричинитися до відрахування недисциплінованого гардемарина. І після цього Данило Неродов уже найближчим часом не став би мічманом, а пізніше не зробив би кар’єру морського офіцера.

Як не дивно, але командир навчального загону Бартенєв ґвалт зчиняти не став. Може, донощик на Данила Неродова не викликав у нього симпатії. А може, капітан просто поспівчував закоханому. Він добре розумів, що коїться з його зразковим практикантом, який останнім часом став наче сам не свій. Колись і він був таким. Також кохав до нестями, згоряв від нетерпіння, потай утікав на побачення, навіть мав за це дисциплінарне стягнення. Та чого тільки в житті не було через тих юних спокусниць! Але це аж ніяк не вплинуло на його капітанський вишкіл і командирські здібності. Тож Михайло Бартенєв досить поблажливо поставився до цієї романтичної крамоли. Але дисципліна є дисципліна — за її порушення треба відповідати. Тиждень Данило Неродов, нащадок дворянського роду й один із найуспішніших випускників Морського кадетського корпусу, змушений був не розлучатися зі шваброю, ганчірками та відром. Довелося й галюн драїти. Ще один тиждень його просто не відпускали з корабля.

Та все погане колись закінчується. Нарешті він мав звільнення на цілий день. Уже знав, де живе Лінда, — рудий кларнетист із ресторанного оркестру трохи поторгувався і все ж таки продав інформацію. Данило із самого ранку розшукав будинок, захований у невеликому, але тінистому садку неподалік від порту, і зайняв пост біля його воріт. Просто під ними рясно білів кущ ясмину. Може, Лінда тоді через те й не зреагувала на його букет, що ясмин для неї був звичним? Мабуть, треба було пошукати щось більш екзотичне. Вирішив: просидить хоч цілий день, але мусить побачити її, поговорити з нею, а якщо пощастить — то й прогулятися містом або біля моря.

Ліндина синя в білий горошок сукенка кілька разів майнула перед вікнами з блакитними віконницями, трохи затримувалася за кущем ясмину, що так пахкотів, аж Данилові в голові запаморочилося, і знову зникала за дверима. Напевне, дівчина помітила свого закоханого шанувальника, який кілька вечорів не зводив з неї очей, а потім раптом наче крізь землю провалився. Авжеж, помітила. І тепер здогадалася, чого він застиг біля воріт будинку, як маяк біля морського узбережжя. Але дівчині цікаво було, скільки часу морячок готовий чекати її. Вийшла з двору, коли сонце вже добряче почало припікати. Навіть не повернула голову в бік Данила, розгонисто попрямувала від дому. Він наздогнав її, пішов поруч.

— Добридень! Куди так поспішаєте, Ліндо?

— Ах, це ви?! — Лінда зобразила щире здивування. — А я вже думала, що вас русалка звабила й на дно моря затягнула. У них же зараз саме розпочався сезон полювання на моряків, особливо на гардемаринів. Тож пильнуйтеся!

— От якби ви були русалкою, то я б…

— Ще чого! — вигукнула Лінда. — Мені й на землі добре!

— Я хотів сказати…

— Що хтось найняв вас моїм особистим охоронцем? — посміхнулася лукаво. — І скільки за це тепер платять?

— Я відмовився від платні, вирішив поповнити ряди благодійників, — відповів їй у тон.

— І що ви оце зібралися тут благодіяти?

— Та що накажете. Міг би ваші речі за вами носити, а ще краще — вас саму на руках…

— О! Як це доречно, як вчасно, вельмишановний пане адмірале. Тільки-но я загадала бажання, а ви вже й тут. Ну просто самі небеса мені вас послали.

— Справді?

Данило вже хотів підхопити її на руки, але дівчина спритно відскочила й голосно засміялася.

— Ні-ні, не мене! А от моїй подружці якраз дуже знадобляться надійні чоловічі руки. Тож я з радістю вручаю її вам. Прошу любити, носити й не загубити. — Лінда розкрила білу парасолю з кістяною полірованою ручкою і простягнула її Данилові. — Ах, я ж вас іще не познайомила. Оце моя подружка — мадемуазель Парасоля. Вона щойно з Парижа приїхала, по-нашому говорити ще не вміє, то я поки що буду між вами за перекладачку. Люба Парасолько, цього ґречного пана звати… Ой, а я й не знаю. То як вас звати?

— Данило.

— Отож, люба Парасолько, цього ґречного пана звати Данилом, по-вашому, по-французьки — Даніелем. Даниле-Даніелю, бережіть мою подружку Парасольку як зіницю ока! Бо якщо не вбережете — міжнародний скандал розгориться, Франція оголосить війну Росії.

— Клянусь носити й оберігати! Хай буде мир на всій землі! Але… Навіщо вам парасоля? Хіба десь тут неподалік заховався дощ, якого я, засліплений вашою неземною вродою, чомусь не помітив? — здивувався він.

— Ні, на нас дивиться сонце, яке сьогодні навіть не збирається ховатися за хмари. А мені не личить засмага. Бачите, яка в мене ніжна шкіра — як пелюстка білої троянди. Це мені один шанувальник так сказав. Він пише вірші й дуже добре розуміється на шкірі. Отож, якщо вже нав’язалися в охоронці, пане адмірале, то й охороняйте мене від цього жовтого космічного нахаби. І про мою подружку не забувайте. До речі, щоб ви знали — парасолі були придумані ще до нашої ери для того, щоб захищати жінок від сонця. Це вже потім їх почали використовувати під час дощу.

Вони вийшли до моря, зупинилися на пірсі, до одного боку якого було пришвартоване невеличке судно, а до другого — ліниво лащилася зеленкувата хвиля. Місяць тому гардемарину Неродову вручили срібну медаль «За порятунок потопельника» — він витягнув із води чоловіка, який упав за борт. Тож, ідучи на побачення, начепив свою першу відзнаку за хоробрість. Чваньком себе ніколи не вважав, але раптом захотілося похизуватися, постати перед коханою дівчиною героєм.

Лінда, звісно ж, не могла не помітити сяюче кружальце на білому літньому кітелі. А коли почула історію нагороди, попросила дати потримати її. Данило передав дівчині парасолю і взявся відшпилювати медаль. Тієї ж миті білий шовк, пожбурений Ліндою і підхоплений вітром, зметнувся над пірсом, як парашут, і впав на воду.

— Рятуйте! Лінда тоне! — розпачливо пролунало над пірсом.

Данило навіть не вгледів, що саме упало в море, блискавично шубовснув слідом за «потопельницею». А коли вибрався на пірс, у мокрому одязі, прилиплому до тіла, зі скуйовдженим волоссям і парасолькою в руках, Лінда голосно засміялася:

— Який же ви смішний і… потішний!

— Отже, вашу дорогу подружку вже перейменовано. Тепер її звуть Ліндою! — спересердя кинув Данило.

— Це по-нашому Лінда, а по-французьки Парасоля, — дівчина ніяк не могла вгамувати сміх.

— Зрозуміло… Маєте мене за бовдура. Ніби я не знаю, що ім’я Лінда походить не з французької, а з німецької. Й означає це слово щось дуже миле, ніжне, гарне та лагідне. А ви… Ви — як оця парасоля. Закортіло посміятися? Ну що ж, смійтеся на здоров’я! — Данило відвернувся і вже хотів піти геть.

Він не розгнівався. Просто стало страшенно незручно перед дівчиною за такий непрезентабельний вигляд. Так готувався до зустрічі, так прасував кітель і штани, щоб ані зморщечки, ані складочки, а тут — маєш тобі: як п’яний докер після зарплати.

Лінда стала перед ним, розкинувши руки, примхливо надула губки.

— Ну, не сердься! Не така вже я… парасоля. Просто подумала: а може, твоя медаль позичена? Така вона гарненька, новенька, блискуча, але чи справжня? Тобто вона справжня, звісно ж, справжня. А от твоя чи в когось позичена?

— Як це — позичена? — сторопів Данило.

— Усяке буває. Тут один уже приходив… З Орденом Святого Георгія на грудях. У мого покійного дідуся такий був — він служив на крейсері «Варяг» під час японської війни, там його японці поранили, ну а потім росіяни нагородили. А цей… Не знаю, може, його дід також воював з японцями. Одне слово, тут стільки хвальків розвелося останнім часом… Так і ходять, так і ходять… Просто в очах від них мерехтить.

— Хіба я схожий на хвалька?

— На того, що вдавав із себе ветерана російсько-японської війни? Гм… Дай краще на тебе подивлюся… Здається, ні. Той нижчий, світліший, такий, знаєш, якийсь… ніби під снігом досі ховався і ні сонце, ні вітер його не торкалися. Ні-ні, він зовсім інший. Але це ще нічого не означає. Хвальки бувають різні. Раптом виявилося б, що ти навіть плавати не вмієш, не те що когось із води витягти. Усяке буває.

— Буває, що й краб на гітарі грає, а медуза співає. А якби справді не вмів? Що тоді? От пішов би на дно, рибам на корм. Тоді б ти так само сміялася? — він також перейшов на «ти».

— Дурненький! Тоді б я тебе врятувала. Я, щоб ти знав, плаваю, мов рибка. А заодно і медаль присвоїла б. Уявляєш: іду собі отак вулицею, а на грудях оця срібна блямбочка з написом «За порятунок потопельника». І всі озираються: «Яка мужня дівчина пішла!» Але все по-чесному, тож хай твоя цяцька залишається тобі — ти її сьогодні вдруге заслужив.

— Тільки її?

— А що б ти ще хотів?

— Твій поцілунок.

— Гм…

— Один-єдиний!

— Гм…

— Готовий обміняти його на медаль.

— Потрібна мені ця медаль, як дельфінові капелюх.

Не дуже сподівався на те, що вона й справді поцілує. Але Лінда раптом крутнулася на підборах, підбігла до нього, обхопила його шию руками і дзвінко чмокнула в щоку. Данило спіймав її, притиснув до себе, відшукав вустами вуста. Подумав, що збоку це, мабуть, має дуже кумедний вигляд: скуйовджений і мокрий як хлющ гардемарин просто на пірсі обіймається з юною красунею. Але що йому до того, який це має вигляд. Хай заздрять!

У ресторані Лінда ні з ким не розмовляла, не реагувала на жарти, не відповідала на компліменти, здавалося, навіть ненароком зустрітися поглядом із кимось не сміла — просто-таки скромна міс Таємничість. Може, побоювалася грубуватої публіки, намагалася тримати дистанцію між нею та своїм маленьким подіумом. А може, грала роль фатальної панни, входила у придуманий нею ж образ. Тепер перед Данилом відкрилася інша Лінда — весела, дотепна, грайлива, навіть трохи примхлива. Це ніскілечки не розчарувало його. Навпаки, такою вона йому ще більше подобалася. Він недолюблював манірних зануд, із якими доводилося танцювати на вечірках у Санкт-Петербурзі під пильними поглядами їхніх іще манірніших матусь.

5

Практика в Лібаві добігла кінця. Гардемарин Данило Неродов успішно склав іспити й здобув звання мічмана. Час було повертатися до Санкт-Петербурга. Він не уявляв, як розлучиться зі своєю Ліндою, як житиме без її голосу, жартів, сміху, очей. Звісно ж, бути завжди поруч із коханою йому не доведеться — не та у нього професія. Але як би було добре повертатися додому, де вона чекає.

— Їдь зі мною, — запропонував перед прощанням.

— Тобі потрібен охоронець у дорозі? — засміялася.

— Мені потрібна ти!

— Як охоронець? — знову лукаво зблиснула очима.

— Як дружина. Хочеш — одружимося в Петербурзі, а хочеш — обвінчаємося в Лібаві.

— Я не збираюся заміж.

— То зберешся. Як не тепер, то в четвер. Трохи подумаєш і зберешся. Я почекаю. Ти ж кохаєш мене?

— Люблю! Але… Ні-ні-ні! Ні тепер, ні в четвер, ні на той рік у цю пору, як піде дощик угору. Хочу бути вільною. Віль-но-ю! Хочу співати, грати, сама вирішувати, куди мені йти і що робити. Ти любиш море, казав, що життя без нього не уявляєш. От і я також не уявляю свого життя без того, що мені до душі. Колись стану знаменитою актрисою, запрошу тебе до театру. Ти на той час, мабуть, уже будеш адміралом — поважним таким, сивим, із вусами й бородою. Подаруєш мені оберемок квітів — такий величезний, як тоді у «Посейдоні», але це буде не ясмин, а, скажімо, гіацинти чи лілеї. І всі ахнуть: «Який у Лінди солідний шанувальник. Який сивий, вусатий, бородатий і трохи пузатий. А вона така вродлива й молода!»

— А ти що ж, ніскілечки не змінишся? — усміхнувся Данило.

— Звісно ж ні. Я залишуся молодою аж до самої-самої смерті. Бо ж актриси ніколи не старіють, тим паче незаміжні. Заміжжя, Данилку, — це кайдани для творчої жінки. Так мені одна дуже мудра пані сказала. Навіщо мені кайдани?

Виявляється, хтось пообіцяв узяти її до театру, який недавно відкрився в Лібаві. Тато, щоправда, заарканився, сказав: лише через його труп. Лінда не хоче переступати через труп рідного татуся, але пригрозила: якщо він не поступиться, то вона втече з дому. От візьме і втече. Може, до Риги, а може, й до самого Парижа чи Лондона. Хіба її там не приймуть? Із такою вродою, з таким голосом…

Данило зрозумів, що вона знову повторює чиїсь слова, які благодатним дощем упали на ґрунт амбітної дівочої мрії.

— До вроди та голосу ще й освіта не завадила б, — зауважив. — Можна було б спробувати кудись вступити. У Санкт-Петербурзі є театральне училище і Драматичні курси Райгофа. Звідти вийшло чимало знаменитостей. Ти могла б учитися і зі мною зустрічатися.

— Навіщо вчитись, якщо мене вже беруть актрисою, — відмахнулася Лінда. — Лише час намарне втрачати. Побачиш: за рік я запрошу тебе на прем’єру, у якій гратиму головну роль.

***

За рік він дізнався, що Лінда вийшла заміж. За власника того самого ресторану, в якому вечорами підробляла співачкою. Про це йому сказав Алекс.

Із Олексієм Неродовим Данило зустрівся випадково. Адміралтейство організувало виставку картин художників-мариністів. Під час відкриття у виставковій залі яблуку ніде було впасти. Обіцяли, що за два тижні, по завершенні експозиції, відбудеться аукціон, виручені на ньому гроші підуть на підтримку молодих талантів, які пробують сили в морській тематиці. Данило вирішив, що придбає щось зі спадщини свого улюбленого Айвазовського. Зупинився перед його роботами.

— Цікавитеся Айвазовським?

Данило обернувся на голос і побачив юнака, який водив по ньому сірими прискіпливими й водночас сторожкими очима. Погляд начебто знайомий, але…

— Не впізнаєте? Невже я так змінився? Граф Олексій Неродов. Алекс. Кузен Семена Петрова. Ми разом у «Посейдоні» Семкові іменини відзначали.

Алекс і справді змінився. Витягнувся, трохи поширшав у плечах, порум’янішав. Данило не став коментувати цих змін.

— Кажуть, що буде аукціон. От я й придивляюся, що б його купити, — мовив, аби не мовчати.

— Щось із Айвазовського?

— Безперечно!

— Гм… А я б радше купив Боголюбова або Лагоріо. У Лагоріо дуже милі морські пейзажі.

— А в Айвазовського просто геніальні! Хотілося б мати «Ніч на морі».

— То ви романтик?! А мені здавалося, що вам більше підійшла б картина «Бриг “Меркурій”», і то саме перший варіант, де наш бриг атакують два ворожі кораблі. А ви, значить, на пейзаж накинули оком.

— Айвазовський — і романтик, і баталіст. Одне другому не заважає.

— І все одно морські пейзажі Лагоріо кращі.

— На колір і смак товариш не всяк, — розвів руками Данило.

— Колір і смак — не головне.

— А що, на вашу думку, головне?

— Чоловіча дружба, справжня, перевірена часом. Ви, здається, близько товаришували з моїм кузеном. Як він?

— Ми тепер на різних суднах ходимо, — відповів Данило. — Після закінчення навчання майже й не зустрічалися.

— Шкода, шкода. А я хотів якось зібрати всіх трьох — вас, Семена й того, не пригадаю, як його звати…

— Микита. Але чого це раптом? З якого такого дива?

— Та ж маю перед вами боржок, — засміявся Алекс. — Пам’ятаєте, я обіцяв ящик шампанського… Через ту малолітню хвойдочку в ресторані «Посейдон»… Не люблю бути боржником. Може, хоча б удвох сходимо кудись посидіти?

Данило відмовився. Найбільше, чого йому хотілося, — щоб Алекс зник, зараз же, цієї ж миті, й більше ніколи не потрапляв йому на очі.

— Ну що ж, моя справа — запропонувати, а ваше право — погодитися чи відмовитися. До речі… Мабуть, вам буде неприємно — ви ж, здається, були закохані в ту артисточку, а вона й вас відшила. Так от, вискочила заміж ваша Лінда. І знаєте за кого? За власника того самого ресторану, в якому вечорами розважала п’яну публіку.

Алекс не міг приховати зловтішної посмішки, вона розповзлася по його обличчю, як пляма мазуту по воді. Він добре розумів, що завдає болю співрозмовникові. Стояв і не зводив із нього погляду, чекав, як той зреагує — чи не зблідне, чи не вилається, чи не скривиться, чи не скаже щось непристойне про Лінду.

— Звідки такі відомості? — Данило проковтнув гіркий клубок, що підкотився до горла, і вдав байдужість.

— Та… Був я недавно в Лібаві, випадково зайшов до того ресторану.

«Якщо був, то зовсім не випадково. Значить, незважаючи на привселюдний ляпас і невдалу браваду перед Ліндою з позиченим Орденом Святого Георгія, досі не може її забути, намагався ще раз підібратися до неї», — подумав Данило.

Це повідомлення стало для нього громом серед ясного неба. Досі він надсилав Лінді сповнені любові листи. Вона відповідала зрідка. Але він уперто сподівався, що дівчина передумає і прийме його пропозицію. Зрештою, вона ж іще така молода. Тепер, значить, ще й багата. Адже власникові «Посейдона» належать іще кілька ресторацій та крамниць. Торгівля в портовому місті йде жваво, бізнес Ліндиного чоловіка процвітає, і юна романтична дружина має всі шанси перетворитися невдовзі на багату самовдоволену міщанку.

Лінда — міщанка?! Він не міг цього уявити. Що ж сталося з його дівчинкою? Що змусило її зробити цей крок? Клятий торгаш!

Хотів поїхати до Лібави, поговорити. Але що це дасть? Що змінить? Перестав писати. Та не міг перестати думати.

А ще за рік Лінда сама навідалася до Санкт-Петербурга. Точніше, не сама, а в супроводі дебелої служниці, схожої на настороженого вусатого корабельного охоронця-коргарда. Ліндина охоронниця волочилася за довіреним їй об’єктом, як нитка за голкою, не відступала ні на крок, готова будь-якої миті відбити атаку, підхопити свою пані, згребти в оберемок і перенести в безпечне місце. Очевидно, вона й справді мала такий наказ, але явно не від господині.

Лінда сказала, що хоче подивитися в Олександринці «Чайку». Їй, мовляв, запропонували одну з ролей у Лібавському театрі, де в новому сезоні цю п’єсу Антона Чехова мають узяти до постановки, от вона й хотіла б побачити, як грають в Олександринці…

— Якщо твоя дружина не ревнива, то, може, по старій дружбі провів би мене на виставу.

— Звісно, проведу.

Інтуїція нашіптувала Данилові, що Лінда каже неправду, що приїхала вона до Санкт-Петербурга, бо… Бо хотіла побачити його? Хтозна. Може, інтуїція шепоче те, що йому хочеться чути. Але ж навіщось Лінда дала знати йому про свій приїзд. Зустрів її в готелі, провів до театру. Сидів між служницею і Ліндою. Перша весь спектакль продрімала, друга — проплакала. Здогадувався, що плакала Лінда не через гру акторів. Це були інші сльози. Зовсім інші. Мовчав. Зітхав. Дивився більше на неї, ніж на сцену. Чекав, що Лінда нарешті скаже, чого приїхала насправді, що витре сльози й зізнається: її заміжжя — страшна помилка, те, що було між ними, не забуто, її кохання до Данила не минуло.

Якби вона завела про це мову… Якби хоча б натякнула… Якби знову хоча б на якусь мить стала тією Ліндою, яку він ладен був носити на руках, але носив лише в серці — як незагойну рану від удару блискавки в портовому ресторанчику Лібави. Вона так і не сказала нічого. Як наполоханий равлик, обережно визирала зі своє мушлі, готова будь-якої миті заховатися у ній повністю. Маскувалася безтурботністю й гонором, виставленим на позір. Чому? Щоб не було так боляче, коли він відштовхне? Вважала, що для нього взагалі вже неважливо, що вона скаже? Просто не відважилася? Передумала? Хтозна, що ховалося в її гордій голівці з високою зачіскою.

— То твоя дружина справді не ревнива? Навіть скандалу не влаштувала за те, що ти ходив до театру з іншою дамою? — запитала, коли прощалися в готельному холі.

— Як бачиш, я живий і стою поруч з тобою, — пожартував.

— І давно ви одружені?

— Недавно.

Сам не знав, навіщо збрехав.

— Передай їй вітання. Твоїй дружині дуже пощастило.

— Твоєму чоловікові також.

Навіть не обійняла. Повернулася і в супроводі пильної охоронниці пішла до свого номера.

Уранці Данило вирушив у море.

6

Він знову потрапив до Лібави незадовго до початку війни. Уладнавши справи, доручені Адміралтейством, зайшов у «Посейдон». Здивування, що округлило очі верткого офіціанта до розміру корабельних ілюмінаторів, хутко перейшло в запобігливість: гардемарини в цьому завжди людному закладі — не рідкість, а от капітани зазвичай навідуються до іншого приморського ресторану, на щабель вищого від «Посейдона». Ось і тепер: жодного офіцера такого рангу, лише матроси, юнги, два машиністи, кілька чоловіків не в моряцьких строях, вочевидь, портові торгівці.

Як і колись, грав оркестр із п’яти музикантів, хоча Данило не був упевнений, що це ті самі чоловіки. Співала дівчина, зовсім не схожа на Лінду, радше її антипод — попеляста білявка, світлоока, з дрібними невиразними рисами, схожа на солом’яну ляльку. Голосочок чистий, але не сильний. У залі чогось гримала на молоденького офіціанта круглолиця жінка з розкішним бюстом, що хилитався під білим накрохмаленим фартушком, як дві гігантські медузи, викинуті хвилею на пісок.

— Клята Торпеда… Уже втретє за тиждень на хлопця налітає. Кирдик, значить, бідоласі — і цього за борт виштовхне. Не жінка, а справжнісінька фурія, — чоловік за сусіднім столиком, уже трохи захмелілий, мабуть, недолюблював пишногруду й не шкодував «компліментів» на її адресу.

— А хто вона, ця Торпеда, що їй так багато дозволено? — запитав Данило.

Якесь шосте чуття підказувало йому, що цей чоловік — тутешній завсідник, а отже, багато знає і не проти буде поговорити. Можливо, і про Лінду вдасться щось довідатися.

— Хто така Торпеда? — чоловік спритно пересів за столик до Данила, простягнув кістляву долоню, що нагадувала клешню велетенського краба: — Фалько. Владислав Фалько. Можна просто Владко. Працюю на пакгаузі. То ви не знаєте, ваше благородіє, хто така Торпеда?! Жінка хазяїнова. От хто. Взагалі-то її звати Адою. Але Торпеда більше підходить.

— То в «Посейдона» змінився власник?

— З якого б це дива? — витріщився на нього Владко.

— Мені колись називали інше ім’я дружини хазяїна «Посейдона». Вже не пригадую, яке, але точно не Ада. Значить, когось тут поміняли — чи власник свою жінку, чи ресторан власника.

— Ну ви даєте, ваше благородіє! Хто б це став продавати такий заклад у такому місці? Цей ресторанчик, можна сказати, — золота жила. І щоб Вальдемар сплавив його комусь? Та він би скоріше втопився. Чи повісився… Ну, це не так важливо — втопився, повісився чи й застрелився. Усе одно: хоч круть, хоч верть, а в черепочку смерть. Одне слово, він із життям радше б розпрощався, ніж зі своїм «Посейдоном». Ні, хазяїн не змінився. І жінку свою не поміняв. Як оженився на ній, так і живе. Не змінилася, значить, Вальдемарова супутниця життя. Може, й хотів би. Але ж ви бачили Торпеду? Бачили. І хтось би зміг посунути таку жінку, як стінку? Вловлюєте думку, ваше благородіє? Ви хоч не проговоріться про те, що вам називали якесь інше ім’я Вальдемарової жінки. Бо Торпеда весь ресторан рознесе. То яке, кажете, ім’я вам хтось там називав?

— Здається, Ліда. Чи Ліза. Чи, може, Лінда…

— Лінда?! Нема більше Лінди. Вальдемар її не виганяв — ось вам хрест! Ходив біля неї і так, і сяк, а вона все одно… Одне слово, нема та й нема!

— Вона що ж, померла? — Данило відчув, як холодний протяг пройняв йому груди і крижаним цвяшком застряг під лівою лопаткою.

— Чого це їй помирати? З якого дива? — Владко аж з місця підхопився. — Утекла вона, стерво невдячне. Ушилася — і шукай вітру на морі. Як не оберігав її Вальдемар, як не догоджав, як не стелився перед нею, навіть Торпеді заборонив на цю шмакодявку рикати, а прив’язати її до «Посейдона» так і не вдалося. А не стало її, поменшало й людей у ресторані. Багато хто приходив заради неї. Одне слово, пане капітане, як була та Лінда вітрогонкою і вертихвісткою, так і зосталася. Покинула таке добре місце й повіялася у світ. Кажуть, з якимось артистом із тутешнього театру. А може, й не з артистом — я ж його за поли не хапав і над ними свічку не тримав. Але якщо жінка втікає з одруженим чоловіком, то тільки через ля мур. Сама б вона не втекла. Бо чого б це їй утікати? Ну чого? Що може знайти сама жінка на новому місці? Хто її там виглядає?

— Там — це де?

— Там — це вже тут, пане капітане. Бо недовго музика грала. Повернулася недавно Лінда до Лібави. Це я точно знаю — своїми ось цими очима бачив учора, як поралася біля батьківського будинку. Він же без догляду геть занехаявся, садок бур’янами заріс.

Данило покликав офіціанта, щоб розрахуватися. Його вже мало цікавило те, про що говорив Фалько далі. А той не міг зупинитися. Він справді знав геть усе і про все судив зі своєї дзвіниці. Добре, що Ліндин батько не дожив до такої ганьби. Бідний Яніс… Нещасний Яніс… Він усе життя працював маркувальником у пакгаузі, де тепер заробляє собі на хліб щоденний і Владко. Через його руки пройшли тисячі різноманітних вантажів — ящиків і тюків, контейнерів і посилок, лантухів і пакунків, великих і малих, дорогих і не дуже, звичайних і незвичних, вітчизняних і екзотичних, від яких аж голова паморочилася й очі розбігалися. Ці вантажі у Лібаву привозили кораблі з різних країн світу, портові робітники доправляли їх у пакгауз, тобто головний портовий склад, де вже їм давали раду складські працівники, а розпоряджався усім цим добром маркувальник Яніс.

Чуже багатство проходило повз нього, як вода крізь пальці, але сам він так і не зміг його вхопити, затримати в жмені та покласти до кишені, не зумів вельми розбагатіти. Сім’я не бідувала, проте й особливими розкошами похвалитися не могла. Та не від бідності, ой не від бідності підробляла їхня Лінда в «Посейдоні». Дуже вже хотіла знаменитою артисткою стати. Голосок у неї справді гарний, аж за душу бере. Почув його якось Вальдемар і запропонував дівчині співати в ресторані. Яніс довгенько не погоджувався: портовий ресторан — не місце для юної дівчини. А Лінда відразу вхопилася за пропозицію, тим паче що Вальдемар пообіцяв особисто за нею приглядати й запевнив, що на неї ніхто й поглянути криво не посміє.

Ось так Лінда й потрапила до «Посейдона». Публіка її любила, і заробляла молоденька співачка, кажуть, не менше, ніж її батько в пакгаузі. За свої гроші брала уроки вокалу в якогось місцевого співака. Але, мабуть, мало їй було оплесків у ресторані. Хотілося іншої сцени, інших слухачів та глядачів. Одразу після смерті батька покинула вона «Посейдон» та й дременула світ за очі. І не сама, а з одруженим чоловіком, з якимось антрепренером, який мав свою маленьку мандрівну театральну трупу й обіцяв зробити Лінду зіркою. Подумати тільки: ну хто він такий, щоб зірку запалити? Мама Ліндина віддала Богові душу невдовзі після її зникнення. Може, через оту ганебну втечу доньки, а може, через хворобу — вона давно слабувала, після смерті чоловіка якось враз зів’яла, притихла, принишкла й уже нікуди не виходила. А коли зосталася зовсім самотньою, взагалі втратила смак до життя.

Цього разу Данило вже не чекав Лінду біля воріт, як колись, несподівано чи то пронизаний стрілою Амура, чи то обпалений блискавкою кудафудри. Приголомшений дівочою вродою, закоханий до нестями, але ще по-юнацьки несміливий і недосвідчений у спілкуванні з жінками, тоді він не наважувався навіть відчинити ворота її двору й готовий був чекати дівчину біля них хоч цілий день. Тепер пішов, та що там пішов — побіг просто до дверей її будинку.

— Ти?! Справді ти? — Лінда доторкнулася до нього рукою, ніби хотіла переконатися, що перед нею живий Данило, а не привид. — І дружина тебе відпустила? Та вона в тебе справді свята.

— Немає в мене дружини.

— Розлучився?

— Ніколи й не одружувався.

— А я думала… Алекс казав…

— Це ж треба! І тобі Алекс казав… Мені він говорив, що був у Лібаві, у «Посейдон» заходив, там про твоє одруження дізнався.

— Цікаво, і з ким же він мене «одружив»?

— З хазяїном ресторану.

— Із Вальдемаром? Ну, знаєш! Таке мені й у страшному сні не могло наснитися.

— Звідки ж тоді Алекс…

— А нізвідки! Це така сама правда, як те, що він воював на російсько-японській війні (у семирічному віці!) і заслужив Орден Святого Георгія, з яким маршував переді мною, як півень перед курячим гаремом. Так, він приїжджав до Лібави й у ресторан заходив. Мені чомусь здалося, що лише для того й заходив, щоб повідомити мене про твоє одруження. Того вечора я не змогла доспівати, сказала, що захворіла, і пішла додому. Втім, це була правда — про хворобу. Хворіла я довго…

— Але ж до Петербурга ти приїжджала як заміжня жінка…

— Маленька вистава, Даниле, просто маленька вистава. Не забувай, що перед тобою актриса. Хай іще не знаменита, але актриса. Алекс сказав, що ти одружився. Ти перестав писати листи. Що я мала думати? Хотіла тебе побачити, дуже хотіла. Гордість не дозволяла взяти й отак-от просто приїхати й упасти тобі на груди. Та й яке я мала право падати на груди одруженому чоловікові? Підговорила тітку Клаву, нашу прибиральницю, провела з нею кілька репетицій, пообіцяла показати Петербург. На що я сподівалася? Думала, може, ти нещасливий у шлюбі, може, одружився з розрахунку, з примусу, але продовжуєш кохати мене. Я б усе зрозуміла, навіть на адюльтер погодилася б. Але ти жодного поганого слова не сказав про свою дружину. Навпаки… Така вже вона в тебе неревнива, так тобі довіряє, волі твоєї не ущемляє, крил не ламає. Така між вами гармонія, що позаздрити можна. Дограла я свою виставу, повернулася до Лібави. А потім захопилася іншим чоловіком, який обіцяв мені золоті гори… Золотих гір на білому світі не існує — тепер я це точно знаю. Життя у нас не склалося. От і все. Фініта ля комедія.

7

Наступного ранку вони разом вирушили до Санкт-Петербурга.

Перш ніж обвінчатися, змушені були ще раз навідатися до Лібави, у церкву, де Лінда брала попередній шлюб. Її колишній чоловік, рудуватий антрепренер, худорлявий, якийсь невиразний, із застиглою на обличчі ображеною міною, тільки-но побачив Лінду, кинувся умовляти її повернутися до нього. Йому невтямки було, чому вона покинула його, чим він завинив перед нею. Вона ж не могла до пуття пояснити йому, що люди розлучаються не конче через чиюсь провину, що для щасливого сімейного життя потрібне кохання. Він укотре переконував, що його кохання вистачить на двох, а їй просто треба звикнути. Ця розмова, мабуть, ніколи б не закінчилася примиренням і згодою. Зрештою священик дав дозвіл на розлучення й без згоди антрепренера. Підстава для цього була вагома — у них немає дітей.

Усе має здатність колись закінчуватися. Закінчилася й ця тяганина. Данило повіз Лінду до своїх батьків, у невеликий маєток під українським містом Білгородом. Там, у сільській церкві, вони обвінчалися.

Від весілля Лінда відмовилася. Навіщо воно? Перше не принесло їй щастя. Та й хіба щастя від цього залежить? Данило погодився з нею. Батьки спробували заперечити: так не годиться, у шляхетних сімейств існують певні традиції. До того ж їм дуже кортіло похвалитися перед усіма своїм сином, якого вони так рідко бачили і яким дуже пишалися. Та переконати молодих не змогли й наполягати не стали, влаштували скромну вечірку, на яку запросили всього кілька сімей, з котрими приятелювали. Вечірка також була радше для старших Неродових, ніж для молодих, яким хотілося швидше залишитися наодинці.

Лінда відчувала, що Данилові батьки не в захваті від синового вибору. Не одна багата наречена зітхала за їхнім Данилом, не одна поважна родина мала б за честь породичатися з Неродовими. У перші дні батько здебільшого мовчав, мама потай витирала сльози. Але синові не дорікали, з невісткою розмовляли привітно. А потім батьки якось змирилися, зблизилися і зріднилися з невісткою. Лінда була просто в захваті і від садиби, і від лісу неподалік, і від великого лугу біля нього, а особливо від Данилового коня, якого чоловік передарував їй. Красень Орлик, стрункий, довгошиїй, білої в яблуках масті, давно вже відвик від сідла. Та коли відчув на собі вершницю, здавалося, аж знетямився від радості. Потім він ходив слідом за Ліндою, як великий вірний білий пес, обережно брав смаколики з її долонь, торкався вологими ніздрями її волосся, ніби втягував у себе його аромат.

— Я його викличу на дуель, — жартома сердився Данило. — Теж мені суперник знайшовся…

Лінда сміялася й піддражнювала його, обіймаючи Орлика за шию і цілуючи в морду.

Їхня сільська ідилія тривала лише два тижні. Медовий місяць обірвала війна. Батько, колишній військовий, проводжав сина з невісткою мовчки, мама плакала навзрид, просила, щоб Лінда не їхала від них — усе одно ж залишиться сама в тому великому місті, а так би чекали разом. Данило був не проти, але Лінда не погодилася — у Санкт-Петербурзі вони все-таки будуть ближче одне до одного.

***

Майже рік Данило Неродов служив старшим офіцером на бойовому есмінцеві. За весь цей час — жодного побачення з дружиною. Опісля йому доручили командування у Ризькій флотилії, а півроку тому перевели на субмарину. У зв’язку з переходом йому дали двотижневу відпустку, тож після тривалих митарств та ігор зі смертю мав нарешті можливість трохи перепочити й побути вдома. Це була найкраща у його житті відпустка, найкращі два тижні його життя. Кращі навіть, ніж перерваний медовий місяць. Такою він Лінду ще не знав. Стужена розлукою і тривогою за нього, вона просто випромінювала любов. Колючий кактус, яким Лінда частенько вміла бути, випустив зі своїх шпичаків рідкісну ніжну світло-бузкову квітку, що розливала навколо неймовірний аромат кохання.

Й ось після кількамісячної перерви він знову повертається до Лінди. Як кажуть, не було б щастя, та нещастя допомогло. Лікар П’ятигорський наполіг, що після нападу, який стався у каюті під час глибокого занурення субмарини, йому просто необхідна реабілітація. Як Лінда зустріне його тепер? Звісно ж, вона змінилася. Але якою стала після цих змін?

Думав про дружину, а перед очима знову і знову поставала юна вершниця, що на білому в яблуках коні мчала (чи пливла?) поряд із підводним судном. Її аквамаринові очі, темне волосся, гнучкий стан, огорнутий тонкою тканиною. Що це було? Сон? Марення? Галюцинації, викликані браком кисню та порушенням гідростатичного тиску? Не хотілося вірити в проблеми зі здоров’ям. Не хотілося — і край. Їх у нього ще не було, то чого б оце мали початися саме тепер? Незабобонний, зазвичай скептично налаштований до містики, він тепер чомусь уперто думав про те, що це було знамення. Та вершниця така подібна до Лінди. До тієї, яку він побачив уперше. Цікаво, що вона хотіла йому сказати? Про що намагалася повідомити?

Незважаючи на війну, на Василівському острові активно велося житлове будівництво. В одному з нових мікрорайонів тимчасово законсервовано спорудження і будинку капітана Неродова. Ось закінчиться війна, він піде у відставку, оселиться у своїй садибі, розведе сад, по алейках якого бігатимуть діти. Багато дітей. Цілий гурт, у якому хлопчики будуть схожими на нього, а дівчатка — на Лінду.

Думка про дітей знову викликала тривогу. Лінда не хотіла народжувати. Скільки не просив її, а вона то відмовчувалася, то віджартовувалася. Спочатку напівжартома-напівсерйозно казала, що боїться розтовстіти, а після пологів цього не уникнути, це в них спадкове — мама в юності була тоненькою, як тополька, а коли народила її, Лінду… Ні, ні і ще раз ні! Вона не хоче стати колобком. Потім зізналася, що її лякає сама вагітність, що вже пізно для перших пологів. Він не розумів цих страхів. Та й не такий у неї вік, щоб казати про пізні пологи. Може, їй лячно через те, що вона постійно сама? Може, боїться, що він загине? Звісно ж, біля вагітної жінки має бути коханий чоловік. Якби не війна, якби не його постійне перебування в морі…

За місяць після тієї двотижневої відпустки Данило отримав звістку про Ліндину вагітність. Не тямився від щастя — він стане батьком! Нарешті! Якби ця новина застала його вдома, підхопив би дружину на руки, закружляв навколо себе, зацілував би її. А тоді догоджав би своїй королеві, став би її покірним і вірним пажем, не дав би й порошинці впасти на неї.

Думав, як би було добре відправити дружину до батьків, на природу, де свіжі продукти та її улюблений білий у яблуках Орлик. Там би вона почувалася не самотньою. Але це вже нездійсненна мрія. Війна внесла свої корективи: під час одного із запеклих боїв німецька артилерія вщент зруйнувала село, родинна садиба Неродових згоріла дотла. У вогні загинули й батьки. Так і не дочекалися внука чи внучки.

Тож Лінді, якби вона тепер цього й захотіла, не було куди їхати. Залишалася вдома, на Василівському острові. Данило знайшов для неї гарну покоївку. Ельза, метка темноока жінка, випускниця Бестужевських курсів, досвідчена й практична, яка все знала і все вміла, зі слідами колишньої яскравої вроди (і чого вона залишилася самотньою?), майже двадцять років працювала в багатих відомих сім’ях. І не лише покоївкою, а й гувернанткою — добре знала німецьку та французьку мови, розумілася на літературі та живописі. Тепер вона сягнула того віку, коли самотність ставала просто нестерпною, жінці вкрай необхідно було кимось опікуватися, огорнути когось своєю так і не розтраченою любов’ю. Тож вона стала для Лінди не просто прислугою, але й старшою товаришкою, майже компаньйонкою. Щотижня у помешкання Неродових на третьому поверсі будинку офіцерів Морського флоту навідувався і лікар-акушер — Данило відшукав його через Бориса П’ятигорського, щойно дізнався про Ліндину вагітність.

Цікаво, якою стала Лінда за ці місяці? На колобка вона не могла перетворитися. А все ж…

Дружина зустріла його блідою вимученою усмішкою. Підтримувала руками круглий живіт, наче важку ношу, яку він змусив її носити. Ніби дорікала: ось бачиш, любий мій, як я страждаю, на що відважилася заради тебе. А ти? Так, ти воюєш, тобі також нелегко. Та все ж… Чим ти можеш довести свою любов до мене? Ну чим?

А й справді, чим він міг довести своє кохання? Хіба словами. Тільки ж відвик якось на війні від тих ніжних слів, які говорив колись. Вони нікуди не поділися, не зникли, але так довго були без вжитку, що якось притихли, затаїлися, ніби образились. Як йому, суворому морському вовкові, солдафонові, звиклому до чоловічого товариства, до штормів та ураганів, до різких наказів, загрубілому й зачерствілому, передати тепер ті почуття, які переповнюють його душу? Ніколи ще вона не була для нього такою своєю, такою рідною й жаданою. Здається, лише тепер він сповна осягнув значення слів «моя друга половинка», які раніше говорив навіть не задумуючись, не вникаючи у їхній зміст. Ця його друга половинка, з блідим обличчям і тривожними аквамариновими очима, боліла йому більше, ніж перша, власна, та, яку щойно доставили з бойової субмарини. Але як це висловити? Як? Став перед Ліндою на коліна, мовчки притулився головою до її живота.

— Як ти там, моє маленьке? — запитав, коли проковтнув нарешті тугий солоний клубок сліз, що застряг у горлі.

— Я тобі казала, що мамина молодша сестра померла під час пологів? Якщо це також спадкове в нашій родині… Якщо це… Значить, я також помру. У мене вже немає сил…

— Дурненька, що ти собі надумала? Немає такої спадковості — помирати під час пологів. Те, що сталося з твоєю тіткою, — випадковість, трагічна, але випадковість. Ну потерпи ще трішки, кохана! Прошу тебе! Якби я міг передати тобі свої сили… Якби міг забрати твій біль…

Його переповнювало змішане почуття провини й радості. Радості все-таки було більше, незрівнянно більше. Цей стан у дружини скоро минеться, відновиться здоров’я, відійдуть химерні страхи та хандра. А дитина — назавжди. Тепер він знає, заради чого варто жити!

8

Лінда народила ополудні 22 вересня, точнісінько в пік осіннього рівнодення. Пологи пройшли важко, але без ускладнень. Новонароджена голосно запротестувала проти розлучення із затишною схованкою у маминому тілі, тоді ще голосніше привіталася зі світом, який зустрів її допитливим позирком осіннього сонця з-за хмар, і спокійно заснула біля стомленої породіллі. Круглу голівку обрамляла шапка густого й чорного, як у мами, волосся. Данило був упевнений, що й очі в його дівчинки незабаром наберуть такої само, як у Лінди, барви. Як він хотів, щоб доня була схожою на свою матусю!

Оскільки новонароджена появилася на світ незадовго до дня Віри, Надії і Любові та матері їхньої Софії, то вирішили дати їй одне з цих чотирьох імен. Вибрали Софію. «Софія, Соня, моє осіннє сонечко», — радів щасливий тато.

Він не встиг натішитися маленькою Ліндиною копією. Радість першого батьківства перебив терміновий виклик до Головного морського штабу. Посильного привіз уже трохи пошарпаний «Руссо-Балт» із відкидним верхом, що чекав капітана біля його будинку. За десять хвилин Данило Неродов уже сів до автомобіля. Жовте світло із єдиної випуклої, мов куля, фари (друга була розбита) розсікало вечірні сутінки, вихоплюючи з них то припорошені осінньою мжичкою будівлі, то слизьку трамвайну колію, то сам трамвай, що нагадував велетенську залізну стоніжку, то натовпи збуджених людей, які несамовито розмахували руками, когось проклинали, до чогось закликали, про щось сперечалися, наче й не збиралися повертатися до домівок, забули про сім’ї, які їх чекали з роботи, про вечерю й сон.

Цього вересневого дня доля капітана другого рангу Данила Неродова зробила неймовірно крутий віраж, після якого вже годі було й думати про відновлення життєвої рівноваги. Усе пішло шкереберть, закрутилося-завертілося, вихором покотилося орбітою, яку він не обирав і яку з доброї волі не обрав би ніколи. Його терміново направили на судно, команда якого збунтувалася й останнім часом не виконувала нічиїх наказів. На вимогу новоствореного корабельного комітету, до якого увійшла група більшовиків, було замінено командира судна. Попередній примусово-добровільно склав повноваження і відбув у розпорядження Центрального морського штабу. Його наступник підтримував бунтівників, які своєю чергою виконували вказівки революційного комітету Петрограда (так тепер називався Санкт-Петербург). Вплинути на ситуацію не міг уже ніхто — вона вийшла з-під контролю й обіцяла перерости в анархію. Щоб утримати бодай сякий-такий порядок на судні, потрібен був авторитетний і фаховий морський військовик. Командування зупинило свій вибір на Данилові Неродову. Передовсім тому, що моряки поважали його за мужність, проявлену під час Світової війни, ліберальні погляди та лояльне ставлення до підлеглих.

Лише за місяць, після того, як крейсер «Аврора» зробив залп по Смольному, більшість кораблів опинилася під владою більшовиків. Чимало офіцерів покинули флот, поспіхом утекли за кордон. Данило Неродов залишився на своєму судні. Скерування до червоної Чудської флотилії сприйняв як наказ, який він, військовий офіцер, мусив виконувати. Він не уявляв свого життя без моря. Але й не міг уявити, яку вакханалію й анархію може породити на морі революційний переворот.

Більшовизм для Данила Неродова був не просто чужий — капітан не міг збагнути його природу. Не міг, хоч і намагався. А тут ще постійні підозри, наклепи, доноси: то капітан Данило Неродов — буржуазна контра, то ворог народу, то білий шпигун, засланий у ряди червоних. Розчарування спіткало не лише його, такий настрій дедалі більше охоплював і команду. Тож коли на північному заході Росії розпочалося формування антибільшовицьких сил, три судна червоної Чудської флотилії несподівано знялися з якорів і попрямували до Пскова в розпорядження командира білого Північного корпусу.

Росія, Естонія, Фінляндія… Запеклі бої за міста, за порти, за морську територію і прилеглий суходіл… Смерті й каліцтва, голод і воші, огрубіння й отупіння, постійний емоційний надрив, туга за тим, що стрімко вислизало з-під ніг, втрачалося назавжди… Зрештою прорив червоного фронту й наближення до Петрограда. Здавалося, ще трохи — і місто буде взято. Від думки, що він уже зовсім близько від Лінди й Соні, Данило втратив відчуття небезпеки. Рвався у бій так, ніби результат його залежав лише від нього, наче це він, Данило Неродов, мав нарешті повернути втрачений порядок, перевернути все назад з голови на ноги й поставити крапку в цій війні.

Не отримавши очікуваної допомоги з-за кордону, білогвардійці вкотре змушені були рятуватися втечею. Данила оглушило вибуховою хвилею. А коли він отямився і розплющив очі, то зрозумів, що на допомогу годі й сподіватися — навколо неймовірна паніка, люди метушилися і металися в різні боки, немов натикалися на одну невидиму стіну й кидалися в протилежний бік, до іншої. Утім, один чоловік таки зупинився біля нього. Навіть відгорнув долонею землю з Данилового обличчя і стер рукавом шинелі кров — напевне, щоб краще його роздивитися. Сірі очі, схожі на дві великі дощові осінні краплі, здивовано округлилися, брови піднялися.

— Оце так зустріч! Як же це ми досі не пересіклися?

— Граф Неродов? Олексій? — ледь чутно прошепотів Данило.

У нього з’явилася надія. Якщо вже доля послала йому однофамільця такої миті, то не просто ж так. Не може офіцер покинути офіцера, та ще й знайомого, помирати на полі бою. Зараз Алекс зупинить котрусь із двох повозок, що он мчать просто на них, скине з неї вже нікому не потрібний кулемет і накаже покласти пораненого.

Олексій ніби почув його думки. Тернув рукавом, замазаним Даниловою кров’ю, об полу шинелі, намагаючись стерти червону пляму, зітхнув.

— Шкода… Дуже шкода… Але… Навіщо гинути двом? Хтось із нас таки має вижити. Мені пощастило більше. На війні завжди комусь щастить, а комусь — ні. Прощавайте, капітане!

Сутінки хутко опускалися на землю. Слідом за ними прийшов дощ, уже не літній, але ще й не по-осінньому холодний. Данило ловив його спраглими зашерхлими вустами. Здавалося, саме небо послало йому цю живильну вологу, щоб він набрався сил і спробував вижити.

Він повз до ранку. Бачив, як таким самим способом рятувалися ще кілька вояків, котрі вже не вірили в жодну ідею і не бачили світла в кінці тунелю. Вони просто хотіли жити. Жити всупереч усьому. До невеличкого села, радше й не села, а хутора, їх дісталося четверо. Троє мали намір після короткого перепочинку добиратися до своїх, емігрувати разом з іншими за кордон. Данило вирішив залишитися на своїй землі. На своїй… А де вона тепер, його земля?

Та відправитися в білу еміграцію він ніяк не міг. Десь поряд, у збуреному революцією більшовицькому Петрограді, залишилася його Лінда з маленькою Сонею. Коли прощалися, домовились: якщо стане дуже небезпечно, вони переберуться на якийсь час до Елізи. У неї є старенька хатина в передмісті, яку Еліза берегла радше як пам’ять про свою студентську юність на Бестужевських курсах, ніж оселю для себе, і до якої навідувалася вкрай рідко. Так, на якийсь час там можна буде знайти притулок… А що далі? Не переховуватиме ж їх Еліза все життя. А коли червона влада добереться до Лінди? Страшно було подумати, що в такому разі чекає на дружину білого офіцера.

Трохи раніше, під час бою, в якому Данила поранило в ліву руку, він познайомився з офіцером 53-го Волинського стрілецького добровольчого полку, який служив у складі Північного корпусу. Той розповів про українську революцію, про новий поворот у ній. Нещодавно створено Українську Державу, влада перейшла до гетьмана Павла Скоропадського. Той узявся за проведення аграрної реформи: скасував прийнятий Центральною Радою закон про конфіскацію великих маєтків, відновив приватну власність, тож тепер знову можна купувати землю, господарювати на ній. Павло Скоропадський — українець, із Чернігівщини, виходець із козацько-шляхетської родини, закінчив Пажеський корпус у Санкт-Петербурзі, був офіцером Російської імператорської армії, проявив мужність під час російсько-японської та Світової воєн. Тепер він формує власні збройні сили, нещодавно звернувся до колишніх адміралів, генералів та офіцерів із закликом поповнити їхні ряди. Тож не дивно, що чимало білогвардійців з українським корінням вирішили повернутися на свою прабатьківщину, підтримати гетьмана, взяти участь у створенні своєї Української держави. Можна буде прилучитися до доброї справи, та й більшовики не дістануть.

Короткотривала розмова з офіцером Волинського полку змусила Данила знову згадати історію свого роду, затишну садибу під Білгородом, бабусю Марію, дідуся Матвія, батьків. Ностальгійно защеміло серце. Ніде йому не було так затишно, як там. Ніде його більше так не любили, як там. Аромат яблук у родинному саду, гудіння бджіл на пасіці, іржання коней у стайні… Та й пізніше, коли він уже навчався в Санкт-Петербурзі, у Морському кадетському корпусі, частенько навідувався до рідного дворянського гнізда, у якому на той час уже господарювали його батьки.

Однієї з безсонних ночей на хуторі під Санкт-Петербургом, чи то пак уже Петроградом, після сумнівів і перебирання в голові варіантів виходу зі складної ситуації, у Данила визріло остаточне рішення: він також поїде на землю своїх предків. Не в маєток на Білгородщині, адже після жовтневого перевороту і Білгород (тепер — Бєлгород), і зруйнована війною, осиротіла без батьків садиба Неродових опинилися на території більшовицької Росії. А отже, повернення туди білогвардійського офіцера неможливе. Але Україна велика і в ній знайдеться, мусить знайтися місце для нього.

Не в характері та правилах капітана Неродова втікати світ за очі, марнувати час у старій ситій Європі, де нікому, абсолютно нікому немає жодного діла до чужинців-емігрантів. Що йому там робити? Пити вино в ресторанах для росіян і слухати пісні про нещасну долю білого руху? Страждати від ностальгії, бездіяльності та безвиході? Ні, якщо вже Всевишній дав йому можливість вижити й після цього пекла, то не просто так. Ні-ні, просто так нічого не дається. За врятоване життя він, Данило Неродов, має зробити щось дуже важливе, дуже корисне й гарне. Він повернеться на землю предків і покладе всі свої сили, знання та вміння на побудову нової держави — без червоних і білих, не залежної ні від кого, вільної і самостійної. Хіба це не найшляхетніше, не найкраще з того, до чого він ще може долучитися? Але передусім треба вивезти з Петрограда Лінду й Соню.

9

На світанку до обшарпаного будинку в передмісті Петрограда підійшов високий чоловік у старому, добряче потертому, тіснуватому, явно не з його плеча, матроському бушлаті. Він обережно постукав у вікно над височеньким підмурком і прислухався. Загорнутий у густий туман, як лялечка шовкопряда в кокон, будинок не відгукнувся жодним звуком. Чоловік перейшов до дверей, поторгав за ручку, затарабанив по утлих дошках, спочатку тихо, потім голосніше, а тоді припав до них вухом. По той бік щось зашаруділо, опісля скрадливо скрипнуло, хтось обережно пройшовся дерев’яною підлогою, ледь чутно зітхнув і сторожко завмер. Чоловік навіть чув тривожне дихання за дверима й злякане калатання серця. Так жінки бояться непроханих гостей.

— Елізо, це ви? — проштовхнув чоловік ледь чутний шепіт у тонку щілину між дверима й одвірком.

— Хто там? — подала нарешті голос жінка.

— Лінда у вас?

— Лінда? Яка ще Лінда? Не знаю я ніякої Лінди. Йдіть собі, чоловіче, звідки прийшли.

Чого вона так злякалася?

Годину тому він так само стукав у двері своєї квартири на Василівському острові. Двері відчинив якийсь похмурий чолов’яга в розхристаній гімнастерці. На запитання, а де ж господиня квартири, відповів триповерховим матом і плювком за поріг.

«Ніякої господині тут немає, — прохрипів. — Ми тепер господарі. А якщо товариш моряк шукає ту буржуазну контру, яка жила тут раніш, то нічим допомогти не можу. Сам хотів би знайти. Щоб задушити ось цими своїми руками».

Після такої лютої тиради залишалося розвернутися й піти геть.

— Елізо! Це ж я, Данило Неродов, — сказав уже так, щоб вона почула його голос.

Поспішне шкрябання ключа в замку, скрегіт залізного засува, ляскіт клямки об дерево — й нарешті сама Еліза, у банному синьому халаті до п’ят і з чималим дерев’яним дрином у руці. Вона й справді злякалася і, вочевидь, готувалася до самооборони. Але побачила, хто прийшов, і відкинула свою підручну зброю.

— Господи! Куди ж ви запропастилися, пане Даниле? Де вас стільки часу носило? Ми вже й не знали, яку свічку за вас ставити — за здоров’я чи за упокій. Бідна Лінда так спереживалася, що на неї дивитися боляче. А Софі… Наша маленька Софі така красунечка, така розумниця! Вона так чекала татуся, так…

Еліза не договорила. На порозі кімнати стала сама красунечка й розумниця. Вона протерла рожевими кулачками очі, роззирнулася і хутко почалапала вузьким коридорчиком до Елізи. Але, вгледівши незнайомого чоловіка, нерішуче зупинилася. Якусь мить зацікавлено розглядали одне одного: вона — високого худого дядька з чорною борідкою і в шкіряному бушлаті, він — маленьку дівчинку в нічній білій льолі, з мигдалеподібними аквамариновими оченятами й розпущеним волоссячком кольору темної міді («А було ж при народженні чорним, як у Лінди», — подумав). Йому не терпілося хутчіше підхопити свою принцесу на руки, міцно пригорнути, притиснути до серця. Але боявся налякати малу — он як недовірливо позирає напівсонними оченятами на дивного гостя. Здається, ще мить — і розплачеться. Вже готував слова, щоб заспокоїти, утішити плаксу. Проте дівчинка виявилася не з лякливих, вона усміхнулася до нього й відважно почалапала до Елізи.

— На ручки! — сказала примхливо.

Еліза миттю виконала вимогу малої, підхопила її на руки, погладила по розкуйовдженій голівці.

— Це твій тато, — показала на Данила.

— Та-то… Та-то… — повторила дівчинка, як папужка. Вона не раз чула це слово, але поки що не усвідомлювала, що воно означає.

— Підеш до мене? — Данило вже роздягнувся і навіть зазирнув до кімнати, де спала Лінда.

Соня запитально глянула на Елізу й відважно простягнула до нього долоньки. Здалося: на його руки, обвітрені, зашкарублі, огрубілі, звиклі лише до зброї, присів легкокрилий кольоровий метелик. Дивна суміш почуттів — любов, щем, захват, бентега, ніжність, тривога, острах — гарячою хвилею прокотилася через нього, заполонила груди, залоскотала горло й вихлюпнулася сльозами з очей. Він ще ніколи не тримав на руках таке крихітне, таке пахуче дивовижне тільце. Обійняв малу, занурився обличчям у волоссячко, що пахло молоком і рум’янком, вдихав цей солодкий дитячий запах, вбирав його в себе — відтепер він буде у ньому завжди і скрізь, куди б його не закинула доля. Осінньому сонечку також хотілося обійняти його, але дівчинка лише провела долоньками по неголеному обличчю — вагалася, бо ще не знала, чи можна маленьким дівчаткам обіймати тата.

Еліза ж тим часом пояснювала, чому так злякалася, коли почула стукіт у двері. Вона подумала, що це за Ліндою, що її все-таки розшукали й ось прийшли, щоб забрати. Хто розшукав? А було кому…

Із квартири Неродових зробили комуналку. Підселили до неї молоду сім’ю з хлопчиком-підлітком та самотнього революціонера, комісара якогось штабу. Комісарові, звісно ж, віддали найбільшу кімнату. Еліза змушена була повернутися додому, бо місця для неї не залишилося. Перевезла до свого будинку кілька картин, два порцелянові сервізи та столове срібло. Лінда з дівчинкою жила тепер у кімнаті для прислуги, яка не могла вмістити всіх речей, що були у квартирі. Зрештою, їх ніхто й не збирався віддавати: сусіди-новосели спали на меблях Неродових, ходили по їхніх килимах, користувалися їхнім кухонним посудом.

Еліза майже щодня навідувалася до Лінди та Софійки. Була для них і помічницею, і захисницею. Вона відразу запримітила, що новий жилець накинув оком на Лінду. Молода жінка жила в постійному страху, панічно боялася вийти на кухню, ночі проводила, забарикадувавшись у своїй кімнаті. Але хіба можна сховатися від всюдисущого зла, яке постійно стежить за тобою і чигає на тебе, як стерв’ятник на здобич?

Того вечора Еліза вже поверталася з Василівського острова. Думала про маленьку Софі, яка несподівано затемпературила й захлюпала носиком, про перелякану Лінду. Це ж уночі дитині треба буде нагріти молока чи чаю, а її мама не посміє вийти з кімнати на кухню. Хтозна, що може статися з дитиною до ранку. На душі було мулько, додому їхати геть не хотілося. Вона повернулася і майже побігла назад. І добре, що побігла. Ліндин крик чути було від вхідних дверей, але підселені сусіди ніби позаливали собі вуха воском і позаклеювали роти. Еліза кинулася на кухню, схопила перше, що потрапило на очі, — сковороду.

Ґвалтівник лежав посеред кімнати нерухомо. Вони не знали, непритомний він чи мертвий. Поспіхом зібрали найнеобхідніший одяг, Еліза взяла на руки Софійку, Лінда вхопила скриньку з коштовностями — і з квартири, у темінь ночі. Двері кімнати, за якими причаїлося наполохане сімейство сусідів, так і не відчинилися. Це й на краще. Воно бачило, як Еліза пішла, але не бачило, що вона повернулася, а отже, і розшукувати її ніхто не буде. І все ж кілька днів жінки взагалі не виходили з будиночка в передмісті, з жахом прислухалися до кожного звуку за дверима. Лінда після того довго не розмовляла, не могла вийти зі ступору. Еліза взяла на себе і дитину, і клопоти про харчі.

Данило слухав Елізу й міцно пригортав до себе Софійку. Так із нею на руках і зайшов до кімнати, де спала дружина. Лінда кілька разів то заплющувала, то знову розплющувала очі, недовірливо всміхалася. Їй здавалося, що Данило із Софійкою на руках — просто сон. Вони так мріяли зустріти Софійчин день народження разом, усією сім’єю. І ось така несподівана радість!

— Мамусю, це — тато, — пояснила їй мала. І додала після короткої паузи: — Він не всіхній, а тільки мій тато. Правда ж, тату?

— Правда, — підтвердив Данило. — Я лише твій.

Еліза вже брязкотіла посудом на кухні, накривала на стіл. Сніданок вийшов дуже скромний — чай із якимись місцевими травами, черствий чорний хліб, кілька грудочок цукру. Але вони думали не про їжу.

Затримуватися в Петрограді не можна було. Липові документи, поспіхом виготовлені в армійській канцелярії, не давали Данилові жодної гарантії. Трохи прискіпливіший погляд якогось перевіряльника — і все: затримання, арешт, розстріл. Та якби ж то розправилися лише з ним. А що буде з Ліндою і Сонею?

Того самого вечора Неродови мали вирушити з міста. Еліза була сама не своя, півдня проплакала і вже перед самим прощанням заявила: хочуть вони того чи ні, але вона їде з ними. А що їй робити у цьому збожеволілому місті? Гувернантки вже нікому не потрібні, починати нове життя робітницею на якомусь заводі — пізно, та й не її це. А головне… Головне: як же їй бути без Софі? Вона навіть не припускала, що могла б розлучитися зі своїм маленьким божеством.

На серці в капітана Неродова було тривожно й неспокійно, як ніколи. Він часто ризикував, але завжди — лише своїм життям. А тепер… Куди він їде? Куди везе кохану жінку й дитину? На що їх прирікає? По суті, вирушили вони з червоного Петрограда в невідомість. Грошей — катма. Те, що зберігав у імператорському банку з думкою використати згодом на добудову власного будинку, пропало. Про заробіток протягом останніх років і не йшлося — добре, що після стількох запеклих боїв, пригод та перипетій узагалі залишився живим. Виручити мають хіба що деякі речі, прихоплені з квартири. А найбільша надія — на родинні реліквії.

Коли вони гостювали в Данилових батьків, мама подарувала невістці кілька старовинних прикрас. Таке придане мало б дістатися доньці, але її в Неродових не було.

«Мусиш народити нам онучку. Обов’язково! — усміхнулася. — Це для неї. А поки що носи сама. Це ще від моїх предків. Наші жінки носили їх як обереги, тому, кажуть, і були щасливими. Жоден чоловік не загинув, хоч усі вони десь воювали — хто з турками, хто з поляками, хто з японцями. І жоден не зрадив жінку. Не було цього в нашому роду. Тож бережи. І хай наш Данилко буде при тобі щасливим».

Як стало вже геть непереливки, то дещо з домашнього скарбу, частину столового срібла й кілька ще дівоцьких прикрас господині Еліза поміняла на продукти. Проте, навіть голодуючи, Лінда ховала коштовності, подаровані свекрухою. Тепер вони можуть стати в пригоді. Шкода, звичайно, але якщо забракне коштів, то по приїзді до Києва їх доведеться продати. Щоб придбати землю і розпочати нове життя.

Мусив зізнатися собі: якби не Павло Скоропадський, він би не відважився на цю мандрівку. Можливо, пробралися б до Лібави чи навіть до Риги. Але цей поклик землі пращурів, що несподівано для нього самого раптом озвався в душі й защемів, забринів, обнадіяв, як обнадіює ледь видимий на обрії берег заблукале під час морського шторму суденце… І цей чоловік, із яким у них так багато спільного: обидва — українці, вихідці зі шляхетських родин, що мали козацьке коріння, обидва жили й навчалися в Санкт-Петербурзі, були офіцерами Російської імператорської армії, пройшли Світову війну, шукали правду і, здається, нарешті знайшли її.

Тепер він осяде на рідній землі, збудує свій дім, заведе господарство, як це зробив колись його прадід під Білгородом, і вже ніколи — ні на день, ні на мить! — не розлучиться з Ліндою і Сонею. Хіба він за довгі роки поневірянь і випробувань не заслужив такого простого людського щастя?

У Гетьманаті нікого не цікавила перспектива одомашнення досвідченого морського вояка. В Україні з’явиться ще один поміщик? Але поміщиків вистачає. А ось захисників молодій державі дуже бракує. Скоропадський формував Окремий корпус морської охорони. Там до зарізу потрібні такі досвідчені, випробувані в боях, гартовані війною офіцери. Тож капітан Неродов мав хутко, просто-таки негайно влаштувати свої справи з купівлею землі, залишити там сім’ю і вирушати до Одеси.

Землю йому порекомендували на волинському Поліссі. Там є села, де майже половина землі «гуляє». Під час Світової війни російський генерал Брюсилов, застосовуючи тактику випаленої території, провів примусову евакуацію місцевого населення на схід. Повернулася до своїх господарств заледве половина, а подекуди й третина селян. Ґрунти, щоправда, у тих місцях не дуже родючі, зате дешевші, ніж чорноземи, значно дешевші. А місця гарні, дуже навіть гарні. І дичини в навколишніх лісах багато, і риби в озерах та річках аж кишить. А ягід! А грибів! Недаремно ж там збудував свої дачі сам князь Радзивіл. А ясновельможний мав і добрий смак, і великий вибір.

Посилання на Радзивіла та справді низька, просто-таки смішна, порівняно з іншими регіонами, ціна на нічийну землю і спонукали Данила пристати на цю пропозицію. Навіть родинних коштовностей не довелося продавати — хай залишаються Лінді.

За три дні він уже був у поліському Багнику.

— Не вірте, якщо хтось стане жвандіти, що село назвали так, бо після дощів тут уся земля в непрохідне багно перетворюється, а ми в ньому, як підсвинки, бабляємося. То неправда! Так над нами сусіди-топильчани кпиняться, — узявся переконувати Данила сільський голова, що донедавна називався солтисом. — Ґрунти у нас піщані, воду хутко вбирає пісок, тож ходитимете, як по шосейці, навіть гумових калош не треба. А Багник — через те, що навколо багато багна, зілля поліського, помічного вельми. Воно споконвіку кущиться оно на торф’яниках, та й не тільки на них. По всьому лісу вже розповзлося, на всіх галявинах — хоч косою коси, аж до самої Ружиці добралося. Он там, де річка робить круте колінце, колись перша хата з’явилася. До війни тут було сто двадцять господарств, тепер залишилося десятків чотири. Отож, місця вистачає — вибирайте, пане, де душенька ваша забажає.

Ще за десять днів Данило привіз до села дружину з донькою та Елізу. Їх тимчасово поселили в одній із уцілілих нічийних хат. Поки Еліза наводила в ній лад і розкладала пожитки, найняті робітники вже збиралися вирушати до лісу по деревину, а на цегельному заводі в сусідньому містечку Данило домовився про цеглу. Ще трохи — і на купленій землі енергійно зацюкають сокири та забринять пилки. Старенький архітектор, якого Данилові нараяли в Луцьку, мав контролювати будівництво. Погодився він на це не одразу. У місті, що після Світової війни розбудовувалося прискореними темпами, запит на його не вельми поширену професію був просто шалений. А якщо вистачає роботи в місті, то яка потреба братися ще й за сільський маєток? Допомогло те, що архітектор виявився симпатиком Скоропадського. «Ну, якщо пан Неродов особисто знайомий із Гетьманом…» Пообіцяв, що оселя Неродових постане щонайменше місяців за п’ять-шість — звісно, якщо вдасться дібрати добрих майстрів та не виникнуть якісь форс-мажорні обставини й нічого не перешкоджатиме їхній роботі. Часи такі, що загадувати наперед не доводиться. Сам капітан відбув до Києва, а вже звідти — до Одеси, у розпорядження командування Окремого корпусу морської охорони.

Їхав до Одеси з важким серцем і тривожним передчуттям: щось має статися, щось дуже недобре, непоправне. Звідки воно взялося, це передчуття, що крижинкою примерзло до серця? Намагався відірвати, прогнати його, але воно не піддавалося, знову й знову пускало холодні імпульси в кров, зворохоблювало думки та душу. Скільки років Янгол-охоронець надійно оберігав капітана Неродова під час морських мандрів і найзапекліших боїв — і на воді, і під водою: то відвертав від нього кулю, в останню мить змінював її траєкторію так, що вона з посвистом пролітала біля самісінького вуха, то не давав потонути судну, шматованому ураганом чи пробитому снарядом, то несподівано закривав своїм крилом тоді, коли, здавалося, заховатися і врятуватися вже було неможливо. Тепер Данило не відчував присутності цієї невидимої сили. Мабуть, і терпеливому та милостивому Янголові-охоронцеві вже набридли його безконечні військові мандри.

Так, щось має статися. І не лише з ним самим. Данило Неродов мав великий військовий досвід і добре розвинуту інтуїцію, яка підказувала йому, що цю битву вони не виграють. На превеликий жаль. Ідея шляхетна. Просто чудова ідея. Але не ті обставини, не ті можливості, не ті сили…

10

Дві кулі водночас наздогнали Данила Неродова під час бою з червоною береговою охороною. Одна застрягла в грудях за кілька сантиметрів від правої легені, друга роздробила гомілку. Судно Окремого корпусу гетьмана Скоропадського, з продірявленим бортом, убитими й пораненими, переслідуване ворожим есмінцем, узяло курс на Туреччину. Відірватися вдалося, пришвартувалися у славнозвісній Синопській бухті, а от про повернення до України треба було забути. Знову поразка, цього разу вже остаточна, і знову треба було вирішувати, куди рухатися далі, де шукати прихисток.

Доля ніби випробовувала капітана Неродова й уперто підштовхувала його до чужини. Павло Скоропадський емігрував до Німеччини, більшість офіцерів його армії слідом за гетьманом вирушила до Європи. Роз’їхалися хто куди — до рідних, які ще раніше перебралися за кордон, до знайомих і навіть у геть незнайомі місця. Данило не мав наміру обирати один із маршрутів своїх побратимів. Утім, він і не міг цього зробити. Поранення надовго прикувало його до ліжка у шпиталі Константинополя, де тимчасово отаборилося і чимало білогвардійців. Рана в грудях загоїлася швидше, нога ніяк не хотіла піддаватися лікуванню.

Поки видужував і поволі ставав на скалічену ногу, поразки зазнала й армія Української Народної Республіки. Українська революція потонула в крові та репресіях, а Західна Україна знову опинилася під владою Речі Посполитої. Він вийшов зі шпиталю, спираючись на ключку, і вирішив пробиратися до сім’ї. Що б там не було — він має побачити Лінду й Соню.

Дорога розтягнулася на довгі місяці. Він плив на судні, їхав потягом, під’їжджав кіньми, шкутильгав пішки. Із Константинополя перебрався до Болгарії, далі до Румунії, а вже звідти — до Польщі. Виходило так, що повертався нібито й додому, на свою землю, у власну садибу, але все-таки до чужої країни. Та як би там не було — у Багнику його Лінда й Соня. І лише там, біля них, найрідніших, наймиліших, найдорожчих серцю, його місце.

Перетнув усю Польщу. Нарешті Західна Україна.

«Но-но, ніякої України в Другій Речі Посполитій нема, є Малопольска Всходня», — суворо поправив його поліцейський у Ковелі. Серце болісно защеміло, а поранена нога запекла так, наче її знову прошила куля. Заради чого було стільки пройдено й вистраждано? Заради чого взагалі ці його багаторічні митарства на водах і суходолі, кровопролитні бої, атаки й відступи, втечі та переслідування, розчарування й поранення? Заради чого?!

У Багнику майстри вже завершували столярку в його новому будинку — прилаштовували двері до просторої тераси, ставили різьблені віконниці. На подвір’ї напоготові стояло відро з аквамариновою фарбою — нею мали покрити новенькі віконні рами.

— Приймайте, пане, роботу! — жартома виструнчився перед господарем один із майстрів. — Звиняйте, що затягнулося, не вийшло в строк. То не від нас залежало. Ми що? Ми б уже давно… Але за войною зновика война. Усе зупинилося та так і стояло дубом. Та ви-те й самі знаєте… Зате зроблено все — вищий сорт, на віки, ще й правнукам вашим дістанеться. — І вже вільніше: — А ви-те як знали — вчасно приїхали, в акурат до свого новосілля. Певно, пані письмо до Києва написала. Але то теперка не так просто — письмо до України послати. Мабуть, чуйка в пана добра, от і шепнула йому на вухо. Ваші тутечки так журилися, так ждали та виглядали вас… Пані навіть не балакала ні з ким, усе на путівець дивилася. Гарна у вас пані, тіко ж гонорова вельми. Як гляне — ніби морозом сипне… Панночка, навпаки, вельми прикидлива. А щебетлива яка! Як тая цвіркушка [10] весняна. А вам там, у вкраїнській столиці, певне, нудьгувати не було коли? Еге ж? Ви-те того… не дуже хваліться, що за Вкраїну воювали. Теперка це… Як би то вам сказати… Не те, що геть небезпечно, але власть не вельми прихильна до того. Тутечки чимало хлопів місцевих до лісу пішли, не змирилися, що зновика України нема, що ми під Польщею.

— Вгадали. Нудьгувати не довелося, — усміхнувся Данило.

— Хе, а то я не знаю! Риба — не жаба, а хлоп — не баба, завше знайде собі як не розраду, то пригоду! — Майстер по-змовницьки підморгнув господареві садиби — мовляв, ми, чоловіки, такі…

«Знав би ти, чоловіче, де я був, які розради та пригоди мав і звідки сюди добирався… Дякувати Богу, що все це позаду, що залишився живим і навіть устиг на власне новосілля».

А ще Данило з прикрістю відзначив, що цього разу його зустріч із Ліндою вийшла не такою палкою, як попередня. Звісно ж, вона сподівалася на його повернення, звісно ж, чекала, але, мабуть, не дуже вже вірила, що дочекається. Війна он коли закінчилася, а його все не було й не було. Удруге похоронивши його подумки, Лінда почала звикати до того, що доведеться жити вдовою. Тож ніби й зраділа, і про ногу співчутливо запитала, й обійняти та поцілувати себе дозволила. Авжеж, дозволила… А сама… Така стримана, така відсторонена… Ніби обов’язок виконувала, не більше. Начебто щось пригасло в його Лінді. Чи то вона справді так стомилася від цієї колотнечі з утечами та переїздами, від тривожної самотності та чекання, чи до нового місця так і не змогла звикнути, чи… Кажуть, що розлука кохання береже. Багато чого люди кажуть. Може, й береже, та не завжди й не для всіх. Ну нічого, тепер вони разом, треба забути всі пережиті страхи, стати такими, якими були. Все-все у них буде, як колись.

Як колись — не виходило. Забути пережите не вдавалося. Данила мучило безсоння. А в коротких снах він знову воював — то на морі, то на суходолі, то з австрійцями, то з білогвардійцями, то з більшовиками. Віддавав команди, кидався в атаку, падав на палубу, задихався в каюті, припадав до землі, затискав рани, витирав кров, що ніяк не зупинялася, текла й текла, текла й текла, заливаючи землю… Іноді йому хотілося втекти до лісу і блукати там самотнім вовком, що відбився від зграї. Іноді з’являлося бажання розказати комусь про все, що пережив, виговорити, викричати із себе ту кляту війну, що сиділа в ньому й ніяк не відпускала від себе.

Лінда нічого не розпитувала. Вона розказувала сама. Радше й не розказувала, а нарікала. На силу-силенну комарів, від яких улітку просто спасу немає — доводиться розвішувати сітки на вікнах і дверях, але кляті маленькі кровопивці пролазять навіть крізь найменші шпаринки; на диких вепрів, які роблять набіги на поля і переорюють їх своїми нахабними рилами; на якихось хлопів, які двічі навідувалися до них.

Еліза пояснила, що приходили лісові люди. Так називають місцевих чоловіків, які збунтувалися проти приєднання у 1921 році Волині до Другої Речі Посполитої. Польська влада оголосила їх поза законом, бунтівники змушені були покинути домівки, сім’ї, пішли до лісу й уже звідти ведуть війну проти неї. Ця боротьба нерівна і, вочевидь, безнадійна. Як невеличкі селянські загони можуть перемогти державу з армією та поліцією? Голод та холод змушує повстанців навідуватися до осель. От і до них приходили. Ніякої шкоди ті лісовики не заподіяли, нічого з хати не взяли, з Ліндою розмовляли чемно, тільки хліба трохи попросили та про теплу одіж запитали. Звідкись вони знали, що Ліндин чоловік за Україну подався воювати. Але ж Лінда така вразлива. Вона ніяк не може забути жахіття, яке сталося в Петербурзі, у кімнаті їхньої націоналізованої більшовиками квартири, досі спогад про того комісара змушує її здригатися і доводить до сліз. А тут чужі чоловіки, та ще й зі зброєю в руках. От і настрашилася.

У кожного з них — своє минуле, свій посттравматичний синдром.

Тільки Софійка радісно перелітала з місця на місце, як бджілка — з квітки на квітку. Тільки вона не мала болючих спогадів і не переймалася тим, що чекає попереду. Повернення татка стало для неї найщасливішою подією. Дівчинка відразу ж, щойно побачила Данила, заявила про свої права на нього й поводилася з ним, як повноправна володарка. Вона вимагала, щоб тепер лише він, а не Еліза, читав їй казочку перед сном. З’їдала сніданок чи обід тільки тоді, коли він про це просив. Могла будь-якої миті підійти і, не звертаючи уваги на дорослих, з якими він розмовляв, узяти його за руку і повести за собою. Показувала таткові свої улюблені місця у селі, водила його до озера, збирала квіти, ловила метеликів, співала пісень, яких навчилася у місцевої дітвори.

Голосочок у доні виявився не по-дитячому сильним, із приємним оксамитовим тембром. «Мабуть, це спадкове, від Лінди», — подумав Данило й раптом відчув: йому не хочеться, щоб вона пішла Ліндиним шляхом, щоб марила про сцену… Слава — це страшна отрута. І дуже підступна, бо солодка — й через те не викликає спротиву, її неможливо дозувати. Софійка, Соня, його любе осіннє сонечко, нагадувала щебетливу весняну синичку, цвіркушку, як казали у Багнику, якій радісно було літати на волі й співати серед зелених трав та лугових квітів.

Веселий сміх і миле вередування, доторки маленьких пальчиків і рожевих уст, лоскіт розпущеного м’якого волоссячка, бурхливі дитячі фантазії та наївні таємниці викликали у нього, звиклого до похмурих реалій воєнного життя, каліцтва та смерті, почуття неймовірної, щемкої, зворушливої, якоїсь аж до сліз пронизливої ніжності. До нього так пізно прийшло це почуття батьківства. А міг же він загинути і взагалі не пізнати цієї радості. Хтозна, може, Всевишній лише тому й дав йому вижити на дорогах, вимощених трупами, политих кров’ю та брудом, що беріг тата для дивовижної сонячної дівчинки Соні. Тож він мусить зробити все для того, щоб вона була щасливою.

10

Цвіркуха (діал.) — синиця.

11

Садиба Неродових потроху розросталася й обживалася. Неподалік від великого будинку в стилі класицизму, сірого, прямокутного, з двома верандами по краях, покритого червоною черепицею, з’явився ще один — літній, дерев’яний, зовсім невеликий за площею, але височенький, з ясно-блакитними стінами, мансардою з різьбленою віконницею, ґонтовим дахом і короною над ним. Він нагадував замкову вежу, ніби зняту якимось чином із древніх мурів і доставлену в Багник.

Власне, це й була зменшена копія В’їздової башти замку Любарта. Архітектор-караїм Леон Ешвович, із яким Данило заприятелював під час однієї з поїздок до Луцька, з усмішкою сприйняв його прохання. Він спеціалізувався на храмовій архітектурі, з Галичини на Волинь переїхав спеціально для того, щоб відродити в Луцьку зруйновану вщент Світовою війною найстарішу в Україні караїмську кенасу. Робота з кенасою просувалася непросто, підказкою слугували лише фотографії польського етнографа Юзефа Смолінського. Та паралельно Ешвович проектував садиби заможних людей, що після війни почали виростати як гриби після дощу.

Він узявся за незвичне замовлення з якоюсь аж дитячою радістю. Може, тому, що був багатодітним батьком і також в усьому потурав своєму галасливому сімейству. Казкового будинку з вежею йому ще не доводилося проектувати, тож вклав у нього всю свою фантазію. А вже Данило особисто контролював роботу та підганяв двох сільських умільців, які, чухаючи чуби та приглядаючись до рисунка, мов сороки до кістки, переносили задум Ешвовича на риштування. Маленька фортеця стала подарунком Соні на її сьомий день народження.

Навколо будівель і аж до лугу розкинувся молодесенький сад. Власне, це ще був не сад, а лише його проекція. За кілька років він мав стати таким самим, як у зруйнованому Світовою війною і зовсім знищеному жовтневим переворотом маєтку Неродових у Топилівці під Білгородом. Данило пам’ятав кожне дерево, яке там росло, тож сам добирав саджанці, їздив за ними майже по всьому воєводству й навіть за Буг. За його задумом, яблуні мали родити по черзі від початку літа й до пізньої осені — тільки-но одна відплодоносить, як друга наллється соками. Тож поряд із раннім білим наливом засусідилися пепін золотистий, кальвіль сніжний, антонівка біла, антонівка сіра, золотий монах і навіть райська яблунька. Привіз він і по кілька різновидів вишень, черешень та слив. Домовився про свої улюблені бери. Проте садівник порадив не захоплюватися грушами: вони на цих ґрунтах довго не живуть — під родючим верхнім шаром, на незначній глибині, залягає глинистий, твердий, мов камінь, прошарок, тож як тільки коріння добереться до нього, то впреться в руду перешкоду й перестане рости, крона також почне всихати. Щоб потім не шкодувати та не морочитися з викорчовуванням, ліпше й не починати.

Отож від задуму створити сад-копію, що мала повторити колишній батьківський, довелося відмовитися. Та воно, може, й на краще. Один із шляхтичів виростив неподалік сучасний сад-кантрі, в англійському маєтковому стилі. Данило вирішив закласти такий самий. Садибу по периметру оточили декоративні дерева, у саду між плодовими деревами зазеленіла трава, замайоріли квіти. Біля Софійчиного будиночка невдовзі розрослися два кущі екзотичного для цих країв кизилу та кущ ясмину, а при вході до садиби, обабіч алеї, зазеленів самшитовий живопліт.

Робота в саду забирала найбільше часу та сил. Інколи вона так вимотувала, що під вечір Данило замертво падав на ліжко, а перевтомлена поранена нога, здавалося, вже ніколи не випростається. Йому й не конче було вникати у все самому, міг перекласти більшість клопотів на садівника. Та щоранку він знову й знову прокидався з думкою про яблуньки, на яких після щеплення мають заплодоносити аж по чотири сорти яблук, про волоський горіх, який має розростися перед входом до будинку — щоб відлякував від дверей усіляку комарню, на яку так нарікає Лінда, про планування алей, влаштування фонтанчика, копання і зарибнення ставка в тому місці, де сад прилягає до лугу. Неподалік від ставка добре було б розмістити ще й пасіку.

Він ніби вдруге народжувався. Згадував того суворого чоловіка, який пройшов дві війни, кілька разів мало не ставав кормом для морських риб, замерзав на кізяк в окопах, рятувався від куль і снарядів. Згадував і ніяк не ідентифікував себе з ним. То був інший чоловік. І то було інше, зовсім інше життя. Що дужче намагався відторгнутися від минулого, то більше відпускав його біль.

Аж тепер Данило зізнався собі: він ніколи не хотів бути військовим. Не хотів, але мусив, бо справа його життя була визначена ще до його народження. Такі існували правила: спадкоємець дворянина, який здобув титул за військові заслуги, зобов’язаний служити «отечеству». А йому завжди хотілося бути ближче до землі: саджати, сіяти, розводити коней, мати свою пасіку. Його пращур, що вирушив колись із цих теренів козакувати, саме цим і займався. І ось доля, поводивши його нащадків різними дорогами й зробивши чималеньке коло, повернулася назад, на цю приколисану пралісами й оповиту озерними туманами землю.

Найбільшу, найдивовижнішу радість дарував Данилові сад. Кожен новий пагінчик, кожна брунечка, кожна квіточка ставали тими ліками, які зцілювали його зашкарублу на війні душу. І ще одна цілюща панацея супроводжувала його з ранку до смерканку. У неї було шовковисте волоссячко кольору темної міді й мигдалеподібні аквамаринові очі, що спалахували то темно-синім, то зеленкуватим світлом — залежно від настрою, який вона демонструвала з милою дитячою безпосередністю і бурхливою жіночою пристрасністю.

Соня переймалася майбутнім садом так само, як і тато. Тішилася кожним новим деревцем, допитувалася, за скільки часу воно виросте, коли з’являться перші яблука чи ягоди, якими вони будуть на вигляд і смак. Плескала в долоньки, підстрибуючи навколо саджанця райської яблуньки — і негайно домоглася обіцянки, що це дерево з маленькими червоними яблучками належатиме лише їй. Вимагала, щоб і їй змайстрували маленького заступця — вона також копатиме ямки під саджанці, як садівник дядько Петро, поливала деревця зі своєї лієчки. Руки дівчинки постійно були в землі, яку вона розмазувала по обличчю і сукенці. Але як при цьому сяяли її очі! З яким щасливим захватом дивилися на світ! Аж Данилові він здавався кращим і веселішим.

Еліза хапалася то за серце, то за голову: на кого схожа її улюблена маленька красуня, її принцеса Софі? Ну хіба так має поводитися дівчинка зі шляхетної сім’ї? Де таке бачено? Де таке чувано? Принаймні в знатних домах Санкт-Петербурга, де Еліза багато років служила гувернанткою, цього навіть уявити не можна було. Софі вже зараз треба привчати до етикету, готувати до виїздів у вищий світ, до спілкування зі знатними людьми. Не залишатиметься ж вона все життя у цьому глухому селі. Та й що такій красуні робити в ньому? От що? Хтось про це думає? Авжеж, ніхто, крім неї самої. Бо для того вона й тут, щоб підготувати дівчинку до іншого життя. Та якщо її ніхто не слухається, то що ж — вона збереться і поїде звідси. Назавжди! Негайно! Завтра ж!

Але наставало завтра. Еліза забувала про свою вчорашню погрозу. Знову нарікала й уперто обстоювала свою систему виховання: дівчинка повинна з перших років життя звикати до шляхетних манер та етикету, розмовляти іноземними мовами. Вона весь час ходила назирці за своєю вихованкою. Щоб хоч трохи надолужити прогаяні уроки, намагалася говорити з нею французькою (німецьку вирішили поки що не вивчати — після Світової війни вона стала непопулярною), по кілька разів на день переодягала Софі, просила не бруднити ручки, не витирати їх об сукенку, не вдавати із себе садівника, не копатися в землі, не заглядати до колодязя, не ходити по калюжах, не місити болото, не гасати й не розмовляти голосно…

Усі її «не» відскакували від малої непосиди, як горох від стіни. Тоді Еліза бралася за Данила. Він надто потурає доньці, забагато їй дозволяє, мав би бути хоч трохи суворішим, вимогливішим, їхня люба Софі не простолюдинка якась. Чи їм із пані Ліндою байдуже, якою виросте дівчинка? А напевне, що так. На жаль. А от їй, Елізі, не байдуже — і вона мусить нагадати про їхні батьківські обов’язки… Бо хто ж у цьому домі ще нагадає, крім неї?

Елізине нагадування мало що давало. Колишній морський вовк, якого в селі трохи побоювалися через його суворий погляд та мовчкуватість, у руках маленької диктаторки ставав м’яким пластиліном, із якого вона ліпила собі улюблених персонажів і змушувала їх грати у свої ігри. А колишня артистка потай оплакувала не здійснені мрії, втрачений голос (авжеж, через стреси та переїзди), нарікала на зайві кілограми (а вона ж казала, що так буде після пологів!) і на не вельми прихильну фортуну, яка закинула її в це глухе село посеред лісів та боліт. Лінда любила море з його безмежним відкритим простором, зі штормами й потужними солоними вітрами, любила кораблі, оповиті таємницями далеких мандрів, любила гамірні міста, веселе товариство, ресторани, сцену, оплески… Тут не було нічого з того, що вона так любила.

Іноді Лінда переливала свою ностальгію за минулим доньці. Замість казок розповідала їй про виступи в Лібаві й поїздку до Риги, де могла б і досі грати на сцені, якби була трохи мудрішою і не покинула латвійську столицю через одного недолугого антрепренера, про театри, музеї і пам’ятники Санкт-Петербурга, світські вечірки та бали, які влаштовувало Адміралтейство для своїх офіцерів та їхніх дружин. У її розповідях було багато блиску, музики, квітів, оплесків, прекрасних дам, галантних кавалерів, вишуканих суконь.

Елізині повчання та нагадування про вище товариство й мамині ностальгійні розповіді зрештою збігалися, змішувались, як два струмки в одній річці. Вони налаштовували на одне й те саме — на зовсім інше життя, легке, сяюче, вишукане, безтурботне. Софійка вбирала в себе той не бачений нею світ, як суха губка — воду.

***

«Жінка — як верба: куди її пересадять, там вона й приживеться». Так Лінді сказала Еліза. Мовила це нібито між іншим, та все ж не без натяку — передала почуте від когось із сільських, щоб пані задумалася і нарешті змирилася. Та, мабуть, верба — не Ліндине дерево. Вона ніяк не могла прижитися на цьому піщаному ґрунті, не знала, за що зачепитися, аби віднайти втрачену рівновагу. Якщо Данило знайшов свій порятунок у природі живій, матеріальній, наповненій шумом дерев, гудінням бджіл, співом птахів, кумканням жаб, проростанням і дозріванням, то вона дедалі більше занурювалася у світ природи нематеріальний, тонкий і невидимий, міфічний і містичний. То їй являлася русалка на озері, то домовик у сараї, то лісовик на узліссі. Сільських жінок хлібом не годуй, а дай поговорити про всілякі дива та чари, про сусідство потойбічних сил, невидимих істот, про відьмаків та перевертнів, ворожайок та мольфарів, без яких село — не село. І її артистичний мозок перетворював уяву на яв, витворював паралельний світ, у який вона частенько втікала з реального.

Іноді Лінда навідувалася до Луцька, де мешкала знайома Неродових Маргарита Маркевич — жінка емансипе, прихильниця богемного способу життя, трохи поетка, трохи поліглотка, організаторка різдвяних балів, що останнім часом стали дуже популярними в місті, завсідниця Клубу інтелігенції та жіночого клубу й палка шанувальниця театру.

Марго шокувала знайомих вільним стилем життя, сукнями-сорочками прямого силуету, вже модними серед європейської богеми, але ще не сприйнятими місцевими панянками. Вона читала романи прогресивних письменниць, які писали про рівні права чоловіків і жінок, цитувала Ольгу Кобилянську, захоплювалася співом Олександра Вертинського, який також переселився до Польщі й гастролював її воєводствами. Коли влада заборонила концерт популярного співака на Волині, Марго навіть спробувала організувати мітинг-протест із приводу утисків свободи творчості. Але польська дефензива якимось чином дізналася про її наміри скоріше, ніж шанувальники Олександра Вертинського, організаторку було викликано до постерунка й суворо попереджено.

Зазвичай Еліза доставляла господиню бричкою з відкидним верхом, у яку запрягали молодого гнідка, до Романова. У містечку розміщені ґмінне [11] управління, поліційне відділення, мировий суд, земельний банк. Та господаровиту Елізу вони мало цікавили. Щоразу, підвозячи Лінду до Романова, вона користалася нагодою, щоб зробити закупи в крамницях, замовлення у кравецькій чи шевській майстерні. Словом, за одну поїздку вбивала двох зайців і з навантаженою до краю повозкою поверталася додому. А Лінда вирушала далі — до воєводської столиці. Добиралася туди на невеликому пасажирському судні, що курсувало річкою Стир. Можна було їхати й автобусом, але водний маршрут, що простягався від Луцька аж до Пінська, а для неї розпочинався з маленького дерев’яного пірса в Романові, нагадував їй про рідне прибалтійське місто, навівав давні теплі спогади. Вона пливла до головної, кінцевої пристані, розташованої на Стиру біля луцького замку Любарта.

Ця пристань, на відміну від романівської, мала цілком європейський вигляд. Дехто порівнював її навіть з американськими. Вочевидь, через низку розважальних закладів, що, як кажуть, закликали пасажирів одразу з корабля на бал. Між старезними мурами замку був рідкісний на той час тенісний корт. Біля пристані розмістився затишний ретро-ресторан із казино та більярдною, кнайпа й кілька сучасних кав’ярень, у яких подавали смачну каву та фірмові луцькі струдлі й вишукані тістечка. Лінда уподобала одну з таких кав’ярень поблизу Замкової площі. Прямувала до неї щоразу, тільки-но після річкової мандрівки схо́дила на старовинну бруківку. Атмосфера приміщення й аромат кави налаштовували її на мистецькі зустрічі, заради яких вона й відвідувала Луцьк.

Культурне життя столиці Волинського воєводства вирувало, сюди постійно приїжджали з гастролями відомі колективи й окремі артисти. Тут можна було послухати оперу й популярних співаків, хори й ансамблі, подивитися вистави, причому різними мовами. Якось Лінда на кілька днів затрималася заради гастролей Театру артистів драми з Вільно, які привезли до Луцька «Інтригу і кохання», «Рабу кохання» та «Жінку-вбивцю». Іншим разом спеціально їздила, щоб подивитися вистави мандрівного театру Овсія Чарського. Двічі побувала на відкритті театрального сезону українського театру Миколи Певного [12] — Марго заохотила її до цього колективу розповіддю про голос Ніни Певної [13], дружини режисера. На жаль, певнівці нечасто виступали у своєму місті, бо не мали приміщення і вели спосіб життя мандрівного театру.

Побувала Лінда й на прем’єрі міського муніципального театру імені Юліуша Словацького. Маргарита навіть познайомила її з актором і режисером Мічиславом Зонером, в якого була трохи закохана. Утім, у цього красунчика вистачало молоденьких пасій, тож він відповідав Марго лише завченою сценічною усмішкою. Лінда мала потаємну надію, що Мічислав запропонує їй роль. Але той не вельми зацікавився артистичним минулим нової знайомої. Та й Лінду театр не захопив, бо в ньому грали тільки польською мовою, яку вона не дуже розуміла, хоч і намагалася опанувати, навіть розмовляла потроху, але з таким акцентом, що про сцену годі було й думати.

Якось у Луцьку, коли Лінда прогулювалася у міському публічному саду біля собору (очікувала на Марго, а та, як завжди, запізнювалася), перед нею несподівано постав незнайомець у цивільному, але з добре помітною військовою виправкою. Вона мало не наштовхнулася на нього, інстинктивно відсахнулася, зійшла з алеї і прискорила ходу. Проте периферичним зором спостерегла: чоловік розгублено усміхається і супроводжує її захопленим поглядом. За мить він наздогнав Лінду, забіг наперед, знову перегородив дорогу.

— О, яка зустріч! Яка зустріч! Дякую тобі, Боже, за цей несподіваний недільний подарунок!

Лінда здивовано подивилася на чоловіка. Років під тридцять, жагучий брюнет, акуратна стрижка, чорна борідка а ля Микола ІІ (таку полюбляють деякі російські офіцери з білої еміграції).

— Це справді ви? Чи мені вкотре сниться? — він говорив так, ніби нарешті впізнав давню знайому, але ще не вірив власним очам.

— Ні, це не я. А ви, мабуть, справді ще не прокинулися, інакше б помітили на алеї жінку. А то налетіли, мало з ніг не збили і стоїте непорушно, як он той пам’ятник Пілсудському. Дозвольте пройти!

— Господи! Це таки ви!

— Кажу ж, це не я. Ви помиляєтеся. — Лінда знову спробувала обійти незнайомця. — Даруйте, я вас не знаю.

— Зате я знаю вас!

— Цього не може бути.

— Овва! А то ж чому?

— Бо мене ще ніхто не знає. Я щойно прилетіла з Марсу і ще ні з ким на землі не встигла познайомитися. Тож пропустіть мене нарешті й не вигадуйте. А то поліцію покличу.

— Марсіанську?

— Польську.

— Чарівна дружина капітана Неродова не здасть мене польській поліції.

Лінда здивовано звела брови.

— Звідки ви знаєте моє ім’я? Вітер нашептав?

— Ми з вами зустрічалися. Слово офіцера!

— Гм…

— Щоправда, лише раз. На жаль. Ще в тому, іншому житті, у Санкт-Петербурзі. Дивуєтеся, що з першого разу запам’ятав? Та хіба ж вас можна забути?! Я… я… Невже не пригадуєте поручника Жоржа Маєвського, який цілував вашу ручку на благодійному вечорі, організованому Адміралтейством? Там ще збирали кошти для поранених моряків. Ну? Пригадуєте? Хоча що я таке говорю… Ви тоді й уваги на мене не звернули. Вам же багато хто цілував ручку. А ви… ви ще більше розквітли.

Лінда спалахнула. Він що, іронізує, цей поручник Маєвський? Не дивно, що вона тоді й уваги не звернула на нахабу, мабуть, років на десять молодшого від неї. І тепер він вирішив добитися сатисфакції, надолужити згаяне й заволодіти її увагою? Ну це вже хіба за рік такої самої пори, як піде дощ догори!

Вона страшенно комплексувала. Розуміла, що змінилася, і не в кращий бік. Вважала себе товстою, ненавиділа свої форми, не раз потай оплакувала тоненький осиний стан, якого вже ніякими дієтами не могла відновити, як не могла повернути і свого минулого життя. А він…

— І що такій вродливій розкішній жінці робити в цій малопольській провінції? — Маєвський не помітив її спалаху чи, може, якось по-своєму витлумачив його. — А мене, між іншим, запрошують до Франції. О, у графа Маєвського є де зупинитися в Парижі. Та поки що вагаюся, не знаю, чи варто їхати. Що мені там робити самому? От якби в мене була така супутниця, як ви, то заради неї я б не гаяв ні хвилини. Та я б задля вас…

— Хіба в Парижі якийсь страшний жіночий мор прокотився і жодна мадам не вижила? Чи інші чоловіки всіх жінок розібрали і для графа Маєвського навіть однієї не залишили?

— З вами — як на дуелі з рапірами: що не слово, то укол, — засміявся Маєвський. — З такою жінкою ніколи не занудьгуєш. Мені саме така й потрібна. Ви дивовижна, Ліндо. Ви… Клянуся своєю чуприною, що викраду вас і вивезу з цієї провінції.

— Знайшли чим клястися! Чуприна — річ непостійна. Ще трохи років — і не зогледитесь, як розгубите її.

Лінда не була настільки наївною, щоб ось так узяти й повірити в божевільне кохання поручника, яке нібито спалахнуло ще колись, у минулому житті, під час їхньої єдиної зустрічі на якомусь благодійному вечорі. Можливо, тоді вона йому й справді сподобалася. Можливо… Запам’ятав усе-таки… Але зараз він, мабуть, просто фліртував. Та яка пристрасть, який вогонь у його словах! Які очі! І ці прозорі натяки про втечу до Парижа… Вона зрозуміла їх. Та й як не зрозуміти? Треба йти геть. Негайно! Швидше повертатися додому! Ось зараз помахає йому ручкою і піде. Вона порядна заміжня жінка, у неї сім’я.

— Даруйте, я поспішаю на пристань. Мій корабель відпливає за півгодини.

— Отже, ви живете не в Луцьку? А де?

— Деінде.

— Невже це таємниця?

— І не просто таємниця, а військова.

— О Боже! Я пропав! Якщо ви зараз залишите мене… Це рівнозначно смерті. Ні, ви не вчините так жорстоко зі мною. Я не для того вас зустрів, щоб загубити знову.

Лінда усміхнулася і пішла через міський публічний сад у бік Стиру. Жорж Маєвський закрокував поруч. Проте до пристані вони так і не дійшли. Жорж запропонував завітати до затишного ресторанчика на вулиці Августина Кордецького, що збігала від саду вниз, до річки. Сказав, що за таку начебто випадкову, а насправді зовсім невипадкову, даровану небесами зустріч годилося б випити по келиху доброго вина. Лінда спочатку відмовилася, потім завагалася, зрештою погодилася, але з умовою — вони підуть не до ресторану, а до її улюбленої цукерні Розаліні. Ця цукерня наприкінці вулиці Ягелонської — найпопулярніша в місті. Ніде не було такої смачної кави й такого великого розмаїття кондитерських смаколиків, як у ній. Та й вишуканих вин не бракувало.

Вино було справді добрим. Вона трохи захмеліла. Розуміла, що треба б уже попрощатися з балакучим ловеласом. Та недарма кажуть, що чоловік любить очима, а жінка — вухами. Як же їй подобалися компліменти цього статного бравого поручника з вишуканими манерами, змушеного нудьгувати на чужині! Як сколихнуло щось у душі його палке захоплення її вродою! Як лестило те, що він готовий викрасти її, втекти з нею до Франції, до самого Парижа! Як же їй бракувало всі ці роки такого захвату! Навіть не намагалася аналізувати почуте, зважувати на терезах логіки, наскільки ймовірні та здійсненні ці Жоржеві обіцянки. Його слова огортали її слух, як тонкий шовк із тутового шовкопряда наге тіло, наповнювали душу солодкою млістю. До дідька всі перестороги! Їй просто хотілося, щоб її кохали, обожнювали, робили заради неї неймовірні вчинки!

На рейсове пасажирське судно вона таки не встигла. Довелося заночувати в Маргарити. Марго не допитувалася, чого Лінда не дочекалася її в міському саду, куди зникла й що сталося — вона не була ні занудою, ні моралізаторкою, ні пліткаркою, ласою до чужих таємниць. Сама часто захоплювалася і закохувалася, хоч віддавала перевагу вільному стилю життя, яке не збиралася підлаштовувати під когось.

Лінда повернулася до Багника наступного вечора. Пояснила, що раптом стало кепсько, от і довелося заночувати й трохи відлежатися в Маргарити. Данило розхвилювався, наполягав, щоб вона негайно обстежилась у лікаря. Лінда пообіцяла, що так і зробить під час наступної поїздки до Луцька. Там за якихось сто метрів від театру — будинок відомого лікаря Володимира Липинського. У ньому він і живе, і приймає хворих. Марго дуже хвалила Липинського, казала, що до нього запис на тиждень наперед, але вона допоможе потрапити поза чергою.

До Луцька вона тепер їздила мало не щодня. Але до Володимира Липинського так і не зайшла. Навіщо закоханій жінці лікар? А якщо серцевий ритм і справді порушився, а серцебиття прискорилося, то що ж у цьому поганого? Вона знову відчувала себе молодою і щасливою, знову стала колишньою Ліндою.

11

Ґміна — найменша адміністративна одиниця в Польщі, самоврядна громада.

12

Микола Певний (1885—1940) — український театральний діяч, драматичний актор і режисер. Відомий, зокрема, за виступами в театрі Миколи Садовського в Ужгороді (20-ті роки). Засновник українського театру на Волині (1928 рік). Репресований, розстріляний у Биківні.

13

Ніна Певна (Антоніна Машкевич; 1897—1982) — українська співачка й акторка. Учасниця капели Олександра Кошиця, з якою виступала в багатьох країнах Європи, разом із чоловіком грала в українських театрах в Ужгороді та на Волині. Після розстрілу чоловіка була арештована й вивезена до Сибіру.

12

Роман із Жоржем Маєвським спалахнув, як суха трава, і закінчився так само несподівано, як і розпочався. Десь за місяць після їхньої несподіваної зустрічі він запросив Лінду на зібрання емігрантської організації. Казав, що там зазвичай збирається шляхетне товариство, еліта їхньої покинутої батьківщини, за якою вони всі неймовірно ностальгують. Може, Лінда зустріне на зібранні когось зі своїх давніх знайомих. А чого? Цілком імовірно. Вони ж із нею зустрілися — сказати комусь, то не повірить — суто випадково, просто на алеї міського саду.

Жодного знайомого обличчя вона не побачила. Люди, що зібралися в приватному помешканні (вочевидь, у квартирі когось із самих членів організації), говорили про царську родину, вивезену й, напевне, страчену більшовиками, про винятковість своєї нації, неминучість відродження Російської монархії і на Волині, яка донедавна належала Росії, і на території всього царства Польського, що колись також підпорядковувалося їхній імперії. Вони закликали присутніх активізувати свою діяльність, здавати пожертви на велику місію, яку їм суджено виконати, і не забувати, що Росія — скрізь, де тільки ступає нога росіянина. Тож мають почуватися тут господарями, а не в приймах, бо разом із собою вони привезли сюди й частинку російського світу.

Лінду налякали ці балачки. Вона була далекою від політики, дуже-дуже далекою. Почуте викликало в ній спочатку подив, а потім і спротив. Що вони говорять, ці люди? Про яку таку діяльність? Про яку міфічну місію? Чи не забагато вони хочуть, ці вигнанці, — знову забрати Західну Україну, захопити Польщу? Хіба так важко зрозуміти, що жити в чужій країні, яка прихистила їх у лихий час, врятувала від неминучих розстрілів, і посягати на її землі — це не лише незаконно, але й аморально, якось геть не по Божому й не по-людськи? Ні, більше вона сюди й ногою не ступить. Нізащо! Та коли чоловік в однострої царського офіцера підійшов до неї зі срібною тацею на витягнутій правій руці й виструнчився у промовистому очікуванні, як на плацу, похапцем зняла з пальця каблучку зі смарагдом і поклала на неї. Жорж схвально кивнув.

Російська меншина в Польщі була нечисленною, невпливовою і дуже неоднорідною. Одну групу складали колишні військовополонені, які в роки Світової війни перебували в німецьких таборах і залишилися на цих теренах; другу — купці, підприємці, великі землевласники, чиновники, одне слово, грошовиті люди, які виїхали з Росії після жовтневого перевороту 1917 року; третю — біженці, репатріанти з радянської Росії; четверту — колишні царські офіцери, так звана біла еміграція. Ставлення влади до цієї різношерстої публіки також різнилося: до тих, хто намагався адаптуватися до нового середовища — досить поблажливе, а от до всіляких «ревізіоністів», «радикалістів», «білої еміграції», особливо до «монархістів», які проводили активну діяльність і марили відновленням «единой и неделимой России» — неприязне і навіть вороже. Поліція не збиралася миритися з тими організаціями, які працювали на підрив польської державності. Дефензива дуже пильно стежила за ними.

Група, до якої входив Жорж Маєвський, давненько вже була під ковпаком. Вона належала до монархістської організації так званих активістів, під крилом якої збиралися прихильники великого князя Миколи Миколайовича, законного спадкоємця царя Миколи ІІ. На початках діяльності ця організація мала досить велику підтримку від паризького центру російського монархістського руху та від колишньої імператриці Марії Федорівни, яка мешкала в Данії. Та останнім часом фінансові вливання з-за кордону майже припинилися, організація ослабла, тепер вона могла розраховувати лише на симпатиків ідеї «единого великого русского мира под монаршей короной». А їх, тих симпатиків, та ще й грошовитих і щедрих, тут було зовсім мало.

Серед вилучених коштовних речей, зібраних як пожертви, знайшлася і Ліндина каблучка. Хтось, мабуть, добре поінформував стражів порядку, хто й що жертвував на велику місію. Наступного ж дня до садиби Неродових приїхала політична поліція. Провели обшук, нічого підозрілого не знайшли, але забрали до постерунка обох — Данила й Лінду. Оскільки Данило Неродов служив і в Імператорському морському флоті, і в білій гвардії, то передусім його звинуватили в належності до монархістського російського руху і підривній діяльності, спрямованій проти Речі Посполитої. Це загрожувало тюремним ув’язненням на довгі роки.

Данила цей несподіваний арешт просто підкосив. Приголомшили навіть не так несправедливі, абсолютно абсурдні звинувачення, як Ліндина зрада, яка враз перестала бути таємницею. Як не називай те, що сталося з нею у Луцьку — фліртом, інтрижкою, тимчасовим захопленням, романом, справді палким коханням до того бісового Жоржа Маєвського, але вона його обманювала. Обманювала! Та ще й як майстерно. Як справжня артистка. Чи… Чи просто як заміжня жінка, закохана в іншого…

І все ж він більше хвилювався за неї, ніж за себе. Просив, щоб Лінду відпустили. Благав, переконував: вона ніколи не цікавилася політикою, не симпатизувала російському монархові, не проявляла незадоволення щодо польської влади, випадково захопилася одним із монархістів — будь він проклятий! — і потрапила під його вплив. Якщо поліції так уже треба когось покарати, то хай карають його — він людина військова, до всього звиклий і готовий хоч на каторгу, хоч на ешафот.

Слово «ешафот» злетіло з його вуст не заради пафосу. Йому й справді раптом стало байдуже до всього, навіть до того, що буде з ним, житиме він чи ні. Слідчий іронічно посміхнувся: то пані Лінда готова йти етапом за своїм коханцем, а пан Данило намагається взяти на себе її провину? Яка шляхетність! Але ж вони вже достеменно знають, що його жодного разу не було на зібранні монархістів і що він давно порвав з білою гвардією, воював у війську Павла Скоропадського за Україну та й за походженням не росіянин. Скоропадський, звісно, не приятель Польщі, але й не найбільший з її ворогів. О, вони все знають, польська розвідка працює справно, як новенький швейцарський дзиґарик. А пожертву на організацію зробила Лінда Неродова, його дружина. Під чиїм саме впливом і чи взагалі під впливом — це ще треба розібратися. Але ж зробила!

Порятунок прийшов тоді, коли на нього вже й не сподівалися. За них поручився Роман Савицький — багатий шляхтич, у якого Данило купив частину саджанців. Саме тоді, під час розведення саду в маєтку Неродових, вони й заприятелювали. Це Савицький познайомив Данила з азами садово-паркового мистецтва, розповів про стилі та види садів, підказав вибрати англійський маєтковий, бо він найпростіший, дуже практичний і найкраще вписується у сільський ландшафт. Савицький тоді дуже зрадів, що у нього нарешті з’явився однодумець, із яким можна поговорити на улюблену тему, бо на цих теренах чомусь мало цікавилися розведенням фруктових дерев. Він навіть позичив Неродову свого садівника й подарував ескізи садових фонтанчиків. Утім, зблизило їх не лише це захоплення, а й те, що обидва воювали на фронтах Світової війни.

Вочевидь, шляхтич Роман Савицький був не лише багатий, але й доволі впливовий. Бо переконати політичну поліцію, щоб вона відпустила підозрюваних у державному заколоті, не так просто. А Савицький переконав і навіть поручився за них.

Саме того дня, коли Лінда й Данило виходили із в’язниці, Роман Савицький назавжди увійшов у життя їхньої сім’ї. Ніхто з них тоді навіть уявити не міг, чим саме обернеться це входження.

Подружжя повернулося додому разом. Але в дорозі вони не перекинулися жодним словом, не перетнулися жодним поглядом, намагалися навіть не торкнутися одне одного в тіснуватій бричці. Кожен затято мовчав про своє. Данила душила образа, з голови не йшла іронічна фраза слідчого про те, що Лінда готова йти етапом на каторгу за своїм коханцем. Чому він так сказав? Тому, що знає щось більше, ніж було сказано? Може, Лінда і справді збирається йти за отим… Ось і зараз: сидить поруч із законним чоловіком, а думає, либонь, про іншого, сумує за своїм молодим любчиком.

Насправді Лінду мучив сором. Що вона накоїла? Захопилася — наче у вир головою кинулася, ніби у хмільний туман потрапила. А протверезіла… Як тепер далі жити? Недаремно ж кажуть: є каяття, та немає вороття.

Майже рік Лінда не виїжджала з Багника, та й узагалі мало виходила з маєтку. Потому було кілька візитів до сусіднього містечка. Звісно ж, у супроводі чоловіка — без нього вона тепер не могла й кроку ступити. Зрештою, саме в містечку Романові якоюсь хвилею (знову випадковою?) її прибило до містиків.

То була звичайна світська вечірка, невеличкий бенкет, який місцеві «вершки» чомусь називали балом. Зібралося шляхетське товариство, приїхали кілька сімейств із навколишніх маєтків. Маленький оркестр награвав мазурки й вальси Шопена. Прислуга розносила вино й канапки. Роман Савицький, неймовірно елегантний і фантастично люб’язний, кілька разів запрошував Лінду на танець. Данило охоче відпускав дружину — він усе одно не міг танцювати. Утім, охоче — лише на позір. Насправді його мучили ревнощі. Намагався й не дивитися на те, як граційно вальсує Лінда в супроводі галантного кавалера. Кожен їхній танок змушував серце щеміти, і він ледве стримувався, щоб не зірватися з місця, не закричати, аби цей бісів оркестр замовк, а танцюристи припинили свої вихляння та кружляння. Колись він також танцював. Колись…

На вечірці Лінда познайомилася з трохи дивакуватою екзальтованою пані, яка також емігрувала з більшовицької території. Таїсія («Для своїх — Таїс», — сказала загадково) сповідувала погляди, абсолютно протилежні білим монархістам — вона виявилася палкою прихильницею Олени Блаватської, яка свого часу проповідувала доктрину всесвітньої рівності та братерства, без різниці за кольором шкіри, статі, касти й віросповідань. Лінду менше за все цікавили філософські й теософські теорії, про які говорила Таїсія-Таїс. Зате її захопила постать самої Гелени фон Ган, яка в сімнадцять років вийшла заміж за шістдесятирічного барона Блаватського, написала багато праць, здійснила триразову навколосвітню подорож, створила велику міжнародну організацію, що проповідувала любов та братерство. Тож коли нова знайома пошепки запросила її на зібрання товариства імені Олени Блаватської, вона з радістю погодилася.

Товариство виявилося нечисленною втаємниченою групкою людей. Вони обговорювали праці своєї патронеси з окультизму та спіритуалізму, знайомилися з новинками в цій царині — як із опублікованими, так і з щойно написаними, розповідали якісь неймовірні містичні історії, проводили спіритичні сеанси. Лінда стала завсідницею таких сеансів. Напівзатемнена кімната, освітлена лише чотирма свічками, розміщеними по кутках, таємнича тиша, заціпеніле коло людей довкруг овального столу, загадкове постукування, приглушений голос, що наче виривався з потойбічного світу — все це впало на благодатний ґрунт її тонкої неврівноваженої артистичної натури.

Із цього зібрання Лінда повернулася додому притишена й трохи настрашена, ніби раптом зазирнула в інший світ, туди, куди простим смертним — зась. Не була впевнена, що така діяльність також не заборонена. Хоч Таїс і переконувала її, що все, що не стосується політики, дефензиву абсолютно не цікавить, отже й не підлягає забороні. А такі втаємничені вони тільки через те, що особливі, обрані вищими силами.

— Думаєте, чого я вам відкрилася? У вас же просто на обличчі написано, що ви — одна з нас, що ви не така, як усі інші, позначена небесним перстом.

Слова Таїс прозвучали як похвала. Визнання обраності потішило самолюбство. Не такою, як усі, Лінда почувалася завжди. І все ж їй чогось було тривожно. Вона здригалася від різких звуків, затуляла вуха під час голосної розмови. Раптом стала вірити у якісь магічні знаки, що їй нібито посилало провидіння, чути голоси, яких більше ніхто в будинку не чув, зачинялася в кімнаті й намагалася встановити спіритичний зв’язок — то з покійними батьками, то з хлопчиком, у якого була закохана в дитинстві й рання смерть якого колись дуже вразила її, відчувала присутність духів, які з’являлися й зникали тоді, коли їй самій того хотілося. Здавалося, вона нарешті знайшла своє середовище, свій хай і не дуже надійний, примарний, тонкий і крихкий, але по-своєму впорядкований та умиротворений світ, і разом із ним дедалі більше й більше віддалялася від чоловіка та доньки.

Данило пробував вирвати її з того ілюзорного світу, але наштовхнувся на такий опір, що вирішив не втручатися, покластися на час і Всевишнього. Він кохав свою Лінду. Кохав, незважаючи ні на що, навіть на оте її короткотривале захоплення Жоржем Маєвським, що колючкою засіло в його серці. Мав би зненавидіти зрадницю. Мав би, проте не міг. Навпаки, тепер його постійно переслідував страх, що вона може покинути його, поїхати з маєтку. Поїхати й забрати Соню. Навіщо йому тоді жити? Для кого?

Злився сам на себе за цю слабкість. Як же це він, який умів тримати в залізному кулаці грубу чоловічу команду на бойовому кораблі, не може навести лад в утлому сімейному човнику й розібратися з однією жінкою? Докоряв собі: сам винен — захопився будівництвом, господаркою, полем, садом, конярством, бджільництвом… Але навіщо все це, якщо ти не можеш зробити щасливою кохану жінку? А він же іноді навіть не розуміє, чого їй треба для щастя, чого вона метається, чого шукає і чекає від нього. Від цієї думки знову сердився, аж зуби зціплював. І все одно любив. Та вона ніби не помічала його любові. Не помічала чи вже не потребувала? Що ж, хай так. Аби тільки була поруч, аби не зникла з його життя. Йому не позичати терпіння — він чекатиме.

Непорозуміння з дружиною, незадоволення собою, затяжний внутрішній дискомфорт, часті усамітнення — це на одній шальці терезів Данила Неродова. А на другій — його осіннє сонечко Соня. Вона зігрівала його в найхолодніші дні. І він усе своє нерозтрачене тепло, яке акумулювалося у серці за багато років, спрямовував на неї. Цей взаємообмін відновлював рівновагу й утримував баланс сімейних стосунків. Лінда трохи ревнувала доньку до чоловіка, іноді ображалася, коли вони затівали щось потай від неї і по-змовницьки перезиралися та перешіптувалися. Але тоді з’являлася Еліза. Вона все помічала й усіх мирила.

І що б вони робили без Елізи?..

13

Елізи не стало сонячного липневого дня 1932 року. Пішла рано-вранці по ягоди й серед заростів чорничника не помітила гадюку. Змія вжалила жінку в передпліччя, отрута хутко дісталася шиї, і поки служниця, з якою вони разом вирушали на те тихе ягідне полювання, привела з маєтку допомогу, Еліза померла. Її привезли з лісу на фурманці, вимощеній свіжим сіном, нерухому, з посинілим обличчям і застиглим поглядом, звернутим до неба. Жінка в останні хвилини життя начебто запитувала когось там, у вічній високості, про щось дуже важливе, але відповіді так і не дістала. Біля виструнчених Елізиних ніг у чорних гумових ботиках стояв кошик із кількома жменями чорниць, прикритих великим листком папороті.

Для всіх ця смерть стала громом серед ясного неба. А якби Еліза на мить ожила й побачила свою любу Софі… Приголомшена дівчинка мовчки дивилася поперед себе сухими очима і дрібно-дрібно тремтіла. Здавалося, вона не розуміє, що сталося. А коли нарешті зрозуміла, мовчазне потрясіння перейшло в ридання.

— Сонечко, не плач, — благав її Данило. — Заспокойся! Елізі було б боляче бачити тебе такою.

— Це мені, мені боляче бачити її такою!

Вона не сприймала співчуття, не могла й не хотіла змиритися з тим, що Еліза мертва, а пташки співають і сонце світить так, наче нічого й не сталося. Чомусь саме ця невідповідність погоди та настрою, цей дисбаланс між умиротворенням природи й людською трагедією розривали їй душу, розполовинювали ще нестійку підліткову психіку.

Для Лінди смерть Елізи нібито не стала несподіванкою. Вона зізналася, що передчувала її. Уже кілька ночей поспіль у саду надривно кричала сова. У Лінди давно проблеми зі сном, а тут іще це моторошне пугукання. Цієї ночі вона вийшла у двір і запримітила злу віщунку на яблуні, просто над Елізиним вікном. Авжеж, це був знак. А вранці, коли Еліза вирушала з двору, над нею з голосним карканням пролетів ворон. І не просто пролетів — розвернувся, зробив коло, потім ще і ще раз. Чого б тому крукові кружляти над людиною? Ще один віщий знак смерті.

— Чому ж ти її не зупинила? Чому не повернула? Навіщо відпустила до лісу? — несподівано закричала донька.

— Це доля, фатум. Знаки вказують на неминучість. Людина може лише відчувати, навіть передчувати, але безсила щось змінити, — спокійно пояснила Лінда.

— А ти хоча б спробувала! Просто спробувала б! Не відпустила б Елізу по ягоди, завернула б її, і вона зараз була б живою! Кому потрібні твої дурні передчуття, якщо ти говориш про них уже по всьому, тоді, коли нічого не можна змінити? Це ти винна у її смерті! Поверни мені Елізу!

Лінда сполотніла, повернулася і мовчки пішла в будинок. Що це з її чемною донею? Звідки така агресивність? Звідки ці злі іскорки в очах? За що така ненависть? Раптом ворухнулася прикра думка: а чи страждала б так їхня Соня, коли б на місці Елізи опинилася вона, її мама?

Дівчинка раптом закашлялась і почала задихатися. Данило підхопив її на руки. Йому здалося, що Соня також помирає. Страх паралізував його мозок, льодяним холодом скував тіло. Він не пережив би цієї втрати.

— Де ж той бісів Бергман? Скільки можна добиратися?

Легка бричка саме в’їхала у ворота, і служниця приймала від лікаря його саквояж із рудої шкіри. За Бергманом послали одразу ж, тільки-но стало відомо про лихо, яке сталося з Елізою. Тоді фурманку відправили до лісу, а бричку — до міста.

Елізі вже не потрібна була допомога, зате її потребувала Соня.

— Яка вразлива панна, — сказав Бергман і заспокоїв Данила: — Нічого страшного, просто нерви. З юними особами таке трапляється.

Він змусив дівчинку проковтнути якусь пігулку, потім зробив укол і наказав лежати. За два місяці Соні мало виповнитися п’ятнадцять років. І це була найбільша втрата в її житті.

Данило сидів біля ліжка доньки, тримав її за руку, доки вона не заснула. Але й сонну її не міг залишити саму. Пересів до крісла, узяв до рук газету. Не читалося, і заспокоєння не приходило. Дивився на Соню і думав про Елізу.

Доля послала цю жінку його сім’ї у найскладніший період, як янгола-охоронця. Була вона і покоївкою, і нянею, і гувернанткою, в останні роки — ще й економкою в маєтку. По суті, Еліза давно стала членом їхньої родини. А що він про неї знав? Що народилася у Білгороді, в українсько-німецькій родині: мама — українка, тато — сілезький німець. Факт земляцтва і став вирішальним, коли він шукав покоївку для Лінди.

Мама померла, коли Еліза тільки-но стала на поріг юності. Батько після її смерті виїхав на свою історичну батьківщину. Кликав із собою Елізу, але вона відмовилася. Спродала свій спадок у Білгороді (доволі скромний, бо родина не розкошувала), поступила на Бестужевські курси в Санкт-Петербурзі, придбала невеличкий будинок у передмісті. Після закінчення навчання попрацювала трохи в приватній гімназії, але щось там не склалося. Улаштувалася вчителькою французької та німецької до однієї з багатих родин. Потім до другої, третьої… Так і провела своє життя в чужих помешканнях, навчала й доглядала дітей. Чужих дітей.

Оце і все, що він знає. Мало, дуже мало.

Чому вона, освічена, ерудована, не позбавлена шарму, зі шляхетними манерами та гнучким розумом, залишилася сама? Чому не облаштувала власне життя, а роздала його іншим? Уже тут, у Багнику, сватався до неї один заможний удівець. Кілька разів приїжджав, умовляв. Відмовилася, сказала, що пізно їй уже про заміжжя думати. Чи кохала вона колись? Чи тужила за кимось? Чи страждала від нерозділеного кохання або зради? Чому так прив’язалася до їхньої дівчинки?

Ніхто вже цього не дізнається. Прокотилося життя, як метеор по серпневому небу, промайнуло, сяйнуло і згасло. Мир світлій душі твоїй, добрий янголе Елізо!

14

Не таке вже й диво — перетворення бридкого каченяти на прекрасного лебедя. Радше закономірність — логічна й цілком прогнозована. Зрештою, будь-яке незграбне пташеня з часом трансформується у крилатого птаха, водоплавне — обов’язково у водоплавного. А от щоб лагідний сонячний метелик раптом став задерикуватою пташкою з гострим дзьобиком і дряпучими кігтиками… Хто б це взявся передбачити? Та саме таке їжакувато-пернате створіння тепер нагадувала Соня. Власне, уже й не Соня, і не Сонечка, і не Софійка, а Софі — так називала її Еліза й так надалі мали кликати всі.

Це була перша вимога в декларації прав панни Софі Неродової, яку вона сама уклала й урочисто проголосила. Далі пункт за пунктом усе ускладнювалося. По-друге: не заходити без дозволу в короновану «фортецю», бо це її приватна територія. По-третє: не нав’язувати обіди за розкладом — вона їстиме лише тоді, коли зовсім зголодніє, а то скоро стане, як пампушка. По-четверте: не шити закриті, як чернечі сутани, сукні та блузки, у яких хіба що до монастиря записуватися — сама знає, що нині в моді та що їй личить. По-п’яте: не супроводжувати під час виїздів із маєтку — не маленька вже. По-шосте: не змушувати продовжувати навчання в гімназії — усе, що мала, вона вже там вивчила, більше їй тієї науки не треба. І, нарешті, сьоме й головне: вона хоче жити у Варшаві!

Данило сторопів: оце так забаганка! Ну хай би вже Луцьк чи Рівне, ну принаймні Холм або Люблін. Але Варшава…

— Тобі лише шістнадцять… — намагався домовитися про скасування бодай останніх двох пунктів.

— Не лише, а вже шістнадцять!

— Я думав: ти закінчиш гімназію і тоді поїдеш учитися далі — до Кракова чи й до Варшави. Ми з мамою все зробимо, щоб ти мала вищу освіту.

— Хіба обов’язково ставати студенткою, щоб поїхати кудись?

— Вища освіта дає впевненість і…

— Але щастя не додає. Так, здається, наша мамуся казала. А вона знає, що каже.

— Звісно ж, мама знає, але …

— Отож, що мене чекає тут після шістнадцяти? Ну що? Нуднезні світські вечірки в Романові, старезні танці зі старомодними кавалерами, вишивання квіточок на серветках, сушені яблука для узвару, вишневий джем на зиму, гусячий пух для перин… Навіщо Еліза муштрувала мене з французькою та німецькою? Ах, як же я забула? Щоранку казатиму «бонжур, мадам» корові Лисці й «ґутен таґ» фрау свиноматці. А кому тут потрібні мої вишукані манери? Курям у курнику? Гусям на ставку? Горобцям під стріхою? Не хочу я такого життя. Не хо-чу!

— Зрозуміло. У Варшаві — ні мадам корови, ні фрау свиноматки, ні гусей, ні курей. Але щось же там треба робити. Учитися ти не хочеш — вивчилася вже. То чим займатимешся?

— Стану моделлю.

— Що? Манекенницею?! Моя донька — манекенниця?! Живий вішак для демонстрації одягу?

— Татусю, ти чого? Манекенниця — це зараз дуже модна професія. Ти хіба не чув про модельне агентство Коко Шанель? Ну от, який же ти в мене відсталий. Та кожна дівчина мріє туди потрапити! Але не кожній Бозя дав таку вроду, як твоїй доці. Ти ж сам кажеш, що я найкраща у світі. От влаштуюся у Варшаві, попрацюю трохи. А там, дивись, і до Парижа переїду, пройду відбір до Коко Шанель чи ще до когось. Ні, ліпше таки до Шанель. Вона — найкраща. Тільки ж треба поспішати. Розумієш? Модель має бути молодою, дуже-дуже юною. Якщо спочатку вступати до інституту чи університету, то всьому кінець — зістаріюся за роки навчання, втрачу форму, одягну окуляри — і нікуди мене вже не візьмуть. Ну кому я буду потрібна у двадцять два чи двадцять три?

— І де ж ти зібралася жити у Варшаві?

— Звісно ж, у будинку, як і всі люди. Ах, я ж забула — у нас немає свого будинку в столиці. Яка прикрість… А ти купи мені квартиру. Мале-е-е-ньку таку квартирку у вели-и-и-кому будинку. Татусю, не хмурся, не сердься. Я ж у тебе одна! Сам казав: одна-єдина, як сонечко в небі.

Данило знервовано сів на краєчок стільця. Треба заспокоїтися… Треба заспокоїтися… Це сонечко, здається, хоче довести його до апоплектичного удару або й геть спопелити своєю термоядерною енергією. Дозволити їй стати манекенницею… Купити квартиру у Варшаві… Ніби це сукня чи модні черевички, яких у неї вже стільки, що й не перелічити.

Та він би купив і квартиру. Звісно ж, купив би. Але трохи пізніше, років за три чи чотири. Так і планував — відправить доньку на навчання і тоді придбає житло. А зараз… Не такий він багатий, як, мабуть, думає його люба пестунка, якій він ні в чому не відмовляє. Нога його поранена не в польській армії і не в бою за Річ Посполиту, а отже, про пенсію і мова не йшла. Соціальних допомог для емігрантів польським урядом не передбачено. Доводиться покладатися лише на себе, на оцю не вельми родючу землю. А її поки що не стільки, як хотілося б. Треба ще прикупити, та з купилом теж непросто. Вони тільки недавно завершили всі добудови й нарешті почали не витрачати, а відкладати. Цього року, як на зло, погода підвела. Весною така повінь була, що всі мости в навколишніх селах позривало, половина посівів пропала. Літо також видалося дощовим, збіжжя вимокло, більшість яблунь цього року влаштували собі канікули — нема чого й продати. А заощадження пішли на Лінду — він так хотів її задобрити, потішити, змусити забути ті неприємності, які їй довелося пережити, прихилити до себе. Та й у Соні забаганки вже не дитячі.

«Я ж у тебе одна»… Ні, голубонько, вас у нього дві, й обох він любить — і доньку, і дружину. Та й маленька ти ще, щоб такі вимоги ставити, на подіумі стегнами вихляти, самій у чужому місті жити. Підрости ще трохи. А поки підростеш — порозумнішаєш, передумаєш, викинеш з голови свої примхи та забаганки.

— Ах, не хочеш? Так і скажи, що не хочеш. От якби мама попросила… Мамі ти ні в чому не відмовляєш. Що ж, обійдуся без вас!

До Софі вже не достукатися, не підступитися. Виставила навсібіч колючки, тупнула ногою, гримнула дверима.

Це не перший бунт на сімейному кораблі. Усе почалося ще рік тому, після похорону Елізи, після тривалої доньчиної депресії. Та не тільки смерть няні спричинила ці зміни в поведінці. Протест назрівав давно. Тепер він лише прорвався назовні, як вистояний фурункул.

Соня — татова доця. Він завжди був для неї і захисником, і порадником, і опікуном, і взірцем справжнього чоловіка. Не могла його люба донечка не помічати, як він іноді сумує, як усамітнюється і тяжко зітхає. А чого б це? Ну чого йому сумувати та зітхати, коли довкруж так гарно? Звісно, через маму. Він же її так палко кохає, так їй у всьому потурає. Та він би навіть смаженого снігу дістав, якби його Ліндуся раптом захотіла! Соня любила тата. А ще ображалася, сердилася, гнівалася, печалилася, страждала — за нього й замість нього. Тато найкращий на всьому білому світі. А мама цього ніби й не помічає і зовсім не цінує. Отже, не кохає тата? Чому? Хіба це справедливо?

Запитання тривожили, відповідей не було. Замість них прийшло роздратування. Юна максималістка ще не відала жодних компромісів, не сприймала нюансів, півтонів і відтінків почуттів. Вона категорично обожнювала тата й так само категорично засуджувала маму. Особливо після того, як їх арештували й чутки про причини арешту дійшли до маєтку, а з нього розповзлися селом. Мама зрадила тата! Отже, й Софі вона також зрадила, її вона також не любить. Сердилася на Лінду й водночас намагалася наслідувати її. Мама красуня — і вона незгірш. Мама була артисткою — і вона стане, та ще кращою, справді знаменитою, знаною на весь світ. Аби тільки на сцену потрапити.

Після смерті Елізи Лінда спробувала було зблизитися з донькою. Але так і не змогла підступитися, їй не вистачило на це терпіння.

— У дівчинки просто нестерпний характер, — ображено сказала вона й пішла до своєї кімнати спілкуватися з духом пані Блаватської.

Із фантомами взагалі було простіше, легше, ніж із реальною максималісткою Софі. Духи під час спіритичних сеансів відповідали на всі Ліндині запитання, відкривали їй потойбічні таємниці, ні в чому її не звинувачували й не засуджували. Навпаки, з ними вона почувалася особливою, обраною.

До Варшави Софі не поїхала — Данило нарешті проявив свій капітанський характер, та й Лінда підтримала його. Відмова батьків викликала бурхливий протест, Софі не розмовляла з ними майже два місяці. Зате з гімназією вчинила по-своєму — навіть поріг її більше не переступила. Тепер вона двічі на тиждень їздила до містечка на уроки вокалу та фортепіано, не пропускала жодного фільму у відкритому нещодавно в Романові кінотеатрі, інколи відвідувала звані вечірки. Хоч і не любила ті провінційні світські раути, але ж мусить юна панна появлятися в товаристві собі подібних, продемонструвати десь свої обновки, бо сільським вони — як корові намисто. Тим паче, що мала в тому товаристві, точніше, у його чоловічої половини, просто шалений успіх. Сама її поява серед гостей викликала захват. І Софі вже давненько здогадувалася про високу ціну своєї вроди.

Якось після різдвяних свят вона повернулася додому разом зі своїм учителем музики. Худорлявий, бліднуватий, непоказний і трохи незграбний молодик у сірій приталеній маринарці з короткуватими рукавами та білій сорочці з краваткою-«метеликом» чогось пік раків і ніяково відводив погляд. Зате Софі наче на крилах літала, а загадковий блиск у її очах обіцяв черговий сюрприз для батьків.

— Познайомтеся. Це Олесь…

— Хіба ми не знайомі? — здивувався Данило. — Ми ж із паном Олесем зустрічалися, коли ти вирішила брати уроки музики, домовлялися про розклад і платню. Я ще тоді пропонував, щоб не ти їздила до Романова, а він до нас, пропонував йому доплату за це, але пан учитель чомусь не захотів, мабуть, у нього дуже щільний розклад занять у місті.

— То не він, то я не захотіла.

— Отакої! А то ж чому? — здивувався Данило.

— Чому-чому… Щоб ви відпускали мене саму… Невже не зрозуміло? Я й так у вас — мов слов’янська бранка в турецькому полоні. Сюди не йди, туди не їдь, на те не дивись, там не барись, у лісі страшний сірий вовк чигає, за горою злий розбійник підстерігає… Усі тільки й ждуть, щоб маленька Софі сама вийшла з дому і тоді — цок-цок та в мішок її, неслухняну… А мені вже не шість рочків. Чи ви не помітили? Доросла я вже!

— Може, й доросла, але…

— Ніяких «але», любий татусю! А тепер прошу познайомитися ще раз: це пан Олесь Красицький, мій наречений, — сказала Софі з явним викликом, роблячи наголос на слові «наречений». — Ми вирішили одружитися.

— Одружитися… Ви вирішили… — автоматично повторив Данило. І зразу ж похопився: — Одружитися?! Як це одружитися?

— Татусю, ти хіба не знаєш, як люди одружуються? За два тижні влаштуємо заручини, а за місяць весілля. Повінчаємося у нашій церкві, запросимо багато гостей. Ви ж справите мені гарне весілля? Правда ж? І посаг добрий дасте.

— А де ви житимете?

— У Варшаві.

— Знов за рибу гроші. Варшава! Варшава! Варшава!

— Так, Варшава. Але, як бачиш, я вже не прошу придбати мені там помешкання. На якийсь час ми зупинимося в Олесевих родичів. А далі… Олесь дуже талановитий музикант. Дуже-дуже! Він даватиме приватні уроки, концертуватиме. Тобто концерти ми будемо готувати вдвох, гратимемо у чотири руки. Уявляєш: велика така афіша, а на ній, на фото — талановите подружжя Красицьких.

Слово «концерти» ніби розкодувало загіпнотизовану Лінду, яка досі не втручалася в розмову доньки й чоловіка і спокійно спостерігала за хурделицею за вікном.

— Концерти?.. Даниле! Що вона говорить? — Лінда раптом ухопилася за серце. — Які ще заручини? Яке весілля? Дівчинко, тобі ще сімнадцяти не виповнилося. І що, що він тобі може запропонувати, цей Олесь Красицький? У нього ж, крім фортепіано, нічого більше й немає. Утім, мабуть, і фортепіано, на якому ти граєш, — власність пані Нідзельської, директорки музичної школи, у якій він працює.

— Кохання, мамо. Кохання і волю.

— Волю?! Ти вважаєш, що заміжжя — це воля?! — Лінда зайшлася від сміху. — Господи! Яка ж ти у нас ще наївна й дурненька…

— Зате ти в нас розумна за двох! — відрізала Софія. — За себе й за свою подругу Марго, в якої нахапалася всіляких феміністичних штучок.

— Могла б спочатку з нами порадитися, — Данило намагався розрядити ситуацію, що ось-ось могла перерости у скандал. — Чи ти вже забула, що ми в тебе є?

— Тату! Надворі двадцяте століття! Чому я повинна радитися, кого мені кохати, за кого заміж іти? — Софія аж нетямилася. — Ми з Олесем кохаємо одне одного, і цього досить.

— Ти впевнена?

— Не сумнівайтеся, пане Даниле, я дуже, дуже кохаю вашу Софі! І завжди кохатиму лише її! — Олесь нарешті насмілився підвести очі на свого потенційного тестя.

— Не сумніваюся, пане вчителю, не сумніваюся… — іронічно посміхнувся Данило.

Олесь чимось нагадував йому першого чоловіка Лінди, театрального антрепренера. Такий самий рафінований інтелігент — астенічний, замріяно-романтичний, непрактичний і, напевно, такий же м’якотілий та слабохарактерний. І вже ця схожість дратувала його, налаштовувала проти доньчиного обранця.

— От і добре! — радісно сплеснула в долоні Софія. — Добре, що не сумніваєшся! А ти, Олесю, боявся. Я ж казала, що капітан Неродов лише з вигляду такий суворий. Тепер сам бачиш, що він найкращий, найдобріший татко на світі. Отже, гетьте всі страхи й сумніви! Усе вирішено! Про все домовлено. Усі починають готуватися до весілля. Allegro [14]! Presto [15]! Presto! Presto!

Вона чмокнула Данила в щоку, підхопила свого розгубленого нареченого під руку й рішуче потягла до своєї маленької «фортеці».

— Господи, та вона ж іще зовсім дитина. Сама не знає, чого насправді хоче — цього одруження чи втечі від нас. І з ким? З бідовим учителем музики, який сам собі не здатний дати раду. У нього ж це на обличчі написано, — зітхнула Лінда. — Бідна, бідна дівчинка…

— Не хвилюйся, серденько, — цього весілля не буде! Даю тобі слово офіцера! — заспокоїв її Данило.

— Але ж цю вітрогонку не зупинити, — стенула плечима Лінда.

— Щось придумаю.

Тепер вони знову були заодно. Лінда довіряла йому. І він, глава сімейства, мусив узяти на себе цей клопіт, турбуватися про їхню доньку, боротися за неї, за її майбутнє. Це додавало рішучості.

14

Allegro (італ.) — музичний термін, що означає швидко.

15

Presto (італ.) — дуже швидко.

15

За два дні Данило Неродов та Олесь Красицький зустрілися у маленькій кав’ярні поблизу музичної школи в Романові. Розмова тет-а-тет не склалася. Данило взяв з Олеся слово, що донька не дізнається про їхню зустріч, і ні з чим повернувся додому. Та наступного ж дня знову поїхав до міста й запросив учителя музики до тієї самої кав’ярні.

— У мене лише чверть години між уроками. Тому попереджаю: якщо ви зараз знову вмовлятимете мене відмовитися від Софі, розлучитися з нею, то… Не тратьте, куме, сили — спускайтеся на дно, як любить повторювати один мій знайомий. Словом, не марнуйте часу. Ми все вже вирішили, — рішуче заявив молодий учитель, відсовуючи від себе запропонований Данилом стілець.

— Ну, ми з вами не куми й ніколи ними не будемо. Це по-перше. А по-друге, я також попереджаю: ви не отримаєте після весілля жодного злотого. Самі вирішували — на себе й розраховуйте. Нагадаю лише, що Софі не звикла відмовляти собі ні в чому, — відповів Данило.

— Не дасте, то й не дасте. Обійдемося. Але хіба ви не бажаєте щастя своїй єдиній доньці? — Олесева рішучість прозвучала на октаву нижче.

— Якби не бажав, то цієї розмови не було б. У тому-то й річ, що мені не байдуже, що буде з моєю єдиною донькою, як складеться її життя. Я не дозволю вам зіпсувати його.

— І тому ви ведете ці перемовини зі мною у неї за плечима. Якось воно не зовсім шляхетно. Вам не здається?

— Поздається та й минеться. То як?

— Ніяк!

Чоловіча розмова віч-на-віч знову не складалася.

Хлопець, явно збитий з пантелику, дивився то у вікно, то на підлогу. Він сердився і водночас не міг приховати остраху перед суворим колишнім морським капітаном. Олесь мав неабиякі музичні амбіції, проте був занадто м’яким, щоб їх реалізувати, дуже погано плавав у житейському морі. Та й не мав ні власного корабля, ні навіть човника, яким би міг вирушити в ці житейські мандри. Не міг і розраховувати на підтримку з дому, бо ріс без батька, а мама, така сама інтелігентка, як і він, ледве кінці з кінцями зводила репетиторством.

Данило поклав перед ним кілька купюр і відразу пішов у наступ.

— Цього досить, щоб ви зникли з життя моєї доньки?

— Як ви можете? Щоб я відмовився від кохання заради грошей?.. За кого ви мене маєте? Не думав, що ви… що ви такий.

— Мені байдуже, що ти про мене думаєш. Я — такий, який є. І для мене головне — щоб моя донька була щасливою. З тобою вона такою не буде. А тебе я маю… Гм… За кого ж я тебе маю? За закоханого… Так-так, справді закоханого, але ще зеленого, зовсім не готового до сімейного життя учителя музики, який морочить голову моїй доньці.

— Але ми із Софі разом такі щасливі…

— Повторюю: цього досить?..

Запитання прозвучало, як вимога. Олесь не був готовий до оборони. Як, до речі, й до одруження — тут Данило поцілив у яблучко. Звісно ж, він кохає, просто обожнює Софі. Це перше кохання — і в нього, і в неї. Софі така особлива, ні на кого не схожа. Хіба ж її можна не кохати? Але він і справді туманно уявляв, як вони житимуть далі — де, за що? Надія була лише на маєток Неродових — Софі запевнила: тато допоможе, він же так її любить, що життя за неї ладен віддати. А що то є — гроші, порівняно з життям?

Олесь не став обманювати. Авжеж, ідея з весіллям належала Софі — це вона наполягла. Він пропонував якийсь час просто зустрічатися, зачекати, поки йому вдасться трохи на ноги стати. І думка поїхати після одруження до великого міста також її. Олесь якось проговорився про родичів у Варшаві. Ті родичі — так собі, сьома вода на киселі. Звісно, можна було б у них зупинитися на день-два, а от щодо подальшого проживання — він не впевнений. Але в столиці стільки можливостей, там би його неодмінно помітили. Зміг би заробляти уроками й концертами А чому б ні? Міг би, звичайно. Він гарний музикант, із п’яти років за інструментом. Та для того, щоб стати відомим, потрібна протекція. Якби хтось підставив плече, підштовхнув хоча б на перших порах… А от Софі… Вона неймовірна, неповторна, божественна. У неї тонкий музичний слух, відчуття ритму, дуже добра пам’ять. Проте щодо гри… Ні-ні, хай пан Данило не подумає чогось такого… Софі здібна учениця, та їй ще бракує практики, і про спільні концерти вони й не домовлялися. Софі має свій план, зовсім інший, вона хоче зайнятися не музикою, не концертуванням, а… Та він не повинен про це говорити, хай Софі сама скаже.

— Усе зрозуміло, — Данило поклав на стіл ще дві купюри по п’ятдесят злотих. — Ти сьогодні ж поїдеш звідси. Куди завгодно. Поїдеш і випадково забудеш залишити нову адресу. Протекції щодо концертів не обіцяю, мене ці речі мало цікавлять. Міг би рекомендувати як здібного вчителя до Луцької музичної школи. Є у нас знайома в Луцьку…

— Не треба. Я сам… Якщо ви вважаєте, що зі мною Софі не буде щасливою… Якщо ви так вважаєте…У мене справді ні маєтку, ні спадку, ні великого заробітку…

Олесь підвівся і пішов до виходу. Але на півдорозі зупинився, мить повагався, а тоді повернувся і забрав гроші.

— Я вам поверну їх. Обов’язково. Колись… Але зараз мені справді нема з чим поїхати.

— Не треба повертати. І повертатися не треба. Хай щастить на новому місці!

— Ви ще почуєте про мене! І пошкодуєте!

— Було б за ким шкодувати, — зітхнув Данило.

Мусив зізнатися сам собі, що ця розмова йому неприємна. На душі тоскно, у серці ніби камінець муляє та шкрябає гострими боками. Хлопець, мабуть, непоганий. Не лукавий, не верткий, вочевидь, таки здібний. За щось же його покохала Соня, чимось він її підкорив. Але що було б далі? Віддати таку перлинку в руки хлопчака, який літає на крилах фантазій і сам собі ще не може дати раду… Не для того він її ростив, не до такого життя готував. Та й Олесева поступливість дещо розчарувала, ударила по самолюбству. Думав, він проявить характер — обуриться, почне кричати, сперечатися, може, навіть із кулаками накинеться, поклянеться, що не відступиться від Соні. А він… Он як пішов — плечі опущені, нога за ногу заплітається. «Якщо ви вважаєте, що зі мною Софі не буде щасливою»… Переживає, мабуть. Ці інтелігенти тільки й уміють переживати… Щось у ньому й справді є спільного з Ліндиним невдахою-антрепренером. Але невдаха Соні не потрібен.

Ну що ж, угоду складено й оплачено, можна поставити крапку й забути.

Не міг навіть припустити, що зникнення Олеся стане для Соні таким драматичним, що вона справді так сильно могла кохати. Думав: просто захопилася його дівчинка, як це буває з усіма в її віці. Але очі не бачать — серце не болить. Не буде поруч об’єкта захоплення — і все мине, схлине, як весняна вода. А вона враз аж змінилася — подорослішала, постаршала, навіть плакала якось не по-дівчачому. Перших кілька днів не могла прийти до тями. Що з ним? Де він? А тоді: як він міг поїхати, навіть не попрощавшись? Як міг відмовитися від неї, зректися її кохання? Адже вони поклялися, що будуть поруч завжди, доки не розлучить смерть. То, може, й справді заподіяти собі смерть? От узяти й накласти на себе руки? І хай тоді він дізнається, хай повернеться і побачить, як вона його кохала і що він з нею зробив. Хай побачить…

Данило не міг дивитися на ті доньчині страждання. Іноді ловив на собі її уважний погляд. Від того погляду ставало не по собі. Здавалося, Соня про щось здогадується, ось-ось звинуватить його. Але вона лише затято мовчала й зітхала. Брати уроки музики в іншого викладача не захотіла, тож грала на фортепіано вдома. Іноді раптово обривала гру і знову заходилася плачем. Кажуть, що дівочі сльози — як роса ранкова: хутко висихають і сліду не залишають, принаймні на обличчі, бо в серці слід від першого кохання не зникає ніколи — хоч тихим спомином, а хоч рубцем болючим, а все одно обізветься. Софіїні сльози не висихали аж до осені. Данило вже ладен був зізнатися, розкаятися і привезти їй Олеся просто додому. Але де його тепер шукати? Він же не залишив адреси й не давав про себе знати. Тримає хлопець слово.

А восени до Софі посватався шляхтич Михайло Босович. Приїхав на старомодному чотиримісному тарантасі: сам сидів біля візника, свати — позаду. Впевнено зайшов у ворота, господаровито оглянув двір, зачудовано зробив коло навкруг райської яблуньки, зірвав кілька яскраво-червоних плодів, намірився скуштувати, але раптом передумав і рішуче покрокував до будинку. Невисокий, зате широкий у плечах, круглолиций, смаглявий, з рум’янцем на всю щоку — повна протилежність Олеся Красицького. Мав кілька сотень морґів землі у Багнику й цегельний завод у Романові. Цегельня — добра підстраховка на випадок неврожайного року чи якогось природного катаклізму, що міг знищити вирощене на землі.

Неродовим це сватання — як сніг на голову. Софія ж, мабуть, добре знала про нього, але цього разу вирішила не попереджати батьків. Бо перед самим приїздом гостей одяглася як для прийому, а коли вони стали на поріг, по-змовницьки усміхнулася до Босовича.

Розмова сватів з батьками не затягнулася. Та й що було обговорювати? Наречений запропонував руку й серце, наречена готова була їх прийняти.

Данилові нічого не залишалося, як готуватися до весілля. Не міг же він відправляти невідь-куди всіх доньчиних женихів. До того ж Михайло Босович — не Олесь Красицький. У цього — дім у селі, власна земелька, цегельний завод, купа свояків.

III

«Бiлий» танець розлуки

1

Роман Савицький отримав запрошення на весілля доньки Неродових за три тижні до події. Розрізав конверт, що лежав на свіжому числі «Кур’єра», понюхав його: жодного натяку на Ліндині парфуми. Отже, відправляла не вона. Міг прийняти запрошення, а міг і проігнорувати. Цей клаптик шовковистого білого картону із золотистими тисненими вензелями й шаблонним текстом — просто знак поваги до нього. Розумів: Неродови не забувають про те, що він для них зробив, тож не могли не внести його ім’я у список запрошених. Вони й справді будуть раді бачити свого рятівника на сімейному святі.

Але чи означає це, що він конче має їхати на те весілля? Звісно ж ні. Не в таких він близьких стосунках із родиною шляхтича-емігранта, який потроху обростає маєтностями, набуває ваги серед місцевих поміщиків, але не рветься до спілкування з ними, залишається таким самим відлюдьком, яким з’явився тут після закінчення війни. Ну поговорили вони з ним кілька разів про секрети садівництва, згадали про свої воєнні пригоди, поспілкувалися на кількох вечірках, які тут із пафосом називають балами, хоч до справжніх балів їм далеко.

Якось Данило Неродов зізнався, що має вдома відому картину Івана Айвазовського «Ніч на морі». Придбав її ще в Санкт-Петербурзі, на аукціоні. Міг згодом, коли стало дуже сутужно з грошима, продати, до того ж значно дорожче, ніж купив, але не продав. А не продав тому, що вона йому нагадує про юність.

«Це частинка моря, яке хлюпоче посеред волинського лісу, просто в нашій садибі», — сказав.

Роман Савицький про відомого романтика-мариніста й баталіста Айвазовського, чи то пак Ованеса Айвазяна, чув, та робіт його не бачив. Цікаво було б подивитися. То, може, усе-таки поїхати?

А як же мандрівка за кордон? Він же збирався за кілька днів, напередодні католицького Різдва, вирушити до Іспанії. З усіх країн Європи найбільше любив саме цю сонячну країну, в якій проводив майже всі останні зими. Найчастіше зупинявся у Барселоні. Каталонська столиця доводила його до екстазу своєю архітектурою, екзотичним парком біля собору Антоніо Гауді, гарячими жінками та смачною сангрією. Нещодавно в цьому регіоні сталася революція, проголошено автономію Каталонії. Цікаво, які зміни відбулися в місті після цих подій.

Перед очима постала Лінда. Йому подобалася ця жінка — вже немолода, але туга, налита зрілими соками, як пізня біла антонівка. Подобалося вести її у танці, бачити гонорово підняту чорняву голівку на високій лебединій шиї, відчувати шовковистість білосніжної шкіри на оголених плечах, ловити на собі зеленкувато-синій погляд, глибокий і загадковий, що інтригував і затягував, як морська безодня. Можливо, він закрутив би з нею роман, навіть відбив у чоловіка. Чому б і ні? Заради такої жінки можна було б. Але після того, що сталося… Урятувати зваблену білим офіцером Лінду, щоб потім самому її звабити… Це вже було б якось геть не шляхетно.

То що вибрати — собор Антоніо Гауді, на який він не міг надивитися вже стільки років, чи Лінду Неродову, таку ж таємничу, як цей шедевр великого архітектора? Утім, навіщо вибирати? Можна просто відкласти поїздку до Іспанії і вирушити в дорогу пізніше — у січні, після весілля. А на весіллі потанцювати досхочу з Ліндою. Цікаво, якою стала її донька? Він бачив Софію ще підлітком — вона обіцяла стати копією своєї мами. Хоча іноді копії перевершують оригінал.

«Бабій ти, Романе!» — сам собі дорікнув і відразу ж сам за себе й заступився: «Бабій? Брехня! Наклеп! Ніякий я не бабій. Просто мені подобається все загадкове. А що може бути загадковіше, ніж гарна жінка? От і маю собі хобі — знаходити й розгадувати ці загадки».

А не так уже й багато тих загадок у нього було.

***

Першу жінку-загадку Роман Савицький зустрів ще в дитинстві. І не він її знайшов, а вона його. Було йому тоді років чотири чи, може, й три. Маленький мазунчик, єдиний син у вже немолодих батьків, з якого всі порошинки здмухували.

Того дня тато ще на світанку вирушив до міста. Сказав, що пробуде там із тиждень, а може, й більше. Має чи то підмінити когось, чи підсобити комусь у їхній сімейній продуктовій крамниці — саме пішла рання городина, треба спіймати свою хвилю, не змарнувати продукцію, не згаяти час і не проґавити гроші. Він зайшов до Ромчикової кімнати, щоб поцілувати сонного сина, але той уже не спав — обхопив тата за шию.

— А що ти мені привезеш із міста?

— Півника на патичку.

— Пхе, льодяники… — скривився малий.

— А що ж ти хочеш?

— Пістоля! Такого, як у тебе на стіні. Тільки щоб він уже був мій, тільки мій, зовсім-зовсім мій.

— Гм… Оце вже забаганка справжнього чоловіка. Буде тобі пістоль, малий вояко! Може, й не такий, як у мене, трохи менший, але буде. Обіцяю. А ти пообіцяй, що тоді вже жодна ворона не сяде на нашу черешню — пахкатимеш по тих чорних напасницях, щоб ягоди не зґльоґували, бо вже спасу від них немає, так і кружляють у садку, так і норовлять шкоду зробити.

Тільки-но на дорозі за фурманкою спали клубки густої куряви, як на небо викотилося сонце. Ромчик трохи поспостерігав, як воно із червоного стає рожевим, із рожевого — золотим, і не зогледівся, як заснув. А коли прокинувся, те небесне золото вже розлилося по всьому селу й так припекло, що подвір’я стало гарячим, як розпечена сковорода, і все-все на ньому наче розплавилося.

Мама на цілий день сховалася у покоях — вона слабувала, тож спека їй вельми дошкуляла. Дядько Григір, їхній конюх і заодно візник, повів спітнілих жеребчиків до річки, щоб вони трохи освіжилися. Найняті селяни пішли гуртом на луг — згрібати сіно. Лише молодий агроном Тодось Зданевич, найнятий минулого року до маєтку, стовбичив на східцях веранди, як довгоногий боцюн [16] на стрісі. Він суворо повчав двох незнайомих жінок, які прийшли із сусіднього села, як треба збирати трускавки [17]. Старша, невисока, повнувата, кругла, мов капустина, Ромчика не зацікавила — вона так уважно заглядала до Тодосевого рота, ніби звідти слідом за словами ось-ось мала вилетіти зграя горобців. А от друга — ще зовсім молода, тоненька, чорнокоса, кароока, у цвітастій блузці — весь час зиркала на нього з-під перкалевої хустинки, пов’язаної на голові «молодичкою». Та яка ж вона молодичка? Дівчинисько, як каже їхня кухарка Ганна.

Трускавки були ще рідкістю. Їх розводили хіба в заможних садибах, і то лише для себе, як екзотичний смаколик на десерт. Савицькі першими почали вирощувати ці ягоди на продаж. А нинішнього літа вони вродили рясно, як ніколи. Тато казав, що до цього доклав своїх учених мізків агроном, який закінчив якийсь спеціальний коледж. Ромчик як не силкувався, але не міг уявити, як ото можна докласти мізки до трускавок. Це ж таки не курячий послід, яким підживлюють грядки. Але якщо так каже тато, то так воно і є.

— Ходити легесенько, візігорно [18], як молоденькі кізоньки, а не як старі шкапи. Ноги ставити між рядками, щоб жодного кущика не затоптати, щоб ані ягідка не пропала… — наказував агроном.

Ромчик просунув голову в двері, що вели з вітальні на веранду, і голосно засміявся. Уявляв, як ці дві тітки то скачуть між трускавками, наче двоє білих козенят у їхньому хліві, то незграбно тупають, наче старі робочі коняки.

— Доброго ранку, паничу! Ви вже прокинулися? — Тодось умить змінив грізний тон на улесливий. Але щойно повернувся до жінок, одразу продовжив, як і раніше. — І ще одне запишіть собі на лобі: дізнаюся, що котрась із вас переплутала кошика з ротом, — миттю виставлю за ворота. І не заплачу ні гроша. Усе ясно?

Цибатий Зданевич спустився зі східців, змахнув правою рукою, закликаючи найнятих поденниць іти за ним.

Старша жінка ствердно хитнула головою і покотилася слідом за Тодосем. Молодша ніби й не чула, що їм говорив агроном. Вона не зводила погляду з Ромчика. Тільки-но почула його сміх, так і прикипіла очима до малого. Коли Зданевич закінчив свої настанови й пішов з її товаришкою до саду, жінка-дівчинка вивіркою метнулася до веранди, перебігла її, зупинилася біля дверей і хутко дістала з кишені глиняну пташку, розписану квітами і з дірочкою на хвості. То був свищик. Вона притулила його до вуст, дмухнула. Пташка засвистіла — тихо, мелодійно, з дрібними переливами.

— Тримай, Ромцю, пташечку. Я її спеціально для тебе спіймала.

— Спіймала? Як? — здивувався він.

— А так… Вона прилетіла до моєї хати, сіла на віконечко та й каже: «Привіт, Маріє! Хочеш зі мною погратися?» «Я вже велика, щоб з тобою гратися, — кажу. — Краще подарую тебе одному дуже гарному хлопчикові». «О, я люблю гарних хлопчиків!» — сказала пташка.

— Хіба глиняна пташка літає і говорить? — здивувався Ромчик.

— Зате співає, маленький розумничку! — Марія усміхнулася, погладила його по голові й побігла наздоганяти агронома та свою приятельку. Роман помахав їй услід рукою. Свищик йому дуже сподобався. І жінка, яка подарувала його, — також. Він би краще погрався з нею, аніж із глиняною пташкою. Тільки ж їй треба було працювати.

Ромчик дивився з веранди, як найняті робітниці збирають трускавки. Вони пригиналися низько до землі, вибирали достиглі ягоди, обережно клали їх до кошиків, а потім приносили ті кошики в сад і так само обережно ставили на дерев’яний поміст. Тоді брали інші, порожні, й верталися на грядки. А наповнені Григір, який уже повернувся від річки, переносив на фурманку, щоб увечері відвезти до міста, у крамничку. Казали, що там за ними зразу ж вишиковується черга.

Наступного ранку старша жінка сказала, що не зможе більше збирати трускавки. Після вчорашнього цілоденного згинання їй, бідолашній, так скрутило поперек, що вона ледве підвелася з дерев’яного лежака й буквально виповзла із літнівки, де зазвичай ночували найняті сезонні працівники. Зі сльозами на очах, жалісливим ойканням і квартою зароблених ягід пошкандибала з двору. Марія залишилася. Сказала, щоб пан Зданевич не хвилювався і не шукав більше нікого — вона впорається за двох.

У Марії була довга, мов змія, чорна коса й дивний голос — як у садової горлички, коли та туркоче до голуба. А ще незвичайна усмішка — так до Ромчика не усміхався ніхто. Здавалося, Марія, не торкаючись вустами, на відстані цілує його тією усмішкою.

Марія справді справлялася за двох, але, попри таке завантаження роботою, весь час тримала в полі зору малого хлопчика, який грався на розстеленому ходнику [19] в садку, у затінку дерев. Щоразу, приносячи кошик із трускавками, вона встигала вихопити для нього найкращу, найбільшу ягоду. Можливо, відкладала її ще на плантації. І якою б не була стомленою, додавала до трускавки свою усмішку, від якої на її щоках з’являлися дві маленькі круглі ямочки. Ромчикові дуже кортіло торкнутися тих ямочок пальцем, але він не наважувався.

За три дні вони заприятелювали. А третього вечора, коли Ромчик уже лежав у ліжечку в своїй кімнаті, хтось обережно постукав у шибку. Він подумав, що то якась нічна пташка. Хутко скочив на ноги, відсунув фіранку — за вікном стояла Марія. У неї за плечима виднівся таємничий блідий місяць зі скошеним одним боком.

— Ромцю, ти чуєш, як зозуля кує? — запитала Марія через відчинену кватирку. — Сьогодні особлива ніч… Якщо зозульку гарно попросити, то вона може накувати багато-багато щастя.

Ромчик прислухався. Але зозулі не почув.

— А ти вийди, вийди, маленький. Тут чутніше.

Він знав: щоб відчинити вікно, треба підважити шпінгалети. Але до верхнього не міг дотягнутися, а нижній так міцно засів у заглибині підвіконня, що його навіть повернути не вдалося. Мабуть, Ромчик таки мало каші їв, от і бракувало сил. Але ж йому так хотілося почути зозулю і стати щасливим! Так хотілося! Прочинив двері й тихенько почалапав до виходу. Двері він відчиняти вмів. Дім, залитий місячним сяйвом, міцно спав. Ніхто малого не зупинив.

Марія чекала біля порога. Підхопила його на руки, притисла до себе, збігла з веранди у двір. Вона плакала й цілувала його, плакала й цілувала. І відходила все далі від будинку.

Він так і заснув у неї на руках. Прокинувся і не міг зрозуміти, де опинився. Марія сиділа просто на землі, він — у Марії на колінах. Щось колюче штрикало в щоку, над головою дзижчали комарі. Озирнувся — та вони ж у лісі! Навколо завмерли височенні дерева, як суворі чатові — навіть не хитнуться, не ворухнуться, попереду — кущ, за яким вони з Марією заховалися, над головою — густа ялинова лапа. А неподалік, на ґрунтовій дорозі (мабуть, це та, що пробігає повз їхній маєток аж до міста), тупотять копитами коні й когось розпачливо гукають вершники. «…а-а-а-не! …и-и-ичу!» — котиться лісом луна.

Та це ж їхній конюх і агроном. А гукають вони його. «Ром-а-а-а-не! Па-ни-и-и-чу!» Хотів відгукнутися, але Марія миттю затулила його рот долонею.

— Мовчи, Ромцю! Заради всього святого, не озивайся!..

— Чому? Це ж дядько Григір і Тодось. Вони мене гукають. Я хочу додому! Відпусти мене!

Марія ще сильніше пригорнула його до себе.

— Тихо, тихо, синочку!

— Я не твій синочок!

— Мій, мій… Ти мій синочок…

Небо розітнула блискавиця. Почалася гроза. Марія пересіла ближче до ялинового стовбура, під густу колючу крону, що не пропускала дощу, накрилася якоюсь одежиною, нахилилася над ним, затуляючи своїм тілом від зливи.

— Не бійся, маленький! Ця гроза ненадовго. Такий дощ хутко проходить. Зараз минеться… Зараз… Ти спи… Спи…

Він іще трохи порюмсав і заплющив очі. Монотонне шурхотіння дощових крапель між листям заспокоювало, заколисувало.

Люлі, люлі, люлі…

Налетіли гулі,

Сіли на воротях

В червоних чоботях…

А-а-а! А-а-а!..

А-а-а! А-а-а!..

Гулі в червоних чоботях витерли йому сльози крильцями й весело затуркотіли. А потім прийшли котики — біленький і сіренький. А за ними паничі принесли калачі.

Тим часом вершники поскакали назад до маєтку, за ними покотилася і луна. Марія ще якийсь час посиділа під деревом і вийшла на дорогу. Мабуть, їй важко було його нести. Авжеж, важко. Час від часу вона зупинялася, щоб передихнути, але з рук його не спускала. На світанку прийшли до села. Дощ давно стих. Густий туман огортав хати, садки, застилав дорогу так, що навіть Маріїних ніг не видно було, здавалося, що вона просто пливе крізь туман, тримаючи на руках Романа. Та припливли вони туди, куди треба було — до Маріїної хати.

Після тривожної ночі й довгого переходу він проспав аж до обіду. Коли прокинувся, Марія сиділа поруч, на ослінчику. Сиділа й не зводила з нього своїх щасливих карих очей.

— Як же ти солодко спиш, синочку, — усміхнулася. — Який ти, Ромцю, солоденький!

Він знову здивувався: чого це Марія називає його синочком? Хотів заперечити. Але не встиг. Увагу відволікла руда кицька з білими лапками — ніби в білі шкарпеточки вдягнена. Вона скочила на ліжко, замуркотіла під вухом, лизнула язиком у вухо. Ромчик затулився руками, вивернувся, перекотився на другий бік. Кицька перескочила до стіни. Вона була ще молодою, майже котеням, і хотіла гратися.

Зайшла якась жінка, принесла молоко в літровому слоїку та мисочку з пухкими оладками.

— Пий, дитино. Молочко свіженьке, щойно від корови. І ти, Марусю, поїж. Лиця на тобі, бідолашній, немає.

Він не хотів молока. Марія внесла в’язанку дров, розпалила піч, зварила пшоняну кашу. А потім вони пішли гуляти. Від дощу вже й сліду не залишилося. Земля ввібрала у себе воду, просохла й дихала жаром. Озеро гойдало на сріблястому плесі кущики жовтих водяних лілій. Над головою літали метелики і пташки. Було так гарно і спокійно, що Ромчик забув і про маму, і про тата, і про свій дім.

А ввечері біля хати зупинилася фурманка. Мабуть, коней поганяли, як на перегонах, бо вони аж хропіли й фиркали густою піною. З фурманки зіскочив тато. Щосили рвонув на себе двері, сердито обвів поглядом кімнату. Обличчя бурячкове й перекошене від люті, очі — як дві тоненькі скалочки, руки тремтять.

— Романе, марш до фурманки! Хутко!

Але Марія так міцно притисла його до себе, що не вирватися.

Батіг голосно свиснув у повітрі й упав на Маріїне обличчя. На Ромчика закапотіла кров. Він злякався і голосно заплакав. Тато відірвав його від Марії, штовхнув до дверей і продовжив шмагати її — по плечах, по руках, по голові — поки та не впала. Переступив через розпростерте на долівці тіло, підхопив сина на руки й пішов з хати.

— Це божевільна, — сказав, коли вони сіли на фурманку. — Божевільна викрадачка дітей.

І вже потім, не так для Ромчика, як для себе:

— Воно й до поліції можна було б звернутися, хай би запроторили в жовтий дім, щоб просиділа там аж до смерті. Тільки ж дурних балачок потім не оберешся…

Ромчик не знав, що то за жовтий дім, у якому треба було б поселити Марію. У їхньому селі такого точно не було. Цікаво, він більший і новіший, ніж їхня хата? Але запитувати тата не посмів.

Марію він більше ніколи не бачив.

16

Боцюн (діал.) — лелека.

17

Трускавки (пол.) — полуниці.

19

Ходник (діал.) — тканий килимок.

18

Візігорно (діал.) — витончено, делікатно.

2

Олянку Роман зустрів у шпиталі.

Війна для нього тривала трохи більше двох років і, напевно, мала б раптово обірватися й закінчитися разом із життям. Бо для мертвих війни немає. Неподалік від Луцька його наздогнала австрійська куля — роздробила ліве передпліччя, прошила легеню і застрягла в лопатці. Він хрипів, задихався і кашляв кров’ю. Яскрава, як маків цвіт, кров лякала більше, ніж нестерпний біль.

«Ну от і відвоювався, от і нажився, — подумав. — А просив же тато… Благав… Казав, що краще заплатити, ніж підставляти себе під дурну кулю. Готовий був усю господарку спродати. Як у воду дивився».

Двоє санітарів підхопили пораненого лейтенанта на ноші, перенесли до санітарної фурманки й супроводжували аж до медичного пункту в Луцьку. А вже звідти його відправили до військового шпиталю в Рівному. Непритомного, поклали на операційний стіл, хоч шансів на порятунок було зовсім мало.

Коли після операції Роман розплющив очі, то побачив дівчину, яка сиділа поряд, на дерев’яному стільцеві з поламаною спинкою. Невеличка, зграбна, зі ще по-дитячому припухлими вустами і світлим кучериком, що неслухняно вибився з-під білої косинки. Дівчина, мабуть, щойно задрімала, бо тільки-но він ворухнувся й тихо застогнав, миттю підхопилася з місця і вибігла з палати.

«Чого це вона втекла? — подумав Роман, приходячи до тями після наркозу. — Невже я такий страшко?»

Провів здоровою рукою по обличчю. Ніби все на місці — ніс, очі, рот, навіть вуха стирчать собі там, де їм і належить.

— Він прокинувся! Прокинувся! — пролунало радісно за дверима, і слідом за дівчиною до палати зайшов лікар, схожий на важкоатлета — плечистий, м’язистий, з обвітреним рум’яним обличчям і великими білими руками.

— От і добре, — сказав без емоцій, втомлено і спокійно, ніби він і на секунду не сумнівався в тому, що Роман Савицький, випускник математично-економічного факультету Варшавського університету, який іще й дня не зміг попрацювати, зате вже встиг навоюватися, оговтається після цієї складної операції.

— Якщо прокинувся, значить, житиме. Хочете жити, пане лейтенанте?

Роман кивнув.

— Тоді передаю вас у руки ось цієї панянки. Вона стане на якийсь час вашим янголом-охоронцем. Прошу слухатись і коритися. Ну і я, само собою, навідуватимусь. Проте нечасто — у мене таких, як ви, багато. А от Олянка приставлена тільки до вас. Дуже просилася, щоб її взяли до шпиталю. Так уже просилася! От і взяли…

— Еге ж, — поспішно підтвердила Олянка. — Ви у мене єдиний, тобто лише один пацієнт. Поки що… А коли почнете одужувати, то мені й інших доручать. Так сказав головний лікар.

«Знайшли кому доручати поранених. Та їй би ще ляльками бавитись або із п’яльцями сидіти, квіточки вишивати, — з прикрістю подумав Роман. — Теж мені янгол-охоронець… Доручили малій причепі безнадійного, аби тільки від них відчепилася».

— Ви не сумнівайтеся — я вас обов’язково поставлю на ноги. Обов’язково! — вона ніби прочитала його думки й намагалася переконати, що він помиляється. — Ну, не лише я… Але… Ні-ні, не відвертайтеся. І не зітхайте так. Думаєте, біля вас невмійка якась? А ви не думайте. Я закінчила медичні курси. От! І доглядати за хворими мені вже доводилося. Ще раніше, до курсів. Я все зроблю, все, що треба. О, ви в мене будете жити! Ви ще так будете жити! Аж до ста років!

— І як тебе мама відпустила в таке місце, вмійко? — тамуючи біль, усміхнувся Роман.

— Мама? А в мене немає мами. Вже немає… А тато також десь воює. Може, ви з ним зустрічалися? Його звати Арсеном. Арсен Кирилюк. Ні? Не зустрічалися? Шкода. Весь світ як здурів з цією війною. Але скоро вона закінчиться, і тоді… Тоді всі будуть щасливими.

Олянка ніби із самою долею на спір заклалася, що поставить Романа на ноги. Наперекір усьому, навіть провидінню. Вона майже не відходила від нього, у перші ночі залишалася й спати у його палаті. Умивала свого підопічного, голила, годувала, робила перев’язки, приносила ліки, писала за нього листи, підбадьорювала, розвеселяла й навіть смішила. Він швидко звик до неї, розпізнавав її за запахом волосся — Олянка зізналася, що споліскує його сумішшю календули та любистку, за голосом — у завжди переповненому й гамірному шпиталі він виділявся, як спів весняної синички серед лютневої хурделиці, за ходою — легкі, але стрімкі кроки в коридорі зарання сповіщали про її появу і змушували його серце прискорено битися. Усе частіше й частіше.

Забрунькувала весна. Зарухалися, запульсували застояні за зиму соки дерев. Забриніло щось і в Романових грудях, на місці недавньої рани — бентежне, тремтливе. Й Олянка змінилася — то щебетала, усміхалася, то раптом замовкала, спалахувала, сором’язливо опускала очі й вибігала з палати. Начебто не розуміла його промовистих поглядів. І він удавав, що не помічає закоханого блиску в її очах. Але хіба можна приховати те, що рветься назовні?

Коли сонечко добряче пригріло, Олянка вивезла його на подвір’я шпиталю. Покотила візок алеєю аж до кінця лікарняного скверика, заховала Романа від людських очей, а тоді хутко нагнулася і поцілувала — крадькома, похапцем, невміло. Чмокнула у щоку й спаленіла, засоромилася, відвернулася. Він притягнув її до себе, припав до вуст.

Щодня вони з нетерпінням очікували на ці прогулянки з таємними поцілунками, що ставали дедалі пристраснішими, ніби розпускалися разом із бруньками на деревах. За тиждень поцілунків Роман став на ноги, а за два вже притулив Олянчин ліктик до себе й сам повів її сквериком. Якось вони, не змовляючись, вийшли через хвіртку в задній стіні шпитального двору й пішли в бік міста. Олянка сказала, що давно хотіла запросити Романа додому. Він зізнався, що так само давно чекав на її запрошення.

Олянка жила неподалік від шпиталю в маленькій охайній кімнатці, яку ділила ще з однією медичною сестричкою. В її рідний дім влучив снаряд. Тепер на його місці стояла яма, наповнена водою, що затягнулася зеленим жабуринням. Цю кімнатку керівництво шпиталю надало їй у тимчасове користування. Зараз у ній нікого не було, бо сусідка пішла на денне чергування. Олянка пригостила його чаєм, завареним на свіжозламаних вишневих гілочках, і раптом похопилася, заметушилася:

— Мабуть, нас уже розшукують.

— Хто?

— Лікар або начмед.

— Хай шукають, — відмахнувся Роман.

— Ти мені тут не хайкай і руками не розмахуй. От оголосять тебе у розшук, скажуть, що дезертирував… А мене проженуть зі шпиталю за порушення дисципліни. І де я тоді житиму, що їстиму? Ходімо, та ходімо ж. Хутенько!

Роман зрозумів: Олянка злякалася. Але не того, про що говорила, а того, про що вони обоє мовчали. Міг би наполягти, і вона не відмовилася б — він же бачить, як вона його кохає. Але не хотів поспішати, не хотів розпочинати з її страху. Все має бути по-іншому. Й неодмінно буде по-іншому. Тільки-но він повністю видужає, з’їздить додому, поставить до відома батьків і зразу ж повернеться за нею — у святковому одязі (може, вдома зберегли його костюм, пошитий у Варшаві спеціально до випускного балу), на кареті, запряженій двома вороними, зі дзвіночками на дверцятах і квітами всередині. Дзвіночки дзеленькатимуть на кожному повороті дороги, Олянка весело сміятиметься їм в унісон.

3

Лейтенанта Савицького після лікування комісували, та додому він повернувся не одразу — залишився в Рівному ще на місяць. Ніяк не міг розлучитися з Олянкою. Не міг надивитися на неї, намилуватися, натішитися своїм коханням, що несподівано вибухнуло цвітом, як травнева яблунька.

Повернувся, коли вже відцвіли сади й літо заявило про свої права. Маєток годі було впізнати. Під час військових дій у ньому жили солдати — то російські, то австрійські, то німецькі, то знову російські. Він нагадував стійбище велетенського звіра, розтерзаного хижаками. Над облущеними стінами будинку, мов ребра скелета, біліли оголені соснові крокви, на долівці в кімнатах віддавала застоялим запахом сечі й поту залишена солома, перетерта на порохно.

— То нічого, були б кістки, а м’ясо наросте, — заспокоював чи то сина, чи сам себе Казимир Савицький. — Он в інших самі тільки попелища залишилися. А в нас ще Богу дякувати. Дім відремонтуємо, дах перекриємо, двір доведемо до ладу. Добре, що «постояльці» дотла не спалили, що снаряд не влучив, що ми всі живі. А живим про живе й гадати.

Гадка ж у Савицького-старшого була така: Романові час одружитися, завести сім’ю, продовжити рід. Бо навіщо тоді все нажите, усі їхні статки та маєтність, якщо спадкоємців нема?

Роман не заперечував, згідливо кивнув й усміхнувся — він якраз сам збирався завести про це мову, хотів розповісти про Олянку, про те, що волів би дістати благословення і поїхати по неї. Але те, що почув далі, не спонукало ні до радості, ні до бажання говорити. Виявляється, що кращої кандидатури на роль дружини, як Аделя Залевська, йому годі й шукати. З князем Залевським Казимир Савицький давно знайомий, доводилося по справах перетинатися, вони навіть трохи приятелювали. Залевські також чимало втратили під час війни, змушені були виїжджати, потім повернулися, але, мабуть, ненадовго. Маєток їхній зруйновано, та й у виробництві багато чого треба починати з нуля. Адже в них, крім землі тут, на волинських теренах, є ще й кілька заводів за Бугом — і крохмальний, і зернопереробний. А ще будинок за кордоном — чи то в Іспанії, чи в Італії. Старші, казав Залевський, там і житимуть. А от Аделя хоче залишитися тут.

— Але ж Аделя заміжня, — здивувався Роман. — У неї перед війною весілля було.

— Отож-бо, що перед війною… А війна багато що змінила. Тепер Аделя вдова. Багата вдова. Бо ж і від батьків чимало має, і від чоловіка дещо зосталося. А це означає що? Що місце поруч із нею на шлюбному ложі недовго буде вакантним. Якщо поєднати спадки — твій і її… Варіант — ліпшого не придумати. А я тобі хочу лише найліпшого.

Роман завжди побоювався батька. Той любив свого одинака, нічого не шкодував для нього. Та варто було тільки щось заперечити… О, ці нахмурені важкі брови, ці очі — дві колючі сиві крижинки, які неможливо розтопити ні словами, ні сльозами, ці сизуваті губи, стиснуті, зціплені, вирівняні під час гніву в уперту горизонтальну пряму, що нагадувала твердий заперечний мінус… От і зараз: говорить, а сам суворо вивчає синове обличчя — чи не з’явиться на ньому хоча б тінь незгоди.

І все ж Роман спробував.

— Тату, я кохаю іншу, — сказав, як у крижану ополонку скочив.

— То й що? Кохай. Хто тобі заважає? — жоден мімічний м’яз на обличчі старого не ворухнувся.

— Але ж… Аделя…

— Холера ясна! А хіба я кажу, щоб ти її кохав? Хіба я таке кажу? З нею ти маєш одружитися. О-дру-жи-ти-ся! Женишся, пустиш міцне коріння, станеш князем. Чому б і ні? Вона княжна, ти здобудеш титул князя. Князь Роман Савицький! Чуєш, як звучить? Чуєш? Та заради цього дехто готовий землю гризти, по трупах іти. А тобі все саме до рук пливе — як манна небесна падає, тільки долоні підставляй. Май гонор, Романе. Лови удачу за гриву, як породисту кобилку. Та тобі й ловити не треба — просто бери й сідлай, бо ж вона не норовлива і втікати від тебе не збирається. А щодо іншого… При великих статках чоловік багато чого може собі дозволити. На те ж він і чоловік. Ну хто з нас не грішив?..

— Тату, я не хочу грішити. Любити хочу, гарну сім’ю мати. Та й не бідні ми, щоб заради чужого багатства… До того ж ходять чутки, що сейм видає новий аграрний закон — скоро будуть роздані державні землі колишньої Російської імперії, царської династії, Селянського банку, а також тих, хто під час війни емігрував звідси та так і не повернувся. Мені, як учаснику війни, також кілька гектарів дістанеться.

— Затям собі: землі забагато не буває. Як і грошей, — кинув батько так, наче шматок металу відчеканив, і той голосно гупнувся просто перед Романом.

На початку серпня Аделя Залевська та Роман Савицький повінчалися. Весільні столи поставили літерою П у саду. Танці влаштували на впорядкованому, приведеному до ладу подвір’ї. Коли весільна веремія розгулялася, біля воріт з’явилася ще одна гостя. Непрошена-незвана, здорожена і здивована.

Роман від несподіванки мало не випустив келиха з руки. «Звідки вона дізналася, де я живу? Як сюди потрапила? Хто сказав про весілля?» — подумав злякано. А тоді згадав: Олянка ж надсилала зі шпиталю його листи до батьків, отож адресу добре знала. Про весілля ж могла й не здогадуватися — звичайний збіг.

Як негарно вийшло, як прикро… Він же збирався поїхати до Олянки. Щодня про це думав, та все якось не виходило. Батько постійно знаходив роботу, підкидав її, як оберемки сухого хмизу в розбурханий вогонь. Полум’я хутко зжирало ту поживу, і її треба було підносити знову й знову. Романові здавалося, що старий спеціально це робить — щоб він ні хвилини вільної не мав, ні про що більше не думав, не відлучався від дому. Казав, треба хутчіше відновити садибу, полагодити будинок, збудувати клуню, купити ще хоча б двоє коней, розвести птицю, бо ж за ці роки жодної курки не залишилося — усіх солдати переловили.

Роман мав намір одразу після весілля послати все до дідька, зробити паузу в цих щоденних марнотах, яким немає кінця-краю, і поїхати до Олянки.

«Від законної збирався чкурнути? Ще й не оженився, а вже думав про втечу?» — гидко хіхікнув маленький бісик, визираючи з-за карафки з червоним імпортним лікером.

«Чому це я мав думати про втечу? — заперечив йому Роман. — Просто хотів побачити Олянку».

«Ах, просто побачити. І що б ти сказав їй під час зустрічі? Що обманув, зрадив, проміняв її на пеньонзи й титул?»

«Щось би сказав. Щось би… Вона б зрозуміла. Вона така… А потім…»

«Що потім?» — не вгавав за кришталевою чотиригранною карафкою хвостатий.

«Я б забрав її з Рівного, поселив десь неподалік, може, і в Романові. Тоді б ми часто бачилися і все було б, як там… як тоді…»

«Ха-ха-ха, — аж зайшовся від реготу Романів візаві, що раптом збільшився, набрав подоби Савицького-старшого й зіскочив зі столу на землю. — Нічого вже не буде, як було. Нічого…»

«Ну чому вона не дочекалася мене? Навіщо приїхала сама, та ще й такого дня? Хто її запрошував?» — Роман ладен був закричати.

«Звісно, не ти. Тому за тебе це довелося зробити мені».

— Іди геть! Згинь! — Роман таки не стримався і запустив у дідька келихом.

Келих ударився об карафку й розсипався на друзки.

— Що з тобою, коханий? Кого ти проганяєш? Що ти робиш? Сядь, заспокойся. Що гості подумають? — Аделя смикнула його за рукав, усадила на місце й голосно засміялася: — Перший келих на щастя розбитий. Тепер моя черга.

Весільні гості, мабуть, подумали, що це якась новомодна забава, особливий ритуал — розбивання молодятами дорогих келихів об карафку з вином. Вони заплескали в долоні й закричали «Гірко!»

Аделя рвучко обійняла Романа за шию, пригорнулася до грудей, припала вустами до його вуст.

— Цілуй, дурнику! Люди дивляться.

Романові справді було гірко. Так гірко, наче полину наковтався. Віддихався, витер уста. А коли нарешті вийшов з-за столу, то Олянки на подвір’ї вже не було. Скочив на фурманку, щосили цвьохнув батогом, помчав запилюженою дорогою. Минув ліс, виїхав до поля. Там путівець проглядався аж до сусіднього села. Олянка не могла ще туди дійти. Але й на дорозі — ні лялечки. Подумав: «А може, її й не було на його весіллі? Може, привиділося йому, примарилося?»

Повернувся додому. Мама ладанку його подає.

— Ти ж, Романе, казав, що загубив ладанку на війні, коли тебе пораненого до шпиталю везли. А вона он там, на цвяшку біля воріт висіла. Як вона на нашому подвір’ї опинилася, якщо була загублена — вже давно й далеко звідсіля?

— Не знаю, мамо, не знаю…

— Не інакше, як твій янгол-охоронець на війні підібрав і додому доставив. Бо це ж твій оберіг. Носи його і не скидай.

Отже, була Олянка тут. Була! Бо це їй він залишив свій оберіг, коли прощалися. Хотів, щоб хоч щось його було в неї.

4

Подружжя Савицьких оселилося в містечку Романів. Роман якийсь час працював у Аграрному банку, що після війни перейшов у новий офіс, але невдовзі облишив його. Не зацікавила його банківська служба, та й сенсу в ній не бачив. Треба було займатися власною справою, контролювати роботу на землях, що за кілька останніх років заросли бур’янами, налагоджувати виробництво, давати раду Аделиному й своєму спадку, тобто, як сказав Савицький-старший, розбудовувати своє князівство. Вечорами разом із дружиною робив візити до знайомих шляхтичів, навідувався на світські раути. Проте — і зі значно більшим задоволенням — ходив до шляхетського клубу «Антей», що збирав суто чоловіче товариство. Члени «Антею» обговорювали останні події, грали в шахи та більярд, влаштовували кінні перегони, гуртом у супроводі зграї гончих вирушали на полювання у навколишні ліси.

Саме там, у чоловічому клубі, до його рук потрапила книжка, про яку останнім часом чув не раз — від кого зі злістю, від кого зі зловтіхою. Молодий, але вже амбітний (судячи з передмови) автор видав збірку історій, написаних на основі реальних подій, про не вельми благочестиві моменти життя місцевої знаті. Як було зазначено в пролозі до «Народних оповідань», їх йому розказали люди з навколишніх сіл. На одній із чоловічих вечірок хтось буквально всунув до рук Романа це видання, яке «літописець краю» нібито просив передати спеціально для нього.

Савицький здивувався: чого б це? Адже він не був ні активним читачем, ні палким поціновувачем літератури, ні критиком, ні знайомим того писаки, який заховався за псевдонімом Петро Правдич. Перегорнув кілька аркушів, повернувся до першої сторінки й узявся читати. Усю книжку так і не подужав — не привабила вона його, не захопила ні сюжетами, ні авторським стилем. Зате кілька разів перечитав одну з історій, що буквально приголомшила, сколихнула напівзабутий дитячий спогад, воскресила образ Марії, схований за густим туманом літ, і змусила схопитися за серце.

В оповіданні «Блаженна Марія» йшлося про дівчину-сироту, яка служила в поміщицькому маєтку С. Той С. не був спадковим шляхтичем. Мав круту вдачу і слизький розум, завдяки яким і розбагатів. Одружився із заможною, набагато старшою і слабуватою жінкою. А ще пригріб до своїх гектарів земельку жінчиного перестарілого самотнього родича — узяв його до себе, щоб доглянути до смерті. Родич невдовзі й помер, а земля зосталася.

За віком С. годився Марії в батьки, та далеко не батьківські думки гніздилися у його лихій голові. Якоїсь ночі зайшов він до кімнати юної служниці, узяв дівчину силою, а потім, по суті, зробив її своєю наложницею. Марія жила в маєтку, поки не народила. Після пологів її просто викинули за ворота, а новонароджене немовлятко залишили в покоях. Подружжя С. не мало власних дітей, тож хлопчик став їхнім єдиним сином. Уже добряче підтоптаний батько любив малого несамовито. Зате його жінка ще більше занедужала й цим пояснювала свою байдужість до хлопчика. Вона ніби й не помічала, що в домі є дитина.

Здавалося б, Марія мала мовчати. Люди в її селі нічого не знають — от і добре. Навіщо дівчині людський поговір і погана слава? Та й що б вона з тим дитям робила? А в багатій родині хлопчик як вареничок у маслі купався, і майбутнє його було забезпечене. На мовчання покритки, мабуть, і розраховував старий розпусник. Та що вдієш, коли дурне материнське серце розривалося від болю і не хотіло змиритися з такою наругою. Марію часто бачили неподалік від маєтку. Вона хотіла хоч краєчком ока, хоча б здалеку вгледіти свою дитину.

Одного разу, коли С. поїхав з дому, вона найнялася на якусь роботу в маєтку — чи то бульбу сапати, чи трускавки збирати. Працювала за двох. Та не заробіток її цікавив — хотіла побачити синочка. Невідомо, чи від початку мала Марія намір викрасти хлопчика, чи таке рішення прийшло спонтанно, коли вона побачила його зблизька, коли змогла навіть на руки взяти, по голівці погладити. Утекла вона з ним із поміщицької садиби. Цілу ніч ховалася в лісі, щоб не знайшли переслідувачі, а вранці добралася до свого села. Та лише один день потішилася вона своєю дитиною.

С. добре знав, де шукати «викрадачку». Оскаженілий, він увірвався до хати й накинувся на нещасну молоду матір. Її побив до непритомності, а хлопчика забрав і повіз додому. Марія довго хворіла, а коли стала на ноги, люди помітили: заговорюється молода жінка, усе щось про свого Ромця розказує, який він у неї гарний, який розумничок, як любить її, свою мамусю. Тому й прозвали Марію блаженною. Якогось ранку вона вийшла з дому й більше не повернулася до свого села. Казали: знову пішла до маєтку, але що там з нею сталося — ніхто так і не дізнався. Та й не було кому про те дізнаватися. Родичів Марія не мала, а в чужих людей своїх клопотів по вуха.

Роман після кількаразового прочитання цієї оповідки та важкої безсонної ночі поїхав до батька. У грудях його клекотіло, і той болісний клекіт мав вилитися на старого. Тепер він його не боявся. Страх минувся, відійшов, поступився місцем несамовитій люті. Але хитра фортуна випередила Романа й учинила по-своєму. Саме тієї ночі, коли він перечитував історію блаженної Марії і згадував пережите в дитинстві власне викрадення, у Казимира Савицького стався крововилив. А за тиждень він помер, так нічого й не сказавши.

Катерина Савицька, у чорній мереживній шалі та чорній жалобній сукні, лише плечима стенула, коли Роман спробував її розпитати. Вона нічого такого не пам’ятає. Хіба Романа хтось колись викрадав? Хіба таке було? А Марія… Так, була в них служниця Марія — прибирала в покоях. Вона тутешня, досі живе в селі, стара вже зовсім. І чого б це їй було викрадати дитину? У неї своїх четверо. У книжках завжди щось вигадують. Чому та книжна вигадка так збігається з реальним спогадом Романа? Звідки їй знати? Може, Роман той спогад також вигадав? Іноді діти всякого навигадують, а потім ціле життя вірять, що так і було. Зрештою вона зачинилася у своїй кімнаті, як робила це майже все життя, ховаючись то від сонця, то від вітру, то від чоловіка, то від клопотів та проблем, і заявила: вона стара жінка, у неї помер хазяїн (так і сказала: «хазяїн», а не «чоловік»), тож хай їй дадуть спокій.

Після батькової смерті Роман таки зібрався до Олянки. Вирішив: побачить, поговорить, упаде перед нею на коліна, попросить прощення і забере її до себе. Якщо тільки вона погодиться… Але чого б вона мала не погодитися? А з Аделею розлучиться. Розлучиться і почне нове життя. Усе одно з нею ні кохання, ні нащадків, про яких так мріяв старий Савицький. Аделя якось сказала, що їй уже пізно народжувати. Та Роман здогадувався, що причина інша: вона не могла стати матір’ю, тому не стала нею і в першому шлюбі.

Знайти Олянку було нескладно — вона працювала медичною сестрою в міській лікарні. Не зраділа й навіть не дуже здивувалася, коли побачила Романа.

— Що було, те давно за водою спливло. Не судилося, значить, нам бути разом, — сказала спокійно. — Тепер у мене чоловік і син. І в тебе, мабуть, хтось народився. Дівчинка чи хлопчик?

— Ніхто.

— Довго ж ви збираєтеся. А моєму скоро півтора року виповниться.

— Це… мій син?

— Мій, — відповіла спокійно.

— І мій?

— Ні!

— Я хочу його побачити.

— Ні!

— Чому?

— Я свою дитину на оглядини не виставляю.

Відвернулася і пішла.

Наздогнав, різко повернув до себе. Вона мусить! Мусить показати йому його хлопчика!

— Він не твій, — затято прошепотіла Олянка. — Відчепися! У хлопчика є тато, якого він любить.

Роман знетямився. Перед очима попливли жовті кола, а в грудях запекло так, ніби їх знову наздогнала куля. Йому так хотілося побачити малого, що ладен був цієї миті навіть ударити Олянку. Вже й підняв руку, замахнувся.

І раптом ніби хтось відро крижаної води на нього вилив. Отямився, протверезів, злякався, аж не по собі стало. Це що ж, доля веде його по батьковому колу? Це ж той колись так само Марію… Але він не хоче бути таким, як Казимир Савицький. Не хоче! Він приїде іншим разом… Трохи пізніше… Тоді вони поговорять інакше. І хлопчика Олянка йому покаже. Обов’язково покаже. У них попереду ще багато часу, і зустрічей також буде багато.

Часу й справді вистачало. Але зустрічі більше не було. Олянка виїхала з Рівного, і слід її загубився, розчинився, як спалах летючої зірки на вечірньому небі.

5

Зустріч із третьою жінкою-загадкою чекала на шляхтича Савицького в маєтку Неродових. І ця загадка, яку він так і не зумів до кінця розгадати, стала його фатумом.

Якби він не поїхав на те весілля…

Якби не заглянув у її очі, що нагадували морську безодню, і не пірнув у них, як у вир з головою…

Якби вона не запросила його до танцю…

Якби…

Але ж недарма кажуть, що долю і не обійдеш, і конем не об’їдеш.

Приїхав Савицький до Неродових, щоправда, не на коні, а на чорній автівці «Ford» останньої моделі. Бум на авто, що розпочався після закінчення Світової війни, не обминув і волинські терени. Особливо їх додалося за останнє десятиріччя, коли про криваве лихоліття вже трохи призабулося, а випотрошені війною гаманці знову наповнилися злотими. Але таких моделей авто — на пальцях однієї руки можна полічити. Роман замовив свою покупку ще півроку тому і спеціально їздив по неї до Кракова.

Розкішний чорний блискучий «Ford» серед білих снігових заметів здавався справжньою дивовижею, що несподівано впала з небес на цю вузьку покручену сільську вулицю, поміж хатин із солом’яними стріхами та маленькими вікнами на шість квадратних чарунок. У кожному вікні виднілися приплюснуті носи та зацікавлені очі, які супроводжували заокеанську машину аж до маєтку.

На подвір’ї Неродових уже стояли кілька кінних екіпажів із випряженими гнідками та вороними, що наминали сіно й овес, та один синій «Volkswagen», припорошений снігом. На ньому, як з’ясувалося, прибула з Луцька Маргарита. Марго вже давненько закінчила водійські курси, сама кермувала, а в разі потреби могла навіть полагодити свого пузатенького німецького «жука» — її випещені богемні долоні любили покопирсатися в його залізному нутрі.

Весілля годилося почати з вінчання. Така традиція. Але її довелося порушити. Увечері, напередодні таїнства шлюбу, отця Андрія звалила з ніг інфлюенца. Гарячку не вдавалося збити ні молитвами сердешної паніматки, ні травами та настоянками, ні ліками. Неродови спочатку запанікували, а потім заспокоїлися і вирішили не шукати іншого священика та іншої церкви — краще тиждень зачекати на вінчання. Але ж весілля вже не відкладеш — усе приготовлено, наварено, напечено, навуджено, з музикантами домовилися, гостей запросили.

Такий поворот мав і свій плюс, про який Неродови не говорили вголос. Вінчатися молоді мали у православній церкві Різдва Пресвятої Богородиці, а серед весільних гостей — люди різних конфесій: Роман Савицький — католик, Лісмани — іудеї, Завадські — адвентисти. Прибув навіть караїм Леон Ешвович із дружиною, той самий архітектор, який проектував будиночок-фортецю для Соні. Він найперше попрямував до свого творіння, з гордістю показуючи своїй чорнявій половині архітектурні цікавинки, які придумав рівно десять років тому. Неродови побоювалися, що не всі іновірці погодяться їхати до їхнього храму. Тож тепер із легким серцем пішли на те, щоб провести обряд вінчання наступної неділі, у тіснішому колі. Священик, який став уже їхнім родинним духівником, повинен до того часу одужати.

Уже пізніше вони переконаються, що нічого випадкового не буває, і визнають, що це сама пані Доля підкинула ту інфлюенцу отцеві Андрію, а заодно внесла свою поправку в їхній весільний сценарій. Бо якби не це втручання…

Гостей зібралося небагато — саме стільки, щоб вмістила святкова зала. Чорні костюми чоловіків ніби уніфікували своїх господарів і зрівняли їхні статуси. Лише Савицький виділявся на тлі темної класики своєю світлою трійкою у стилі «втомленої» елегантності, що в тридцяті роки від принца Уельського Едуарда VIII хутко розійшлася по всій Європі й добралася нарешті й сюди. Та він і сам нагадував імпозантного й галантного принца, уже позначеного шляхетною сивиною і трохи втомленого бурхливим життям. Не дивно, що лукаві бісики з жіночих очей зусібіч рвалися до нього — і ні-ні, та й всідалися то на обличчі, то на стрункій, як у парубка, поставі, то на імпозантному костюмі. Та намарне пані сподівалися на взаємну увагу.

Зате власниці тих бісиків різнилися всім — і сукнями, і капелюшками, і взуттям. Тут, в одній залі, поєдналися не просто різні модні віяння — самі пані та панянки наче прибули з різних епох. Молодий лише недавно вибився в люди, від небідного землевласника піднявся до статусу заводчика і приєднався до дрібної шляхти. Тож у жіноцтва роду Босовичів було ще те уявлення про панське вбрання. Здавалося, воно повитягало його із пересипаних нафталіном сільських куферів і тепер гонорово демонструвало старомодні бальні сукні — ще з кринолінами та турнюрами, з довгими шлейфами, тісними корсетами, брошками й широкими поясами, туго стягненими на далеко не осиних станах.

Пані, запрошені з боку молодої, мали кардинально протилежний вигляд. Хтось дефілював у стильній спідниці та жакеті а ля Коко Шанель, хтось у вкороченій сукні із заниженою талією, хтось у балахоні — модному віянні з Відня, де воно народилося ще у двадцяті роки, але докотилося до Волині лише тепер. У вихорі танцю час від часу відкривалися глибокі декольте, прикриті супермодними хутряними накидками, зблискували коштовні кулони та намиста, розвівалося кольорове пір’я на чудернацьких капелюшках.

Жінки прискіпливо оглядали Маргариту: маленький капелюшок-каска без жодної квітки чи пір’їни, здавалося, якимось дивом тримався на короткому каштановому каре. Під розкішною песцевою горжеткою, яку вона недбало кинула на столик у вітальні, виявився атласний приталений піджак із підплічниками — останній писк моди третього десятиліття. Підплічники робили гонорову емансипе ширшою у плечах і дещо маскулінною. Сільські старомодниці перезиркувалися та кривили носами: «Фу! Яке неподобство, ці чоловічі плечі!» Та й шкіряні ботильйони зі шнурівками, але без високих підборів, на думку ошляхетнених плетух, геть не підходили до весільного дрескоду. Але Марго було глибоко начхати на думки, позирки та кривляння старосвітських матрон. Вона відразу поклала око на шляхтича у світлій трійці.

— Це той самий містер Ікс?.. — запитала Лінду.

— Ні, це містер Ігрек, — віджартувалася Лінда.

— Та хай і Зет. Хай просто пан Козюлькін чи Свинарчук. Але ж який шляхетний, таємничий і дуже, ну ду-у-у-же самотній.

— Звідки тобі це відомо?

— По-перше, ти сама мені колись розповідала. Пригадуєш?

— Можливо, й пригадую. А що по-друге?

— Що по-друге, що по-друге… Та він кричить, просто-таки волає своїм утомленим поглядом голодного самця: «Я самотній! Самотній! Самотній! Знайди мене, о прекрасна незнайомко!»

— Прекрасна незнайомка — це, звісно, ти?

— А хіба тут є хтось прекрасніший за мене?

— А й справді… «Хто може зрівнятись з моєю Марго?» — тихо заспівала Лінда.

— Ти мені аріями голову не заморочуй. Знайом уже зі своїм паном Савицьким. Я з першого погляду його вичислила.

— І вирішила з ходу атакувати такого досвідченого спокусника? — стенула плечима Лінда. — Дивися, щоб не довелося потім самій оборонятися. Він, знаєш, такий…

— Найкращий спосіб оборони — наступ, — Марго тупнула ногою в ботильйоні, взяла Лінду за лікоть і повернула до Романа. — Знайом! Негайно!

— Ну-ну, дивися не промахнись.

— Ображаєш, дорога моя Ліндо! Щоб я та промахнулася?! Марго ще та амазонка! Мої стріли завжди поцілюють у яблучко.

— Постарайся все-таки не вбити його, войовнича амазонко.

— Щось твій оптимізм — як у мерця пульс. Ніби вже шкодуєш за своїм гостем. Не журись, Ліндусю! І не думай про погане! Цей пан Роман мені ще живим знадобиться. — Марго стала перед своєю мішенню. — О, я стільки чула про вас, пане Романе! І саме таким вас уявляла! Саме таким! — Вона простягнула праву руку Савицькому і вже ладна була вчепитися в нього лівою. Учепитися й не відпускати.

Марго справді не раз чула від Лінди про багатого шляхтича, який живе самітником у розкішному будинку в центрі провінційного містечка, чудово танцює, багато подорожує і чомусь утаємничує своє сімейне становище. Нібито й не розлучений офіційно, але й дружини поруч із ним давненько немає. Аделя Савицька ще два роки тому поїхала в Італію до батьків і чи то в Середземному морі втопилася, чи розчавив її ненароком той італійський чобіт, залишивши з Аделі тільки мокре місце. Принаймні про її повернення нічого не чути. Тож Роман зостався тут радше як управитель маєтностей — своїх і жінчиних. То чого б це такого чоловіка не взяти в полон? Ну хоч ненадовго, бодай на день. Принаймні цікавішого й елегантнішого кавалера серед цієї різношерстої провінційної публіки все одно немає.

— Радий, що не розчарував, — Савицький поцілував її простягнуту руку й усміхнувся до Лінди, яка стояла поруч із Марго.

— Перший танець мій, як і домовлялися?

— Отакої! — засміялася Марго. — Надіялась Настя на краплинку щастя, а воно вже до іншої у келишок капнуло.

— Бажаю вельмишановній Насті цілий океан щастя. Але ми вже домовилися, а порушувати слово — це якось не ґречно.

— Слів сьогодні буде ще багато. А я терпляча — дочекаюся! — засміялася Марго, ледве стримуючи роздратування.

Мабуть, вони змовилися не дати їй шансу дочекатися чи, може, й справді заздалегідь домовилися про всі танці. Бо Савицький уже втретє запросив Лінду на вальс. Якби він відірвав від неї погляд і озирнувся навколо, то побачив би, як його буквально пронизують дві пари очей. Від дверей зали за дружиною та її партнером печально стежив Данило. А від стола ревниво дивилася Софі. Нареченій було боляче за тата, який не міг танцювати, і прикро, що мама так відверто кокетує з багатим шляхтичем — на очах у всіх гостей, незважаючи на чоловіка, так, наче це її власна вечірка, а не весілля доньки. Прикрість перейшла у гнів, гнів породив рішучість. Вона чекала.

Оголосили «білий» танець. Зала захвилювалася, заусміхалася. Більшість пань стали навпроти тих самих кавалерів, які перед цим запрошували їх. Розпашіла Лінда підійшла до Романа, вже й простягнула до нього свої повнуваті білі руки в мереживних рукавичках до ліктів, уже й підняла їх, мов лебедиця крила, готова злетіти й полинути на хвилях вальсу. Але просто перед нею несподівано випірнула Софі. Дівчина вдала, що не помітила маминого наміру, відвела вбік її простягнуті руки-крила, заступила Лінду собою, закрила розкішним вельоном, сяйнула аквамарином очей на Савицького, звабливо всміхнулася, зробила глибокий реверанс і поклала руки йому на плечі.

— Сподіваюся, пан не відмовиться від запрошення молодої?

— Як можна? Матиму за честь.

Заміна була такою несподіваною і неймовірною, що він на мить сторопів, утратив відчуття часу й реальності. Здалося, що хтось раптом змахнув чарівною паличкою і замість Лінди теперішньої послав до його рук Лінду колишню — юну, свіжу, як біла ранкова троянда ще з крапелькою роси, якимось дивом вихоплену з минулого, воскреслу спеціально для нього, для цього дамського вальсу. Високі груди, гнучкий стан, жагучий погляд, ще по-дитячому припухлі напіврозтулені вуста, ніжна атласна шкіра без натяку навіть на тонесеньку зморщечку, розкішне волосся кольору темної міді під білим вельоном… Від неї струменів запаморочливий аромат юного, тільки-но розквітлого тіла і йшло таке потужне гаряче тепло, що Роман Савицький відчув себе піддатливим воском. Віск м’якшав, м’якшав, м’якшав, утрачав колишню форму, ось-ось він мав упасти додолу й розпластатися біля дівочих ніжок. Молода могла взяти той безформний, розімлілий від її тепла віск у свої тендітні долоні й знову виліпити з нього чоловіка — іншого, нового, такого, якого б вона забажала.

«Яке диво ця Софі! Яке прекрасне, неповторне диво! Але чому, чому ця сімнадцятирічна панянка, ця німфа, ця чарівниця-ворожайка, ця відьмочка з такою потужною енергетикою, що могла б собі підкорити кого завгодно, вибрала за чоловіка цього неотесаного й примітивного Босовича? Навіщо їй нахабнуватий селюк, що недавно переселився до містечка і вже вважає себе гоноровим шляхтичем? Це ж просто ненормально, аномально. Зрештою, і несправедливо! Він же не вартий навіть одного її пальчика», — гарячково думав Савицький.

Кров шугонула йому в голову, запульсувала у скронях, розривала набухлі жили. Дико хотілося зірвати з юної нареченої цей дурнуватий вельон, шпурнути його Михалкові Босовичу — хай забирає і йде геть! — а саму Софі підхопити на руки й винести з тіснуватої задушливої зали. А тоді посадити її у свій «Ford», увімкнути найвищу швидкість і мчати, мчати, мчати на всіх парах — крізь хуртовину, що раптом несамовито закружляла під вікнами, крізь білі замети, крізь колючий вітер та тріскучий мороз. І зупинитися там, де не було б більше нікого, лише він і вона. А тоді… А тоді хай буде що буде. Мить щастя з нею варта всіх тих років, які він мав би ще прожити без неї.

«Що зі мною? Це ж якась мана, схиблення, божевілля — так раптом запасти на панянку, яка в доньки годиться. Це ж… Отямся, Романе, поки не пізно! Зупинися! Втікай звідси! Їдь додому чи куди завгодно, аби подалі від цього будинку й від цієї чужої нареченої».

Але дика пристрасть уже стугоніла в жилах і не зважала на його розпачливі спроби припинити цей шал, відкинути спокусу, повернути свою спокійну, «втомлену» шляхетність, якою він завжди так пишався й виділявся серед інших.

За дверима зали витирала сльози й ретельно припудрювала їхні сліди на щоках Лінда. Їй було нестерпно соромно — це ж усі бачили, як донька буквально з-під носа забрала в неї партнера. А він… Він наче того й чекав. Міг би сказати, що його вже запрошено. Міг би… Куди ж поділася його галантність? Чи її й не було? Усе напускне, несправжнє, фальшиве… Цей Савицький такий же мужлан, як і всі інші тутешні чоловіки. І чого це її так тішила його увага? Ах, сьогодні та увага, мабуть, таки трохи перейшла дозволені межі й вилилася у флірт. Але який фінал! Який ганебний фінал!

А біля весільного стола аж нетямився Михайло Босович. Вливав у себе зубрівку — келих за келихом — і люто стискав кулаки, ладний накинутися з ними на Савицького. Де таке бачено, щоб молода так відверто кокетувала з чужим чоловіком, та ще й на власному весіллі! А як цей підстарок дивиться на неї, на його, Босовичову, жінку! Згребти б його за барки та змолотити, як перестиглий сніп жита на току. Але ж ця бісова шляхта осудить не Савицького. О ні! Він же свій, він освічений, багатий, шанований, впливовий. Винним зроблять його, Михайла Босовича — парвеню, що тільки-но вишкрібся із болота, піднявся з Івана до пана. Та й розколошкати весілля — це не яблуко з яблуні зірвати. Що з тим робити далі? І не з’їсти, й не викинути.

І раптом він зрозумів, як помститься за свою ганьбу. І кому помститься.

6

Снігопад припинився, зате посилився вітер. Він рвучко підхоплював ще не влежалий сніг із поверхні заметів і щосили жбурляв його на будинок. Вікно вже геть заліплене, замуроване, лише крізь верхню шибу видніється окраєць блідого місяця.

Роман міряв кроками вузеньку місячну доріжку, простелену через кімнату. І чого він залишився тут на ніч? Ну чого? Не мав же такого наміру. Думав: привітає молодих, пошанує батьків, потанцює трохи, посмакує весільними наїдками та напоями, покладе на тацю перепій [20] та й поїде додому. Зараз би вже лежав у власній спальні й додивлявся третій сон. Але сталося не так, як гадалося. Зовсім не так.

«Ой, добре, ти, Романе, знаєш, що якби й поїхав додому, то все одно б не спалося-не лежалося тобі, не було б у тебе цієї ночі ні першого, ні другого, ні тим паче третього сну, — іронічно озвався внутрішній голос. — І чого тут залишився, і заради кого, також знаєш. Не дури себе. Що ж ти коїш, чоловіче, що ти собі думаєш? Що на тебе найшло?»

«Нічого я не кою. Нічогісінько. Просто ходжу оце собі та й ходжу. За вікном вітер бешкетує, на небі місяць сумує, у саду яблуні білими крильми махають, ніби летіти кудись зібралися. Якби ж то дерева вміли літати…»

«До чого тут дерева? Не вони тобі спати не дають».

Авжеж, не вони. І не вітер, і не місяць. Перед очима — Софі. У білому вельоні, у білій песцевій накидці — це вже коли йшла через подвір’я до свого будиночка-фортеці, де після весілля зачинилися молоді. Звісно ж, вона зараз також не спить. А хто ж спить у свою першу шлюбну ніч? Уявляв, як Михалко Босович обіймає та пригортає її, як вона мліє в його обіймах. Як у світлі нічника спалахує її мідне волосся, розсипане по подушці, як сяє юне наге тіло… Завтра вона вийде зі своєї спальні жінкою. Він побачить її ще раз, один-однісінький раз… Загляне в щасливі очі, попрощається, поїде й забуде. Назавжди. Принаймні спробує забути.

«Не обманюй сам себе, чоловіче. Ой, не обманюй. Не забудеш ти її. Ніколи вже не забудеш. Змусить тебе ця юна відьмочка танцювати її «білий» танець усе життя, вестиме тебе крізь твої ж спогади — по колу, знов і знов, знов і знов…»

«Лише крізь спогади?»

«А ти на що сподіваєшся?»

«На справжній “білий” танець».

«А не забагато хочеш, пане Романе?»

Щось голосно стукнуло в замуроване снігом вікно. Ніби якась заблукала нічна птаха з розгону вдарилася крильми чи хтось сніжкою запустив у шибу. Роман розсунув гардини й прикипів поглядом до засніженого двору. Хтось там, за вікном, зішкрібав налиплий сніг і знову голосно тарабанив по вже оголеному склу. Десь він уже бачив цей перстеник у вигляді змійки з очима-смарагдами. Авжеж, бачив. Де? Та ж на Софіїному пальчику, на правому підмізинному, коли вона поклала руки йому на плечі й повела в «білий» танець.

Рвучко розчахнув вікно. З рами зі скрипом відірвався паперовий серпантин, яким вона була обклеєна на зиму. З підвіконня на підлогу посипався сніг.

— Господи! Софі! Що сталося? — запитав стривожено.

— Впустіть мене, пане Романе! Прошу вас, впустіть! Нічого не запитуйте, просто допоможіть через вікно перелізти.

Навіть не встиг здивуватися, чому вона не пішла до входу, не зайшла через двері й чому постукала саме до нього, а не до когось іншого. Перехилився через підвіконня, підхопив її на руки. Запах тіла, прикритого лише тонкою нічною сорочкою, на мить одурманив. Стояв посеред кімнати, приголомшений, ошалілий, з нічною гостею на руках і не міг відірвати її від себе.

— Та відпустіть же! Поставте нарешті мене на підлогу! — наказала Софія.

— Звісно, звісно… Вибачте!

Він поставив її на тканий ходник, залитий блідим місячним сяйвом. Сорочка сповзла з дівочого плеча. На плечі — кров.

— Хто це тебе так? — торкнувся, обережно провів пальцями по ранці.

Вона зойкнула, сіпнулася, але нічого не відповіла.

Гримнули двері на терасі будиночка-фортеці. Михайло Босович без шапки й у кожушку наопашки вискочив на подвір’я і побіг до головного «батьківського» будинку. Поторсав зачинені двері, затарабанив у них кулаками.

Софія дмухнула на нічник.

— Не відчиняйте! — попросила. — І не озивайтеся! Прошу вас!

У темряві, ледь-ледь розведеній місячним сяйвом, безборонно біліли її руки й зблискували очі.

За стіною почулися чиїсь квапливі кроки. Клацнув залізний засув на вхідних дверях.

— О, пан молодий! Чого це ви сам-один та ще й такий сердитий? Вам заборонено сердитися такої ночі. Хіба ви цього не знаєте?

Голос Марго здивований і трохи насмішкуватий.

Певно, Босович якось пояснював причину свого нічного візиту, але його слова не потрапили до будинку — вітер підхопив їх і відкинув від порога, жбурнув у сад чи на подвір’я. Чулося лише те, що говорила Марго по цей бік дверей.

— Не було тут Софі. Кажу ж вам: не приходила вона сюди вночі. Ви ж бачите, що двері на засуві. Як зачинили їх звечора, так оце я щойно відчинила. А як же це ви, пане молодий, умудрилися першої ж ночі загубити наречену? Не хочу вас лякати, але це погана прикмета, дуже погана для сімейного життя. Якщо до ранку не розшукаєте Софі, то вважайте, що весілля й не було і вона вже не ваша.

— Не каркайте! — знервовано вигукнув Михайло.

— Сам ґава! Проґавив молоду! Киш звідсіля! Літай і шукай!

Крізь кружальце, прочищене Софією на засніженому віконному склі, видно було, як Михалко побіг через подвір’я, обійшов обидві автівки гостей, люто копнув ногою чорний «Ford».

Роман аж підскочив, наче вдарили не машину, а його самого. Накинув халат і чимдуж кинувся до дверей. Та Софі не відпустила — учепилася в рукав і потягла назад.

— Не залишайте мене саму! Прошу вас!

Роман та Марго ночували в кімнатах, розміщених навпроти. Мабуть, у цьому розселенні гостей був якийсь таємний задум чи то Маргарити, чи Лінди. Найімовірніше, все-таки Маргарити. Напевне, вона «без надії сподівалася» на нічний візит Савицького. А може, й сама збиралася нанести його сусідові. То ж не дивно, що коли розлючений молодий затарабанив у вхідні двері, не спала й була напоготові. На відміну від Лінди, яка після снодійного спала так, що хоч з гармати стріляй — усе одно не розбудиш.

Вони чули, як Марго підійшла до Романової кімнати, як вона спочатку завмерла, може, навіть приклала вухо до дверей, тоді делікатно покашляла, але зрештою голосно й розчаровано зітхнула й пішла до себе.

— Мабуть, і тобі час повертатися, — сказав Роман. — У молодих це буває. Але після сварки нічка жарка. Полякала трохи свого судженого…

— Не суджений він мені!

— Отакої! Ти що ж, не кохаючи… Навіщо? Хіба тебе хтось змушував? Та й було б за кого змушувати!

— Я Олеся кохала.

— А він що ж, помер?

— Тю на вас! Олесь живий. Я так думаю…

— То в чому проблема? Зустріньтеся, поговоріть.

— Я не знаю, де він. Його ніде немає. Це все тато зробив. Я відчуваю, знаю. Це тато змусив Олеся поїхати звідси.

— Він сам тобі сказав про це?

— Ні. Але Олесь не міг мене покинути! Не міг отак узяти і зникнути.

— Що людина, то загадка. І нам не дано розгадати кожну. А ти, значить, вирішила вийти заміж за Босовича… Татові на зло? Чи самій собі?

— Мені стало все одно за кого.

— У такому віці й уже все одно? Не вірю!

— Михалко любить мене. Він добрий… Був… Але… Ось бачите? — Вона знову відгорнула сорочку на плечі. — Бачите? Це за те, що я запросила вас на танець. Такий от вийшов у нас із вами «білий» танець розлуки. Хіба всі, хто запрошує чоловіків на «білий» танець — курви? Заберіть мене звідси, пане Романе! Благаю вас, заберіть! Я не знаю, що робити далі, як бути. Весілля… То й що? Вінчання ж не було. Отже, перед Богом я і Михайло — не чоловік і дружина. Добре, що отець Андрій захворів. Тобто… Господи, прости! Що я таке кажу?.. Це погано, що він хворий. Але якби священик був здоровий… Заберіть мене звідси!

Що мав би зробити після цих слів шляхетний чоловік його віку, до того ж приятель сім’ї? Звісно ж, негайно покликати батьків нареченої. Хай би вони самі вирішували, як вибратися з цієї весільної халепи, яку сотворило їхнє нерозумне чадо з комплексом чи то затятої максималістки, чи природженої фаталістки. Розумів це, дуже добре розумів. Навіть уже за дверну ручку вхопився. А тоді відступив від дверей, хутко одягнувся і став перед Софією.

— Збирайся!

— Мій одяг там, у моєму будинку, — сказала вона. — Дещо є і в цьому, тільки в тій кімнаті, де гості сплять. Не буду ж я людей посеред ночі будити. Та й… Ви ж самі розумієте, що мене не повинні бачити. Треба вибратися так, щоб ніхто й не помітив.

— І як це я сам не здогадався? — усміхнувся Роман. — Що ж, покладемося на твій утікацький досвід.

Він узяв з ліжка ковдру, загорнув у неї Софі, переліз через вікно, підхопив дівчину на руки й поніс до автомобіля. Місяць блідо всміхався крізь хмари, гнані шаленим вітром, злодійкувато підсвічував стежку між сніговими заметами, ніби був заодно з утікачами.

Коли вже «Ford» виїжджав за ворота, у вікнах будинку спалахнуло світло. В оглядовому дзеркалі Роман бачив, як на подвір’я вибіг Данило, як він, налягаючи на скалічену ногу, кинувся слідом. Мабуть, злякався, що хтось украв машину Савицького.

Що то буде, коли він дізнається про справжню пропажу? Що буде?!..

20

Перепій — тут: весільний подарунок.

7

Босович явився до Савицького через день, у вівторок уранці. Схарапуджений вороний, якого він прив’язав біля воріт, зі свистом видихав клубки пари і тривожно косив очима на господаря, який рішуче прошкував доріжкою до будинку. Батіг у його руках звивався вужем, голосно цьвохкав, щосили розсікав морозяне повітря й опускався на запорошені самшитові кущі, збиваючи з них білі снігові шапки. Можна було подумати, що так само він за мить опуститься і на плечі власника маєтку, ім’я якого Босович зі злістю та прокльонами вигукував упродовж усієї дороги, поки батожив запряженого у бричку коня. Та що ближче до будинку, то менше рішучості ставало в ході ранкового візитера. Він довго обтрушував сніг із кожушка, ще довше тупцяв на місці біля дверей, сутінки над якими розганяв химерний електричний ліхтар, тричі піднімав та опускав руку, перш ніж подзвонити. Трохи знітився, коли на дзвінок вийшов сам господар, а не покоївка, як він, вочевидь, сподівався.

Савицький не здивувався, пропустив нежданого ранкового гостя в дім, проте далі передпокою не запросив і сісти не запропонував. Дав зрозуміти: на довгу розмову не налаштований. Босович усім виглядом демонстрував, що він і не рветься до його покоїв, а розмовляти з господарем узагалі не збирається.

— Мені потрібна панна, — сказав сердито й відвернувся до вікна.

— Кожному панові потрібна панна, так уже влаштований світ, — насмішкувато зауважив Савицький. — То й що?

— Ви знаєте, про кого я кажу!

— Навіть не здогадуюся. То яку таку панну ви загубили, а тепер розшукуєте із самого ранку?

— А хіба у вас їх тут цілий гарем, як у турецького султана? Чи, може, ви тримаєте під цим родовим гербом «уродзоного» шляхтича публічний дім із молодими курвами?

— За курв ще своє отримаєте, але не тут і не зараз. Це я вам обіцяю. То хто, кажете, вам потрібен?

— Софія.

— Навіщо?

— Поговорити треба.

— Про що?

— Не вашої голови клопіт! — обличчя Босовича покрилося червоними плямами. — Ви їй хто, щоб я вам доповідав? Хто? Та ніхто! Ніхтоський Ніхто Ніхтосович!

— Який ви дотепний, пане Босович! Я, може, й ніхто, а от ви — тупий покидьок, який першої ж ночі після весілля накинувся на свою наречену з кулаками. І на яку наречену! Та ви її мізинчика не вартий. Може, й тепер хочете розпустити руки, бо від ревнощів мозок у вашій макітрі закипів, як вода в казані? Звідки мені знати. Але в моєму домі так із жінками не поводяться. Затямили?

Босович стиснув кулаки, але мовчав, наче води в рот набрав.

— Може, ви мене не почули? — запитав Савицький.

— Почув!

— То будемо вважати, що вас попереджено.

Савицький покликав покоївку. Та пішла східцями нагору по Софію. Але Софі не вийшла, попросила передати: вона з паном Михалком у церкві не вінчалася, перед іконостасом йому не присягалася, дружиною його не стала і вже ніколи не стане.

Наче чиясь невидима рука стерла, змила водою з милом червоні плями на обличчі Босовича. Він сполотнів, тяжко задихтів.

— Як то так? Як це не стане? Та вона вже моя дружина. Весілля ж справили. І гості були. Й обід та вечеря… Таке свято, що столи ломилися. Не з неба ж усе на ті столи впало. Хтось же має заплатити за… за це все… — Спантеличений Босович уже радше прохально, ніж вороже зиркнув на Савицького. — Чи Неродови, чи… Чи ви, пане Савицький. І не дивіться на мене так, ніби вперше побачили. Як не крутіть, але якби не ви… якби ви не втрутилися… якби… Мало що буває в родині. Чужа сім’я — темний ліс. То що ж, після кожної сварки викрадати жінку в чоловіка? А я ж також потратився на весілля. І з Неродова свою частку не візьмеш, хіба землею розплатиться за цю шалапутну примхливу любовальницю [21].

— Скільки? — запитав Савицький.

— Скільки землі за… за…?

— Дайте спокій землі Неродових. Скільки грошей ви на вітер викинули, чи то пак на весілля витратили?

— Та… — Босович закотив очі, ніби підраховував подумки свої весільні збитки.

«Хитрує, — подумав Савицький. — Ох і хитрує! Давно він уже все порахував, включно з тим, що його старосвітські родичі з’їли-випили, і навіть моральну компенсацію приплюсував».

— Гаразд, — зупинив екс-молодого. — Складете список витрат, напишете на папері й привезете іншим разом.

— А вона ж як?

— Ви про кого?

— Знов за рибу гроші! Та ж про молоду. Вона повернеться до батька чи, може, так і залишиться у вас? Тут таке діло… Вже все місто гуде, а село й поготів. Не ганьбили б ви її, — Босович повернув очі з-під лоба на місце, пробігся поглядом східцями аж до другого поверху, ніби хотів відправити той погляд далі, зазирнути до Софіїної кімнати.

— Зося сама вирішить, де їй бути. Вона тут не невільниця і не наложниця, — відрізав Савицький.

— Уже, значить, Зося… — хмикнув Босович. — Хутко ж ви… То я після полудня принесу рахунок.

— До полудня.

— Чого такий поспіх?

— Бо в другій половині дня я маю звичку передумувати.

— Але ж ви дали слово… А слово шляхтича…

— Не смішіть мене, пане Босович. І не тисніть на мораль. Як ви вже здогадались, я не запобігаю перед цією занудною старосвітською пані. А слово — моє. Захотів — дав його, захочу — заберу, — іронічно посміхнувся Савицький.

— Авжеж, авжеж. Буду за годину.

— Будете. Ще й як будете. А де ж ви подінетеся?

***

Такий поворот годі було не те що передбачити, а й у химерному сні побачити. Через Софіїне весілля Роман Савицький відклав поїздку до Іспанії. А тепер мав вирушити туди разом із тією-таки Софією. І це буде не просто подорож. У Барселоні вони проведуть свій медовий місяць.

Софі почувалася на сьомому небі. Вона не могла ні думати, ні говорити про щось інше, крім поїздки. Нарешті! Нарешті вона побачить світ! І все ж перед самим від’їздом згадала про батьків. Згадала й наважилася провідати. Як би там не було, але попереду довга дорога, хтозна, що на ній чекає і коли вони з Романом повернуться. Тато з мамою не винні, що так вийшло. Вони ж не нав’язували їй того Босовича, не змушували виходити за нього, і в тому, що сталося вночі, немає їхньої провини. Ну, може, трохи і є. Бо якби вона одружилася з Олесем, то Босовича й близько в їхньому домі не було б. А отже, не було б і цього весілля з ним. Але що про це тепер говорити.

Лінда до гостей не вийшла — вона медитувала. Нове захоплення, підказане Марго як новітній спосіб відсторонення від марнот життя та віднайдення внутрішнього умиротворення, забирало тепер у неї багато часу. І головне: якщо вже Лінда медитувала, то хай би небо на голову падало, вона не могла перервати своє заняття.

Данило не знав, що йому робити: кликати дружину чи ні. Усе-таки донька попрощатися приїхала. Зрештою зазирнув до її кімнати, проте вона навіть не помітила чоловіка — сиділа в позі лотоса, схрестивши ноги, і блаженно всміхалася комусь невидимому. Він зачинив двері: хай відпочиває, краще вже медитація, ніж нервація.

Його не особливо засмутило безшлюбне весілля Соні. Потай від усіх він навіть трохи зловтішався, коли залишений з носом Босович виголошував гнівну тираду й вимагав від нього батьківської розправи над свавільною донькою. Хіба він із самого початку не бачив, що цей молодик — не пара для його Соні? Але ж і справді — не будеш відправляти кожного нареченого подалі від доньки. Та й Михалко — не Олесь. У того нічого, крім музики, не було, а музика невагома, вона не обтяжує, до місця не прив’язує, з нею можна легко зриватися і мандрувати хоч на край світу. З Босовичем інша ситуація. Його ніякими пряниками не виманиш із рідних пенатів, не відірвеш від землі.

Ні, за Босовичем Данило не шкодував. Чоловічок обмежений і нахабнуватий, який свого не упустить. Але наречену упустив. Це ж треба таке: підняти руку на Соню. На Соню, якої ніхто ніколи й пальцем не зачепив. І це першої ж ночі. А що було б далі? Ревнощі — це патологія, яка не піддається лікуванню.

Отож, із Босовичем усе зрозуміло. Але Роман Савицький… Майже на двадцять п’ять років старший… Офіційно одружений… Навіщо він їй? Навіщо їй ця ганьба? Заради грошей? Заради розкошів? Хіба про це мріяла колись його сонячна дівчинка? І де, зрештою, вона, та дівчинка? Перед ним інша Соня, зовсім інша — доросла, свавільна, чужа. Він ще любив її, але вже не розумів.

Розмова вийшла сухою і якоюсь неприродною, натягнутою. Неродов обережно добирав слова — так незрячий наосліп намацує предмети, що можуть бути небезпечними, завдати болю. Він чекав від Савицького якихось пояснень, пропозицій, принаймні вибачення. Савицький нічого не з’ясовував, не пробував розставити крапки над «і», не говорив про намір оформити офіційно стосунки із Сонею. Зате вона аж світилася від радості, щебетала про майбутню поїздку, обіцяла надіслати поштівки з Іспанії.

Коли вже прощалися, Данило зняв зі стіни картину Айвазовського.

— Ви, Романе, розрахувалися з Босовичем. Судячи з усього, заплатили йому аж занадто. Я б так не розщедрився. Та й не було ж за що — це його провина, що так сталося. Та хай уже буде, як є. Але заплатити йому мав би я. Знаю, що грошей від мене не візьмете. Та я також не хочу почуватися боржником. Це «Ніч на морі» Айвазовського. Здається, другий варіант. Сприйміть цю картину, як повважаєте за потрібне — чи поверненням боргу, чи просто подарунком. Айвазовський — мій улюблений художник. Він, до речі, був живописцем Головного морського штабу. За це полотно мені колись непогані гроші пропонували, але я його не продав. Хай воно тепер буде у вас. Ви, знаю, цінуєте такі речі.

Поки розмовляли, Лінда закінчила медитацію. Покоївка сказала їй про гостей. Але вона так і не вийшла до них. Чи то не могла пробачити образу, завдану обома під час «білого» танцю, чи не хотіла змиритися з цим несподіваним любовним тандемом.

21

Любовальниця (діал.) — жінка, яка часто закохується.

8

Роман Савицький ще ніколи так не страждав через жінку, як тепер. Страждали через нього. І ревнували його. Саме через це поїхала з їхнього дому Аделя. Поїхала і, здається, не збирається повертатися з Італії. Хоча хто може знати, що у неї на думці, тим паче — на душі…

Вона кохала Романа, кохала приречено й давно, ще до свого першого одруження. Але тоді він був надто молодим, щоб можна було розраховувати на взаємність. Та вона й не розраховувала на це, видавала своє кохання за дружбу, якою начебто дуже дорожила. Коли ж їхні батьки надумали поєднати їх, уже випробуваних долею, Романовим пораненням та Аделиним удівством, сприйняла це як знак неминучості. Тоді вона й подумала: бути поруч із коханим чоловіком — це вже щастя. Зрештою, Роман уже не хлопчик, він зуміє оцінити і її почуття, і її статки. Якщо цього не досить буде, щоб викликати взаємну любов, то принаймні для подружньої злагоди та сімейного затишку має вистачити.

Так, вона кохала. І страждала. Бо розуміла, що значно старша за нього, що не вельми гарна, не має того жіночого шарму, який іноді навіть невродливу жінку притягує до вродливого чоловіка. І головне — вона не могла народити йому дитину. Отож, Аделя досить швидко збагнула, що чоловік не покохає її. Ніколи й ні за які гроші. Це породжувало нові комплекси, які пригнічували, робили її вразливою і дратівливою, колючками впиналися в серце і змушували його повільно кровоточити — крапля за краплею, день за днем, ніч за ніччю. Вона мовчки із головою ховалася під свої комплекси, як черепашка під панцир, і там, залишаючись на самоті, все дужче розтроюджувала свій біль.

Звісно ж, він міг бути хоч трохи уважнішим, міг бодай інколи поговорити з нею, просто усміхнутися, зрідка пригорнути й поцілувати, як це роблять інші не вельми закохані у своїх дружин, але мудрі й вдячні чоловіки. Але не Роман. Не відчував ні любові, ні вдячності. Вважав Аделю винною в тому, що батько змусив одружитися з нею, що через неї він втратив Олянку, що десь без нього росте його (був упевнений — його) син, який називає татом і любить іншого чоловіка.

Навколо Романа завжди крутилися жінки — молоді й уже не дуже. В нього безтямно закохувалися. Його обожнювали. За ним готові були йти куди завгодно. Але він не був готовий. Легко сходився, ще легше розлучався. Хутко забував свої короткочасні романи й ніколи не жалкував за ними. Носив у собі образ Олянки, що дедалі більше віддалявся, розмивався, як малюнок крейдою на віконному склі під проливними дощами. Пам’ять іще зберігала контури того майже неіснуючого малюнка. І цим він виправдовував свою прохолодну відчуженість у стосунках із жінками. Так, Романа Савицького цілком влаштувала самотність, загадковий стиль «втомленої» елегантності, що надавав йому імпозантної таємничості й притягав до нього увагу та прихильність протилежної статі.

Що ж сталося тепер? Звідки цей щем, ця постійна тривога, несамовитий страх втратити жінку, яка так несподівано, просто посеред зимової ночі ввірвалася до нього в кімнату, а потім і в його життя?

Це вже був третій бал у Барселоні, на який Роман Савицький дістав запрошення і повіз Софію. Колись він полюбляв ці великі світські збіговиська. Заради них міг їхати за сотні кілометрів, не спати ночами, відкладати важливі справи. Останнім часом вони викликали у ньому стійкий внутрішній спротив: з’явилися інші танці, прийшло інше покоління, серед якого він відчував відчуження і дискомфорт, не було й особливого бажання виробляти на паркеті танцювальні па.

Щось на зразок давньої історії з картами. У молодості Роман Савицький був азартним гравцем, міг цілу ніч просидіти за картярським столом, знався на тонкощах усіх ігор, почувався як риба у воді і в покері та вісті, і в преферансі та «наполеоні», дуже популярному за часів Світової війни. Сам потім не міг зрозуміти, як і чому це сталося: провів кільканадцять годин за картами, а тоді раптом відчув огиду й паскудне піднуджування. Ледве добіг до вбиральні. Блював, аж поки не пішла зелена жовч. Відтоді він уже не гравець. І навіть згадка про колишнє захоплення картами озивається нудотним болем у правому підребер’ї.

Отож, це запрошення на бал він добув лише заради Софі. Вони вже подивилися мюзикл у театрі «Вікторія», послухали оперу в знаменитому Лісео, побували в кількох невеликих ресторанчиках, наповнених камерною атмосферою театрального кабаре й запальним фламенко. Софі танцювала фламенко так, наче виросла в Іспанії. Тож він вирішив подарувати їй цілий танцювальний вечір. Після першого вона попросилася на другий, після другого був третій. Краще б його не було.

— Дозвольте, сеньйоре, запросити на вальс вашу доньку, — нахабний ловелас (чомусь Роман був упевнений, що справді ловелас і таки нахабний) не зводив палаючих очей із Софі.

Роман сторопів і не відразу дібрав слова для відповіді. А Софі, мило усміхаючись, уже простягнула руки до молодика.

— Татко дозволяє. Він у мене добрий.

«Татко дозволяє»… Савицький раптом не просто усвідомив, а всіма фібрами душі, кожною клітиною єства відчув ту вікову прірву, яка розділяє його та Софію. Це відчуття кинуло його в жар, а потім у холод: ось так якогось дня чи вечора вона, легко танцюючи й радісно усміхаючись, піде від нього, піде до іншого — молодшого, сильнішого, вродливішого, нахабнішого. Страх втрати затьмарив мозок, викликав напад панічної атаки.

Поверталися до готелю на таксі. Їхали мовчки. Софі почала було про щось розповідати, але наштовхнулася на затяту мовчанку й сама притихла. Вона зрозуміла: Роман сердиться, дуже-дуже сердиться. Але за що? Ну за що? Що вона зробила не так? Подумаєш — потанцювала з іспанцем. А що ще робити на танцювальному вечорі?

Дивився, як вона роздягається: недбало кидає норкову горжетку, розшнуровує білі черевички-ботильйони, розстібає сукню, скидає нижню спідницю, знімає нейлонові панчохи… Оголене тіло засліплювало своєю білизною, розпущене мідне волосся обпікало, мов язики полум’я, здивований і трохи наполоханий погляд перевертав душу. Не знав, що в цю мить відчував більше: захват і пристрасть чи злість і страх. Так, він може втратити її. Від втрати ніхто не застрахований. Але зараз вона в його руках — повністю, від сяючого волосся на гоноровій голівці до пальчиків ніг. Зараз її можна покарати, провчити за оте насмішкувато-безтурботне «Татко дозволяє», за флірт із тим нахабним іспанцем, який цілий вечір пас її своїми ласими чорнющими очима.

І раптом — як мана, як видіння: сільська хатина під солом’яною стріхою і з білим бузьком біля комина, залита сонцем кімната з образами в білих рушниках, молода Марія з чорною косою, перекинутою на груди, рудий кудлатий кіт біля подушки. Усе це — по один бік порога, а по другий — тато, розчервонілий, розлючений, у мокрій від поту, прилиплій до тіла лляній сорочці. Пронизливий свист батога в гарячому повітрі, розпачливий жіночий зойк. Кров із Маріїного обличчя бризкає на зляканого малого хлопчика, червоним струмочком біжить по руці, стікає на жовту долівку…

— Мамо!..

— Що з тобою, Ромчику? — Софіїні очі зовсім поряд. — Ти плачеш? Але чого, чого ти плачеш? Через мене? Бо я така погана? Не сердься, благаю тебе! Якщо ти не хочеш, то я більше не буду ні з ким танцювати, лише з тобою. Їй-богу! І на оті бали можу не ходити. Ніколи-ніколи! Хочеш — поїдемо звідси. Зараз же! Поїдемо куди завгодно. Чи повернемося додому. Не плач, Ромчику!

Ромчику, не плач —

Дам тобі калач.

Медом помажу,

Тобі покажу,

А сама з’їм!

Господи! Що це з ним? Чого він хоче від цієї дівчинки? Вона ж йому не дружина, щоб ревнувати і вказувати, що говорити і з ким танцювати. Не дружина. От у чому проблема. Але може бути дружиною. Може! Завтра ж він поїде до Італії, поговорить з Аделею. Католикам не так просто розірвати церковний шлюб. Але ж якщо за згодою… Якщо без нарікань і претензій… До того ж у них немає дітей. А це вже вагома причина.

Поїздка до вілли Залевських закінчилася нічим.

— Навіщо нам розлучення? — знизала плечима Аделя.

— Щоб бути вільними, — сказав Роман.

— А хіба ми не вільні? Хіба ти не вільний? Хіба хтось заважає тобі жити так, як ти хочеш?

— Я вирішив одружитися, — зізнався Роман.

— А я збираюся до жіночого монастиря Санта-Марія-делла-Кроче. Це на острові Сицилія, на горі, до якої рідко хто з мирських навідується. Чув про такий? Ні? І навіщо я питаю? Звісно ж не чув. Тебе не цікавлять такі місця. У тебе інші адреси, інше життя й інші плани.

— Хіба я зробив тобі щось погане?

— Погане? Ні! Ні-ні! Ти нічого поганого мені не зробив! Тому я така щаслива, — хрипко засміялася Аделя. — Але тобі ж, мій любий Ромцю, буде гірше, якщо я погоджусь на розлучення. У тебе залишиться тільки те, що тобі колись дав твій батько. А якщо мої адвокати добре постараються, то й те втратиш. Не я, а ти порушив умови контракту. Тож хай поки що все залишається, як було. Навіщо твоїй молодій вродливій дружині — а вона, я впевнена, справді молода і вродлива — бідний і вже немолодий чоловік? Бач, я турбуюся про твоє майбутнє. Мені все одно нема для кого залишити все. Ні дітей, ні брата чи сестри. Хіба на монастир переписати?

Не міг повірити, що Аделя справді так турбувалася про нього. Радше хотіла хоча б так, своєю відмовою, зробити йому прикрість, бодай на великій відстані тримати його прив’язаним до себе. Утім, це таки правда: після розлучення він може залишитися ні з чим або ж мало з чим. А як тоді Софі? Він же хотів показати їй цілий світ.

Наразі Софію цікавив не весь світ, а лише його модний центр — Париж. Та й, відверто кажучи, не весь Париж, а лише подіуми столиці Франції. Ну чому б це, скажіть, їй не стати манекенницею в котромусь із модельних агентств? У Коко Шанель, наприклад? А чим вона, Софі Неродова, гірша за Аліку Діплакару, яка нещодавно виборола корону королеви краси на конкурсі «Міс Європа»? У журналі, з обкладинки якого загадково усміхалася гречанка і який Софі тепер возила за собою, написано, що та «міска» не лише вродлива, а й освічена: розмовляє чотирма мовами, їздить Європою і читає лекції про Стародавню Грецію та про грецьку культуру. Подумаєш, яка розумниця! Софі розмовляє аж п’ятьма мовами — українською, польською, російською, французькою, німецькою, вже й іспанську трохи підучила. Мови їй даються легко. А щодо вроди… Ну це ще треба порівняти, хто вродливіший.

— Любий, порівняй: хто кращий — я чи ця гречанка на обкладинці? — Софі надимає пухкенькі вуста, виклично дивиться на Савицького.

— Та тут і порівнювати нема чого. Звісно ж ти, моя ясонько! Безперечно ти!

Роман навіть не дивиться на журнал. А навіщо? Він і так знає, хто у світі найвродливіший, наймиліший, найчарівніший і… найпримхливіший.

— То повези мене в Париж, на той конкурс. Хай і вони побачать.

— Побачать, побачать, красуне моя. Обов’язково побачать. Але не зараз.

— Чому не зараз?

Софі знову надимає губки, відвертається до вікна. Як розпещена дівчинка, яка добре знає, що її турботливий татко виконає будь-яку її забаганку.

— Бо ця європейська дефіляда відбудеться восени. Та й щоб потрапити на неї… Розумієш, сонечку, туди потрапляє лише той, хто вже переміг у своїй країні, на національному конкурсі. Якби ти була француженкою, тоді б інша річ. Але ж ти громадянка Речі Посполитої. Треба спочатку там корону здобути, а тоді вже й Париж упаде до твоїх ніжок.

— То просто подивімося Париж.

— Це можна, ясонько. Це для нас запросто. Що там до того Парижа від Італії? Рукою подати.

9

Рукою подати, як виявилося, — це понад тисячу кілометрів. А якщо їхати не по прямій, то й іще більше. Добиралися майже десять днів. Щоправда, зробили невеликий гачок і заїхали до Мілана: там саме проходив міжнародний ярмарок Fiera, на який Роман давно хотів потрапити. Софі ярмарок не цікавив, як і бізнесові справи Романа. Зате вона була в захваті від Міланського собору й театру Ла Скала. У Ла Скала за кілька днів мав виступати Федір Шаляпін. Софія дуже здивувалася, що знаменитий російський бас жив у цьому місті, проте чекати кілька днів не захотіла. Вона підганяла Романа: хутчіше, хутчіше далі, до Франції, у Париж!

Чого той Париж засів у її гоноровій голівці, як цвяшок у дереві? Чого так вабив її? Що вона сподівалася там знайти? Роман потай знизував плечима, але нічого не говорив. Чим би дитя не тішилося… А він міг дозволити їй цю втіху.

Місто Софі сподобалося. Цікаво, чи є у світі людина, якій би не сподобався Париж? А от показ мод у Домі Шанель, на який вона найперше потягла Романа, засмутив. Не просто засмутив, а довів до сліз. Відмовилася після нього від обіду й від вечері. А коли повернулися до готелю, несподівано розплакалася. Роман розгубився — не міг зрозуміти, що так змінило настрій його Софі. Може, він щось не те сказав чи не так зробив? Може, хтось із французів образив його дівчинку? Сам французької не знав, а вона могла й не сказати відразу. Ледве добився зізнання. А добившись, лише зітхнув: дитина та й годі!

— Авжеж, — хлипала ця доросла дитина, — я знала, що манекенниці мають бути худорлявими. Хто ж цього не знає? Але щоб аж настільки… Щоб аж такими…

— Тобі так шкода тих дівчат? Жаль, що вони, бідні, постійно недоїдають? Що навіть маленького тістечка не можуть собі дозволити? — спробував пожартувати.

— Я ніколи не стану такою, як вони. Ніколи! Навіть якщо взагалі перестану їсти. Скоріше з голоду помру, ніж так схудну.

— Померти з голоду я тобі не дозволю. На це не сподівайся! — запевнив Роман.

— Ніби я в когось запитуватиму, можна мені помирати чи ні! — відвернулася Софі.

— Могла б і про мене подумати. Я ж без тебе також помру.

— Тоді нас поховають разом. Лежатимемо собі в обнімку вдвох, самі-самісінькі! — Софі витерла сльози й усміхнулася. — А через тисячу років наші скелети відкопають і напишуть прекрасну легенду про двох закоханих обійманців, які навіть після смерті не розлучилися.

Коли наступного дня вона відмовилася і від сніданку, Роман не на жарт стривожився. Софі з характером, коли щось замислить, то вперто стоятиме на своєму до кінця. Якщо вона й справді вирішила стати такою, як ті модельки, яких вони вчора бачили, то цей кінець неважко передбачити. Юних фанаток, ладних померти голодною смертю, аби лиш потрапити на подіум і дефілювати перед публікою, нині хоч греблю гати. І що це за віяння таке з’явилося? І хто придумав цю моду? О ні, він не допустить, щоб його Софі перетворилася на вішачок для одягу. Він надто любить її, щоб це допустити, любить кожен пальчик, кожну клітинку її тіла, юного, пругкого, повнокровного, жаданого. Навіщо таку красу морити дієтами? Заради якої такої примарної слави? Дурненька дівчинка…

Та вже вдень Софі повелася так, наче й не було перед цим відвертого страждання, невтішного ридання та голодного протесту. Пообідала в ресторані, потім захотіла прогулятися на катері Сеною, після прогулянки запропонувала піднятися на Ейфелеву вежу — ну хто ж із гостей не відвідує це диво, що недавно постало в Парижі й приваблює тисячі туристів з усіх куточків світу!

Роман відчув: щось раптом змінилося в Софії. Стала спокійнішою, впевненішою, ніби несподівано знайшла якусь точку опори серед житейської хитавиці, що змучила її, як довготривала подорож морем. Ніби після сумнівів та вагань ухвалила якесь дуже важливе для себе рішення. Звідки це? Хто міг так на неї вплинути? Яким чином? Адже вона від учора ні з ким не зустрічалася, не спілкувалася. Коли він спускався до ресторану на сніданок, лежала в ліжку, заплакана й нещасна, і читала журнал. Так, той самий глянцевий французький журнал мод…

Вони купили його біля Дому Шанель, ще перед показом. На обкладинці — вже немолода жінка, років п’ятдесяти, худорлява, чорнява, з короткою стрижкою, у маленькому капелюшку та жакеті без комірця, з круглою горловиною. Він ще й подумав: чого це французи прикрасили своє видання мод не якоюсь молоденькою спокусливою мадемуазель, як вони зазвичай роблять, а цією сухореброю мадам із виразними темними очима, яка давно розпрощалася з юністю.

— Ой, це ж сама Шанель! — вигукнула Софі, тільки-но вгледіла фото, й одразу потягнулася до журналу.

«Шанель? Та сама Шанель? Гм… Нічого особливого…» — подумав тоді він. Його ніколи не заводили жінки такого типу. Але якщо Софі цікаво, якщо вона хоче мати цей глянець, то що ж — хай.

Отож, уранці, коли він виходив з номера, Софі витерла сльози, що знову почали було капотіти з очей, і взяла до рук учорашню покупку. Вона і розмовляє, і читає, як справжня француженка. Мабуть, дуже добру вчительку мала. Для Романа ж французька — темний ліс. І що б він робив у Парижі без своєї чарівної перекладачки?

Журнал справді приголомшив Софі. Власне, не так увесь журнал, як розповідь про Коко Шанель, надрукована до її п’ятдесятиріччя. Софі ще ніколи не чула, тим паче не читала у пресі таких публікацій про відомих людей. Зазвичай журналісти роблять із них якщо не янгола з білими крильцями, то цукерочку в золотій облатці. А тут такі різні факти. Та якби в їхньому воєводстві таке винесли на люди, то прихильники ювілярки скандал влаштували б, не кажучи вже про саму пані іменинницю. Але в Парижі, схоже, це сприймається нормально. Сама законодавиця світової моди (та й не тільки моди!) щось заперечує, щось підтверджує, над чимось піджартовує, а щось і провокує. Яка неймовірна, сильна, дивовижна й непередбачувана мадам! І наскільки її душа суголосна душі ще нікому не відомої (поки що!), але також непередбачуваної, не припасованої до провінційних стандартів молодої панянки з Волині! Софі зрозуміла: вона нарешті знайшла жінку, життя якої може стати для неї взірцем, дати відповідь на багато питань, які досі мучили її і з якими не знала, до кого й звернутися.

Славетна Габрієль Бонер Шанель також не народилася ні знаменитою, ні багатою. Жила якийсь час у сиротинці, працювала звичайнісінькою продавчинею жіночого одягу, вечорами підробляла співом у кабаре, мріяла бути співачкою, танцівницею або актрисою (до речі, як мама Лінда). Бігала по кастингах, брала участь у конкурсах, стукала в усі двері, але їй не відчиняли. Ніде не відчиняли! Та вона не здавалася, не опускала рук. Зустріч із багатим офіцером підказала, що кохання не лише дає крила, а й може допомогти злетіти на них до мрії. Закоханий по вуха в енергійну й ексцентричну француженку, офіцер придбав для неї першу крамничку одягу. З того й почалося. Далі — ще один роман, з англійцем, який став щедрим спонсором її сміливих проектів, що іноді ставили все з ніг на голову. Потім ще один. Лише недавно мадам Шанель припинила стосунки з герцогом Вестмінстерським, найбагатшим чоловіком Англії, роман із яким тривав шість років. За цей час герцог двічі одружувався й двічі розлучався, а вона залишалася поруч із ним, абсолютно не претендуючи на те, щоб стати його дружиною. У неї так і не було жодного законного чоловіка й жодного шлюбу. Зате вона стала Коко Шанель — найвпливовішою жінкою планети у світі моди, найексцентричнішою мадам, завжди закоханою, завжди натхненною, завжди впевненою в собі. Тільки Коко Шанель могла сказати: «Мені плювати, що ви про мене думаєте. Я про вас не думаю взагалі».

Уже заради цієї фрази варто було їхати до Парижа. Софі давно підсвідомо шукала її. Так шукає самотній заблукалий мандрівник табличку зі стрілкою, що вказала б йому на потрібний населений пункт. Те, що ці слова прозвучали з вуст самої Коко Шанель, здавалося провидінням, підказкою для Софі. Вона вхопилася за них, як потопельник за рятівний круг. Вони наче скотили важкий камінь з її душі, випростали її, розставили все на свої місця. Софі вже не мучилася докорами сумління, що вчинила не так, що живе не за правилами, що про неї пліткують, що її не розуміють і засуджують. Ну й хай! Тепер вона знає, що робити. Потрапить на конкурс краси, переможе на ньому і стане знаменитою. І плювати їй тоді, як і великій Коко, хто що про неї думатиме чи говоритиме. Ось так!

Прикупивши маленьку чорну сукню, яку за її елегантністю, практичністю та універсальністю прирівнювали до автомобіля «Ford», кілька фланелевих блейзерів та знаменитий костюм від Коко Шанель, вони вирушили з Парижа. Роман мав намір заїхати до Аделі: хотів ще раз поговорити про розлучення — може, вона нарешті передумала. Йому дуже хотілося узаконити свої стосунки із Софією. Шлюби з великою віковою різницею між чоловіком та жінкою — не така вже й рідкість. Це не гріх і навіть не привід для пліток. Якщо чоловік багатий, а його обраниця вродлива, то що ж тут дивного? А от любовний зв’язок у разі наявності законної дружини, та ще й католички…

Але Софі раптом рішуче запротестувала: не треба! Вона не хоче їхати до Італії, не хоче його розлучення з Аделею, не хоче виходити заміж — ні за Романа Савицького, ні за будь-кого. Хай усе буде, як є.

IV

Княжна та «Пiлiгрим»

1

— За Вітчизну, панство! За нашу велику і прекрасну Вітчизну! За Польщу — від моря до моря!

Тадей Замойчик, уже трохи захмелілий і добряче підрум’янений червоним «Рондо», доставленим уранці з найстарішої вітчизняної винокурні, підіймає келиха, впирається животом у широченний стіл. Проте кругле черевце, схоже на барильце з вином, не дає йому змоги перехилитися й дотягнутися до простягнутих навстріч рук. Зрештою шляхтич змінює тактику, цокається почергово із сусідами праворуч та ліворуч і посилає умовні «цоки» чоловікам по той бік столу.

Богемський кришталь видзвонює урочисту застільну мелодію, «Рондо» проливається через край келихів на святкові обруси з тонкого лляного полотна, рясно скроплює м’ясні та рибні делікатеси на тонких білих тарелях із віденської порцеляни.

— Нарешті! Нарешті Друга Річ Посполита стає монолітом! Бескидом! Гранітом, об який дехто зуби собі зламає!

Голос Замойчика звучить, як великий бубон у супроводі дрібних брязкалець — то глухо, то з високим дискантним надривом.

— І зуби зламає, і лоба розіб’є! — радісно додає мировий суддя Стефан Сосновський.

— Коли станемо такі тверді та єдині, як ось ці пальці в кулаці, — Замойчик стискає правицю і, наче булавою, грозиться нею комусь невидимому, — то так воно й буде!

— А буде, холера ясна! Буде! — це вже подає голос Олександр Валецький, світлочубий шляхтич років сорока, який донедавна жив десь за кордоном, — чи то в Німеччині, чи у Франції, чи у Швеції, чи скрізь потроху, — а тепер об’явився в Романові, придбав будинок, тартак, бондарну та слюсарну майстерні й прибився до шляхетського чоловічого клубу «Антей».

Замойчик ставить на стіл порожній келих і відразу ж засовує до рота люльку з бурштиновим мундштуком. Люлька зовсім нова, бріарова [22], позолочений обідок на чаші, мабуть, ще й не встиг із тютюном познайомитися. Бурштин мундштука — кольору темного меду з помаранчевими вкрапленнями. І хоч би тобі кілечко диму над цим витвором мистецтва, вочевидь, створеним за спеціальним замовленням. Ніби Замойчик затиснув його своїми тонкими гембами, аби просто похвалитися, похизуватися, мовби прилучитися до давньої величі поважних предків. Зате Сосновський так пахкає товстою гаванською сигарою, аж над головами захмелілого товариства хмара зависла.

Приводом для тосту стало ухвалення сеймом нової конституції, що фактично встановлювала диктаторський режим, та публікація у «Деннику волинському» про реформи у шкільництві, в якому дедалі більше навчальних закладів переходять на польську мову викладання.

«Ще трохи, зовсім трохи — і кожна людина на східних кресах забуде, хто були її пращури та якою мовою вони колись балакали. Головним для неї стане — думати про майбутнє свого краю, відчувати себе істинним громадянином Речі Посполитої і бути поляком», — патетично зазначив на завершення автор публікації.

Роман Савицький вино випив, делікатесними устрицями закусив, люб’язною усмішкою з титулованими шляхтичами обмінявся, але до ейфорії, що запанувала за столом, залишився байдужим. Не любив він таких розмов, не поділяв подібних поглядів. На те у нього є поважна причина, і свою думку щодо цієї газети з її публікацією він має. Та кому вона тут потрібна? Тож ліпше мовчати й головою кивати. Хай собі розцінюють це як підтакування. Він уже звик до цього добірного чоловічого товариства, почувається в ньому своїм і не уявляє, куди б міг пристати, якби раптом довелося з ним розпрощатися. А якби почав сперечатися, то розпрощатися довелося б, і то хутко.

Утім, члени клубу «Антей» не завжди говорять про політику й зовсім мало про справи. Більше розважаються, грають у шахи, влаштовують кінні перегони та стрільбища, вирушають до лісу на полювання, намагаються реконструювати ігри старої шляхти — на кмітливість та витривалість, із шаблями та пістолями. Але сьогодні — усе-таки про політичну доктрину «Польща — для поляків». Проголошена ще минулого десятиліття, вона врешті почала набирати обертів.

— Ще недавно на території Речі Посполитої виходило майже сто видань німецькою мовою. Задумайтеся, панство: сто газет і журнальчиків! Навіщо? Хіба воно комусь треба — читати по-німецьки, що у світі діється, як домашнє господарство вести, землю обробляти, зупу варити, тісто місити? До дупи воно громадянам Речі Посполитої! — Стефан Сосновський струшує попіл із товстої сигари просто на канапки з чорною ікрою. Очі мирового судді блищать від збудження.

— До дупи! До дупи! До дупи! — скандує товариство.

Ті скандування — як мертвому припарка. Від них нічого не залежить. Бо тих видань уже немає, і жодної німецької школи не залишилося. До мінімуму зведені навчальні заклади інших національних меншин. Про школи та гімназії мовою корінного населення, українців, від самих початків польського правління навіть не йшлося. Російськомовні церковноприходські школи, насаджені царатом, автоматично замінили на польські — от і все. Тепер ще й ті патріотичні українські організації, які утримували чи підтримували свою шкільну освіту, — під знаком заборони. Такі самі процеси і в культурному, і в церковному житті. Спольщення стало пріоритетним у політиці Речі.

Одноклубники Савицького підтримують таку ідею. Єдина держава — Польща, єдина мова — польська, єдина віра — католицизм. Оце і є моноліт, об який хтось має зламати зуби, а хтось розбити лоба, і завдяки якому геть усі громадяни зможуть об’єднатись, як пальці в кулаку, стати єдиним цілим і вибудувати нову могутню європейську державу.

— Здається, у вас, пане Замойчик, люлька погасла, — зауважив Роман Савицький.

Він добре знає, що люльку Тадей Замойчик навіть не запалював, що в ній тютюн і не ночував. Але, може, хоч таким чином вдасться перевести стрілку розмови з політики на щось інше. Скажімо, на те, де ж це колишній полковник Війська польського, а нині просто міщанин славного Романова роздобув собі таку унікальну цяцьку.

— Ха-ха-ха, — регоче Замойчик, аж за боки хапається. — Люлька, кажете, погасла? Та я її, холера ясна, і не запалював. Розвів же я вас, як горобців на м’якуші.

Обхідний маневр таки спрацьовує. Замойчик виймає з рота люльку, підносить її догори, довго тримає проти світла, щоб усі встигли побачити, як воно пробивається крізь «сонячний камінь» і блискітками відскакує навсібіч від мундштука.

Виявляється, це пані Кароліна зробила такий подарунок чоловікові. Мундштук виготовлено з єдиного шматка бурштину — рідкісної знахідки, привезеної з Вільно. Пані Замойчик десь почула, що, за останніми віяннями медицини, «сонячний камінь» має здатність зупиняти базедову хворобу. От вона й придумала, як зробити, щоб чоловік не розлучався з ним. Сама вона носить на шиї масивне намисто з такого бурштину. Чогось клятий зоб штурмом пішов на їхнє шляхетне сімейство, як татари у старовину — на замок Любарта. Тож доводиться якось захищатися, щоб дочасно не розпрощатися з білим світом і не відправитися в дерев’яній «шкатулці» до родинного склепу на цвинтарі.

— Бійтеся Бога, пане Замойчик! — сміється Стефан Сосновський, запалюючи нову сигару. — Про яке прощання зі світом ви говорите? Що має пряник до вітряка? Де ви, а де цвинтар! Вашого здоров’я ще на трьох молодих вистачить.

— Вашими б вустами та мед пити! — відмахується Замойчик. — Але береженого й Бог береже.

Здоров’я у полковника справді нівроку. Тиждень тому на полювання їздили, то він найбільше крячок настріляв. І в сідлі сидить міцненько, хоч коневі, певно, непереливки під такою вагою, і під час чоловічих розваг, які вони в «Антеї» нерідко влаштовують, не пасе задніх, і в прекрасних панянок ще має успіх. Недавно вирішили згадати про давню забаву шляхетської знаті — гру в «опудало». То Тадей Замойчик на всьому скаку з першого ж разу голову солом’яному чудовиську шаблею зрубав — рівнесенько так, просто по шиї лезом пройшовся.

Мабуть, пані Кароліна просто за компанію «приписала» його до своєї хвороби, яка передалася їй у спадок від матері. Щоб менше на панянок заглядався та частіше про здоров’я думав, бо ж від тих молодих кобіт старому чоловікові моці не додасться. А може, придумала все це кмітлива пані, щоб удвох веселіше було лікуватися та рятуватися. Оскільки вдома у Замойчиків Кароліна — генерал, то полковникові нічого не залишалося, як погодитися зі встановленим нею діагнозом. Утім, хіба не гарний привід похизуватися незвичайною люлькою?

Романові Савицькому і смішно, і сумно слухати розмови про державний моноліт. Він виріс в українському селі, яке історичні вітри шпурляли то в російський, то в польський бік, та й про корені свого генеалогічного дерева вже добре знає. А якби й не це… Як можна порівнювати суспільство з каменем? Це живий організм, що постійно дихає, росте, мігрує, прогресує, протестує, реагує на внутрішні та зовнішні подразники, змінюється, оновлюється. Люди не лише виконують державні закони та функції. Часто вони змушені шукати способи виживання — як для себе самих, так і для своїх соціальних та національних груп. А ще кожна людина просто хоче щастя і веде життя приватне, утаємничене, а то й геть потаємне. Щоб утримати цю живу рухливу субстанцію в межах географічних кордонів, державних законів і людської моралі, потрібна неабияка гнучкість. А моноліт, як відомо, не гнеться. Зате він, навіть найміцніший, має здатність із часом тріскатися і розколюватися.

Савицький міг би прочитати цілу лекцію на цю тему. Але кого вона зацікавить? Панство налаштоване на свою хвилю, що вже переростає у справжній дев’ятий вал.

— За прекрасних панянок! — Валецький, дженджуристий неофіт «Антея», стукає виделкою об дзвінкий богемський кришталь, намагаючись пересилити гамір і привернути увагу захмелілого товариства. — За наших шляхетних вишуканих гонорових сарматок!

— Віват! Віват! Віват! — виривається з усіх горлянок.

Ніхто не дивується, чому це Олександр Валецький підняв тост за сарматок. Ніхто не запитує, а хто вони такі, оті сарматки? Про сарматську ідею у клубі не раз уже заводили мову. Тадей Замойчик нарешті пробує озвучити те, що давненько бродило в шляхетських головах.

— А давайте, панство, закриємо наш клуб «Антей»…

— Ні! Ні! Ні! — панство зривається з місць. — Не бути цьому!

— …А відкриємо… Гм… Хвилинку уваги! Відкриємо таємне товариство «Сармат».

— Так! Так! Так! — ще голосніше вибухає панство. — Віват «Сармат»! Віват! Віват! Віват!

Коли всі стихають і всідаються, Валецький доповнює пропозицію Замойчика: такі товариства вже є у великих містах. Він мав нещодавно розмову з деякими людьми в Кракові. Там готові підтримати й навіть іноді запрошувати на свої зібрання.

В основі статуту, цього немає потреби й пояснювати, — шляхетська ідеологія, що домінувала впродовж трьох попередніх століть і незаслужено стала забуватися. А забувати таке не можна. Отож, за теорією сарматизму, шляхта походить не від слов’ян (слов’яни — предки холопів), а від древніх сарматів, що відзначалися особливою войовничістю, гонором, вишуканими манерами та культом краси.

— Честь Вітчизни, шляхетність і волелюбність! Ось ті три наріжні камені, на яких будуються всі інші чесноти нових послідовників сарматизму, — Тадей Замойчик витримав паузу й загадково посміхнувся. — До речі, сарматисти ніколи не займаються фізичною працею, надають перевагу військовій справі та розвагам.

— Оце по-нашому! — задоволено вигукнув хтось із чоловіків.

— А чужих кобіт дозволено кохати? Чи сарматська честь забороняє плотські гріхи? — прискалює праве око Сосновський.

— Та хіба ж то гріх — любити? Кохайте! Кохайте і своїх, і чужих — скільки панство подужає. Що то за шляхтич, який за панянками не упадає? І моди бажано дотримуватися, і веселитися в гарному товаристві, — робить щедрий жест руками Валецький.

— Як бачите, панове, справді по-нашому! — засміявся полковник Замойчик. — Це нам підходить на всі сто відсотків.

— На всі двісті! — схвально підтакнув головою Мирон Годинка, який досі не зронив ні слова. — А чого? Якщо вже відроджувати славу і ставити себе на перше місце в історії світу, то найкраще почати це від Сарматії. Колись кляті гуни витіснили сарматів з їхньої території. А ми її відвоюємо й повернемо. От так, холера ясна! І ніякі новітні гуни нам не страшні. Віват «Сармат»!

— Віват «Сармат»! Віват! Віват! Віват! — знову прокотилося залою.

22

Бріар — нарости кореня куща еріки деревоподібної з родини вересових; напрочуд жаростійкі, що робить їх ідеальними для виготовлення люльок.

2

Магічні праліси, наповнені всюдисущими духами природи та посвистом стріл цілком реальних поліських амазонок… Містичні непрохідні драговини й болота, що поглинули цілі війська чужинецьких зайд, захищаючи від них місцевий люд… Бездонні й всевидячі озера-очі, що, за однією з легенд, є сакральними переходами між паралельними світами… Дивовижна аура Луцька — цього «маленького Риму на Стиру» з його древнім замком, старовинними валами, неймовірним міксом архітектурних стилів, перетином культур та мирним сусідством різноманітних храмів, наче зібраних тут з усього світу… Сотні кілометрів підземних ходів та переходів, які досі ховають нерозгадані загадки минулого…

Дивно було б, аби в такому таємничому краю не існувало таємних товариств, організацій, орденів та братств. Вони здавен пронизували всі соціальні прошарки Волині, надаючи їй особливого шарму та колориту, а заодно й підсилюючи її політичне тло. Узяти бодай масонів, які дуже полюбляли цю землю, що стоїть якраз на перетині світових артерій. Ще в першій половині вісімнадцятого століття у містечку Вишнівці Ян Кароль Мнішек заснував масонську ложу старошотландського обряду — таку собі маленьку філію найпершої, материнської Великої Ложі в Лондоні. Невдовзі з’явилася ще одна — у Дубні. Відомо, що дубенська «Досконала таємниця» засідала в Луцькій брамі. А далі такі закриті організації «вільних каменярів» почали виростати повсюдно як гриби після дощу. Трикутники зі «Всевидячим Оком» — символи масонства — можна було побачити в Луцьку, Острозі, Кременці та інших містах та містечках Волині.

«Свобода. Рівність. Братерство». Ці слова стали ключовими в їхній діяльності, спрямованій, з одного боку, на прославляння Великого Будівничого Світу, а з іншого — на утвердження конкретного державного устрою. Бо кожна масонська ложа мала свою національну та суспільну прив’язку. Коли Волинь перебувала під впливом Польщі, масонські організації на її території були здебільшого польськими і працювали на підтримку Речі Посполитої. А коли опинилася під владою Російської імперії, активізувалися масони, підвладні Великій Російській ложі «Астрея», базованій у Петербурзі.

Підорганізацією волинських масонів був орден тамплієрів, лицарів храму, який затято обороняв християнство. Він також виник у цьому краї не на порожньому місці. Історики дослідили, що в давнину воїни-ченці добралися аж до Волині й навіть збудували свою обитель у містечку Луків, між Ковелем і Любомлем, на шляху від Києва до Варшави. Чому саме тут? Чим їм припала до душі ця тиха, трохи дикувата місцина, оточена первозданними і часто непрохідними лісами? Про це дослідники не знають. Та й чи дізнаються колись? Дерев’яний храм не зберігся, зате залишилися древні вали навколо нього та підземелля на тому сакральному місці, де він стояв. Десь у тих підземеллях нібито може бути захована чаша Ґрааля, яку так ретельно охороняли тамплієри.

Утім, чи саме в цьому Лукові, а чи в іншому, ближчому не до Любомля, а до Любліна, жили тамплієри, — це достеменно не відомо. Але кілька рядків, вихоплених із древніх манускриптів, збуджували уяву місцевих романтиків та фанатиків, підсилювали інтерес до ордену тамплієрів і породжували новітніх храмовників, беззаперечно відданих ідеї захисту християнства.

Новий сплеск масонства на волинських теренах відбувся на початку двадцятого століття, в роки Української революції, коли Симон Петлюра проголосив себе Великим майстром «Великої Української Ложі», наголошуючи на її національно-визвольній місії і відокремивши свою організацію від Великої російської. Фактично Петлюра став лідером українського масонства. Після еміграції Головного отамана військ УНР (спочатку до Польщі, потім до Угорщини, тоді до Швейцарії і зрештою до Франції) на території Волині залишилося багато його соратників, прихильників і симпатиків, командирів, капеланів та вояків армії УНР. В умовах польської експансії вони мали чималий вплив на формування та діяльність українських патріотичних організацій, а заодно продовжували місію Великого майстра.

Отож, масонство — українське, польське, єврейське… А ще малочисельні, зате дуже закриті від загалу групи окультистів і містиків, гностиків та агностиків, радикалістів, комуністів, російських монархістів, ревізіоністів-білогвардійців, ревізіоністів-сіоністів, єврейських бундистів та фолкістів, антисемітів, прихильників «білої» та «чорної» магій, не так таємних, як утаємничених організацій німецьких та чеських колоністів… Прихований у водах житейського моря пласт суспільного айсберга аж кишів таємними ідеями та планами, змовами й задумами, зібраннями й ритуалами.

«Вершки» панівного етносу завжди були схильні до утаємничення і загадковості, полюбляли загортати цілком реальні історії в легкий серпанок містицизму, як цукерку в кольорову облатку. У конституції Речі Посполитої — ні в старій, ні в новій, запропонованій тепер пілсудчиками, — не було пункту про винятковість титулованої польської шляхти й виокремлення її в особливий прошарок. Але чому б не записати його, цей пункт, у статут таємної організації? Чому б не потішити самих себе, знатних і знаних, багатих та успішних, думкою про власну особливість, зверхність над плебсом, над холопами, не гідними давньої слави відважних воїнів-сарматів?

Із появою в містечку Романів товариства «Сармат» світ не перевернувся, його розграфлена після Світової війни мапа не змінилася, не розсунулися межі державних кордонів польської вітчизни, не приєдналися до Другої Речі Посполитої південні землі, де в давнину, ще у другому сторіччі, жили дуже войовничі та надзвичайно вільнолюбні сармати. Та й для самих завсідників чоловічого клубу «Антей» після реорганізації його в таємне товариство «Сармат» нічого особливо не змінилося.

Життя текло звичним руслом, а панство жило за тими самими клубними правилами. Полювало, балювало, розважалося, вправлялося у стрільбі та іграх із шаблями й луками. Щоправда, тепер до його розваг іноді прилучалося жіноцтво. Але пані та панянки мали дотримуватися сарматського дрескоду: вже забуті сучасними модницями корсети, розкішні довгі спідниці, розширені донизу, переважно атласні та шовкові, у рожевій та блакитній гамі, натуральне хутро, дорогі масивні оздоби, вишукане взуття. Чоловіки, у дорогих кунтушах та хутрі, мали поводитись як справжні лицарі, догоджати прекрасним дамам і завойовувати та підкоряти їхні серця. Утім, коли це вони їх не завойовували та не підкоряли?

Ореол таємничості, дражлива атмосфера змовництва, відблиски романтизму (хоч іноді й штучні) робили яскравішими сірі провінційні будні, приємно лоскотали нерви, додавали адреналіну й відчуття власної значимості та богообраності, що ним (а вони в це вірили) були наділені колись і їхні титуловані пращури.

Роман Савицький не був титулованим шляхтичем. І про своїх предків волів не говорити. Знав, як розбагатів його батько. Уже знав. А мама… Принаймні та бліда хвороблива шляхтянка, яка любила усамітнюватися в покоях і відгороджуватися від світу, не була йому мамою. Можливо, він і відмовився б від членства в новоствореному таємному товаристві. Якби не одна підслухана розмова. Саме слабка стать, яка демонструвала королівський гонор та мало не королівську розкіш, наштовхнула його на думку, яку він згодом почав виношувати, вирощувати й відшліфовувати, як ювелір — коштовний камінь.

Жінки є жінки. Якого б високого штибу не було їхнє шляхетне товариство, але щоб розмовляти лише про високе… Боже збав! Це ж так від нудьги й померти можна. Газети саме нагадали про скандал, що свого часу виник навколо конкурсу краси «Міс Полонія» і тепер знайшов своє несподіване продовження аж за океаном. Ну хіба ж Кароліна Замойчик могла змовчати про таку обурливу новину?

— Ви, пані Джозефо, вже прочитали статтю «Як провінція перемогла столицю і що з того вийшло»? — вона підкотилася до дружини Стефана Сосновського, майже вперлася в неї своїм кругленьким, як і в чоловіка, животом. — Ні? То прочитайте.

— Обов’язково прочитаю, пані Кароліно. Обов’язково! — пообіцяла благовірна мирового судді.

— Ай, поки то ви ще прочитаєте… — скривилася пані полковникова. — Та й чи буде у вас час, щоб читати… А може, пан суддя і газети тої не має… Пам’ятаєте, пані Джозефо, оту маловідому актрисулю… Зофією її звали, а от прізвища не пригадаю. У мене, знаєте, прізвища чогось ніяк у голові не тримаються — в одне вухо влітають, а з другого відразу ж вилітають. Знаю лишень, що та Зофія — протеже якогось варшавського співака. То до чого оце я? Ага, ота актриса, Зоф’я, значить, брала участь у всепольському конкурсі краси. Тільки не кажіть, що ви про нього не чули, бо хто лишень про нього не говорив, а ви на слух ще ні разу не скаржилися. Отож, здобула Зофія корону й одразу ж поклала собі в голову думку, що вона справжня королева і в її жилах тече блакитна кров. Уявляєте, що може зробити отой конкурс зі звичайною дівчиною? Їй сказали, що корону за рік треба повернути, бо то власність організаторів, вона передається від переможниці до переможниці. А панна Зося помахала ручкою, отак — бай-бай, і чкурнула аж до Америки. І що головне — корону прихопила з собою. Через це, саме через це — так газета пише — наступного року конкурс у Варшаві не відбувся. Та хай би його й зовсім не було, ні тепер, ні в четвер — не велика біда. Ви, пані Джозефо, тільки не подумайте, що про тепер і четвер у газеті написано. Ні-ні, вони горою за той конкурс стоять. Це я так думаю, що нам вони потрібні як лисому гребінець. Але яке провінційне нахабство! Яка пиха! І тепер ця особа хоче в Америці кінозіркою стати…

— Ян Капур — відомий співак. А Львів — не така вже й провінція, — пробує пригасити обурення пані полковникової Джозефа Сосновська. — Ця Зофія Батицька справді дуже вродлива й до того ж талановита. Вона ще до участі в конкурсі в кіно знімалася. І в Сполучених Штатах Америки їй одразу ж роль запропонували, тільки-но її побачили. Таке, пані Кароліно, рідко буває. Знаєте, скільки в тому Голлівуді зірок з усього світу? Та й виїхала вона туди через нещасливе кохання, а не тому, що хотіла корону вкрасти. А що маловідома… Молода ще, не встигла заявити про себе.

— Вам би, пані Джозефо, адвокаткою працювати. На пару зі своїм чоловіком — він би судив, а ви захищали. Цікаво, чия б узяла? Тільки не згідна я з вашими аргументами. Що то є Львів порівняно з Варшавою?! Що то є?! Авжеж провінція!

Слова Сосновської на захист Софії Батицької відлітають від пані Замойчик як горох від стіни. Їй трохи прикро й образливо, що дружина судді не погоджується з нею, і вона вперто править своєї.

— Це ж збочення якесь — називати королевами всяких простолюдинок. І то тільки тому, що в них ноги довші, ніж в інших, або стан тонший, або… Хіба це є ознакою шляхетності?

— Але ж у тому й весь цимус таких конкурсів, — несподівано підтримує Джозефу молода красива брюнетка з коротким модним каре, яка досі зацікавлено прислухалася до суперечки. — Що поганого в тому, що вродлива й недурна дівчина здобуде шанс змінити щось у своєму житті? Не на трон же садять цих королев, не управління державою їм доручають. У Берліні, ще перед Світовою війною, конкурс, який проходив у звичайному кабаре, виграла продавчиня цигарок. Здається, її звали Ґертрудою.

— Продавчиня цигарок?! Та ви при своєму розумі, пані? Ні, ви таке чули? Ви таке чули? — Кароліна Замойчик обвела поглядом присутніх жінок. — Якась бідна продавчиня стає королевою тільки тому, що їй, бачте, при народженні матінка природа писочок гарний намалювала.

— Малює художник. А людину створює Бог. То чого б не захоплюватися його витвором так, як ми захоплюємося шедевром мистця? — брюнетка вже також закипає.

— Не згадуйте Бога всує! І не смійте порівнювати те, що не порівнюється! Не забувайте: врода людська — скороминуча, той гарненький писочок скоро зів’яне і зморщиться, як печене яблучко, а шедевр мистця — вічний. Тож чим хочете, тим і захоплюйтеся, залежно від вашого виховання. Але шляхетна панянка голою дупою перед публікою світити не буде. Розпуста все це, пані хороша! Розпуста! — підтискає тонкі губи Кароліна. — Куди тільки котиться світ?!

— Ну, тоді, перед Світовою війною, голими дупами, як ви зволили сказати, ще не світили. Це вже пізніше американці придумали дефіле в купальниках на своїх конкурсах краси, — не здається її опонентка.

— А чи не забагато молода пані знає про це неподобство? Чого це воно її так бардзо цікавить? Може, й сама вже десь дефілювала? — Кароліна мало не задихається від обурення, здається, навіть її масивне бурштинове намисто на спотвореній зобом шиї налилося роздратуванням і запульсувало темною барвою.

— А моя Барбара така: багато читає, багато знає, — Олександр Валецький, стривожений суперечкою, підійшов до брюнетки, обійняв за плечі. — А світ…

— Іди собі, Сяню! Не треба, не встрявай! То жіноча розмова, — спробувала зупинити його Барбара.

Та Валецький ніби й не помітив тієї спроби.

— А світ… Скільки він існує, стільки й котиться. Котиться-котиться — і все по тій самій орбіті. І нічого нового під сонцем не стається. А ви знаєте, вельмишановна пані Кароліно, де й коли відбувся перший конкурс краси?

— В Америці, де ж іще? Кому б це спало на думку робити такі фіґлі-міґлі? Тільки тим розпусним янкі…

— Помиляєтеся. Ці, як ви зволили сказати, фіґлі-міґлі придумали греки, древні греки. Америки тоді ще й близько не було. Точніше, земля була, але ще не відкрита й не названа. Отож, у Греції, ще до нашої ери, відбулося змагання трьох вродливих богинь — Гери, Афродіти й Афіни, тобто перший в історії конкурс краси. Паріс, син царя Трої, який був суддею, найкращою визнав Афродіту. З цього й почалася Троянська війна, яку…

— Пане Валецький, чи не бажаєте послухати казку про солом’яного бичка? — насмішкувато перебила його Кароліна Замойчик.

— Про солом’яного бичка? А до чого тут поліція, як грім порося вбив?

— А до того самого, що й ваша байка про конкурс краси якихось міфічних богинь, яких ніколи й на білому світі не було.

— Але про це написав древній історик Геродот.

— І для чого він це написав?

— Може, аби нагадати, що краса — велика сила, а не якісь там фіґлі-міґлі. Ось так, пані Кароліно.

— Ой-ой! Як каже наша кухарка Онися, налякали їжака голою дупою! Це ж якби тепер усі оці конкурси закінчувалися війною, то б уже й людей на землі не зосталося…

— Шановна пані, надворі двадцяте століття. Так би мовити, нові часи, нові звичаї. Переможницям належать корони та подарунки, а публіці — задоволення від споглядання краси. Тож, що б там хто не говорив, а маємо таки прогрес на нашій маленькій земній кульці.

Слухаючи краєм вуха жіночу розмову, що вийшла за межі ввічливого напівшепоту й довірливої тональності, піднялася на високі ноти і привернула до себе увагу чоловічої половини товариства, Роман Савицький і надумав: а що як організувати такий конкурс під крилом «Сармата»? Якщо сарматизм сповідує культ шляхетності та краси, то це саме те, що треба. І данину старовині можна віддати, і до модного віяння прилучитися, і… кохану Софі зіркою зробити.

Замойчики, звісно ж, будуть проти. Хоча… Це ж не програма запобігання базедовій хворобі, де Тадей та Кароліна заодно. У питаннях жіночої вроди старий ловелас дотримується іншої стратегії і тактики, ніж його імпульсивна половина. Ну, може, для видимості й скаже якесь «фе», ніби між іншим, упівголоса, — щоб пані Кароліна не сердилась і не накочувалася на нього всім своїм круглим торсом. А от Барбара й Олександр Валецькі будуть «за». І Джозефа Сосновська — «за». А якщо Джозефа, то й Стефан, бо пан мировий суддя ніколи не піде проти своєї коханої дружини. Та й інші…

Головне: як піднести ідею, як її подати оцим трохи звихнутим на шляхетності та історичній величі людям, чим прикрасити, яку «родзинку» в неї вкласти. Назвати конкурс можна, скажімо, «Сарматська княжна», щоб уже остаточно прив’язати його з одного боку — до історії, а з іншого — до таємного товариства. Провести його краще у великому місті. Добре б — у самій Варшаві або Кракові.

І хай здійсниться мрія його коханої і незрівнянної Софі! Бо все це — лише заради неї. Бо вона, лише вона має стати на тому конкурсі королевою. Має і стане.

3

— Софі-і-і-і…

Роман навшпиньки підійшов до дверей спальні, обережно прочинив їх, зазирнув.

— Сонечку моє, ти ще й досі спиш?

Ані звуку.

Софія — совеня. Зазвичай звечора довго не може заснути, а такої літньої спекотної пори взагалі готова гуляти до опівночі. Зате вранці їй краще не заважати додивлятися солодкі сни. Ранкові сни Софі якісь особливі — фантасмагоричні й завжди кольорові. Вона частенько розповідала йому, потягуючись на постелі, якої саме барви, яких відтінків були ті образи й речі, що являлися їй перед пробудженням. Іноді так ретельно описувала кольори, неймовірно яскраві, які просто заворожували, що він повірити не міг: чи не фантазує часом його ясонька? Бо сам бачив лише чорно-білі сни.

Саме тому, щоб не потривожити ті кольорові сни, Роман і вирішив після вечірки, що закінчилася аж на світанку, поїхати не додому, а на тартак. Учора він отримав вигідне замовлення з меблевої фабрики в Холмі, тож сьогодні все одно збирався побувати на своїй найбільшій лісопильні. Підприємство розміщене за містечком, на узліссі. Частина робітників ще тільки добиралася на місце роботи, а ті, хто прийшов раніше, складали в дерев’яній сторожці за тартаком полотняні сидори з обідом, підкочували до лісопильної рами круглі бруси. Вони здивовано дивилися на господаря, одягненого такого раннього часу в святковий костюм, чемно скидали картузи, вітаючись.

Літньої пори тартак починає працювати о шостій ранку, зате в полудень, у час «пік», коли нагріта на сонці тирса обліплює спітнілі тіла, набивається в ніздрі й забиває дихання, чоловіки влаштовують собі двогодинну сієсту.

Роман поговорив із бригадиром, обдивився свіжі дошки, складені під толевим накриттям, дав розпорядження щодо відправки деревини. Коли лісопильна рама видала перший пронизливий звук, він уже сидів у своєму позашляховику. Автівка голосно чмихнула, ніби відповіла на вищання пилорами, і повільно покотилася вздовж узлісся. Зупинилася на галявині, оточеній густим малинником, до якої не долинали звуки тартака. Роман відчинив дверцята, пройшовся зарошеною травою, заслухався пташиним співом. Хотів було нарвати лілових дзвоників, що тихо погойдувалися у траві, але передумав: зароситься, та й квітів у саду біля будинку вистачає. Мабуть, Міля, їхня покоївка, вже зрізала найсвіжіші троянди.

Приїхав додому близько дев’ятої. Був упевнений: Софі вже прокинулася і ніжиться в постелі. Вона ніколи не зривається відразу на ноги, любить ще трохи полежати із заплющеними очима, ніби милується відблисками кольорів, що явилися їй уві сні. Уявляв, як обійме її, напівсонну, пахучу, теплу, піддатливу. Мабуть, вона трохи покомизиться, що він знову сам поїхав на вечірку. Останнім часом це єдина причина її коротких спалахів незадоволення. Але він знає, як задобрити свою ясоньку, як догодити їй. А ще як скаже про те, що надумав зробити заради неї…

Переодягнувся, умився, підійшов до спальні. Й ось нате вам — за дверима тихо, як у вусі. Тільки-но намірився переступити поріг, як у вітальню зайшла покоївка. За нею на довгому шнурі — зелений циліндр порохотяга на маленьких коліщатках, ніби екзотичний звір на повідку в суворої дресирувальниці.

«Чого це Міля надумала вмикати цього верескливого крокодила, якщо Софі ще спить?» — здивувався Роман.

І раптом холодна кігтиста лапа страху вхопила його за горло, стиснула так, що він мало не задихнувся.

«Софі немає!»

Не припускав, що її може не бути поруч. Не уявляв, як можна жити без неї. Не знав, як пояснити і як називати ті почуття, які мав до неї. Це щось більше, ніж просто кохання чоловіка до жінки, значно більше, сильніше, об’ємніше, глибше, вище. І водночас таке вразливе й таке болісне.

Десь у цьому світі, в якому стільки всього сплетено і сплутано, є і його син, майже ровесник Софії Неродової. Мабуть, є. І мабуть, що його. Бо ж він не бачив хлопчика жодного разу й імені його не знає. Та й Оляна не зізнавалася. Проте за датами все збігалося. Мало ще прожила Олянка зі своїм чоловіком, щоб мати такого сина. Мало. Вирішила зробити йому боляче, відплатити за весілля з Аделею? Авжеж. Може, ще й чоловік її не захотів ділити хлопчика на двох. От і змінили адресу. Іноді здавалося, що його не проявлена, не сформована, не підкріплена й не реалізована любов до рідної, але не знаної і ніколи не баченої дитини втілилася у стосунки із Софією. Він потурав їй, як маленькій примхливій дівчинці, оберігав, захищав, як має оберігати й захищати своє улюблене чадо батько.

Але ця пристрасть, що керувала його грішним тілом, змушуючи його палахкотіти і знемагати… Ці неймовірні ревнощі, які терзали і шматували душу… Цей постійний страх втратити її, що доводив його до божевілля… Усе так перемішалося, так переплелося в єдиний вузол, який уже ніколи не розплутати, не розв’язати.

Десь прочитав недавно: «Тим, кого любиш, керувати не можна». Він не керував Софією. Ні-ні. Він лише сам виконував її команди. Це вона керувала ним. Отже… Та яке це має значення, любить вона його чи ні? Щоб тільки була поруч. Щоб тільки була!

Кинувся до спальні. Ліжко ще зберігало обриси й запах її тіла. Але самої Софі справді не було.

— Де пані? — запитав покоївку, що вже підходила до розетки, щоб увімкнути порохотяга.

— Де пані? — навіщось повторила його запитання Міля. — Мабуть, гуляє. Де ж іще? Вона тільки-но прокинулася, відразу одягнулась, спустилася вниз і вийшла у двір. Я їй сказала, що сніданок готовий. Але пані відмовилася їсти, навіть кави не випила. Я подумала: пройдеться трохи, нагуляє апетит і тоді вже…

— Коли це було?

— Кажу ж, тільки-но прокинулася…

— А прокинулася коли?!

— Перепрошую, пане Романе. Не сердьтеся. Я на годинник не дивилася. Здається, близько години тому.

— Здається… Куди вона пішла?

— Не знаю. Пані Софі не сказала. Та я й не запитувала, навіть у вікно не дивилася. Ніколи мені. Та й то ж таки не дітвак малий, щоб наглядати чи ходити назирці. Усе-таки доросла жінка.

— Доросла…

Роман спустився у сад, обійшов усі алеї, зазирнув до альтанки, обвитої зеленим плющем, наче ворсистою ковдрою. Жодного Софіїного сліду. Кинувся із саду до гаража. Там мав стояти новенький синій «жук». Софі захотіла точно такого, як у Марго, і він одразу, того самого дня, замовив його у Любліні. Тиждень тому автомобіль доставили до Романова. Софі ще не дуже вправно його водила, тож сама жодного разу не виїжджала з двору. Але тепер, мабуть, виїхала, бо синього, як небо, «Фольксвагена» на місці не було.

Роман вийшов за ворота. На піщаній дорозі, по краях зволоженій росою від трави, виднілися свіжі сліди протекторів. На жаль, ці вм’ятини не скажуть, куди поїхала машина. Але можна принаймні визначити, у якому напрямку повела її втікачка.

От іще! З чого це він узяв, що Софі втекла? І чого так лякатися? Чого так панікувати? Може, вона захотіла провідати своїх батьків?

«Авжеж, то ні ногою на батьківський поріг, а то раптом із самого ранку, ледь прокинувшись, навіть не поснідавши й своєю улюбленою кавусею не посмакувавши, помчала до любих предків, з якими вже три місяці не розмовляла», — іронічно обізвався внутрішній голос.

«А може, хотіла почванитися своїм “жуком”? Вона ж тішиться ним, як дитина улюбленою іграшкою».

«Авжеж! Іншого часу ця дитина просто не знайшла. Тільки-но очі розплющила — й одразу ж за кермо».

«А може, щось сталося в маєтку, їй повідомили, й от…» — чи то намагався заперечити тому голосу, чи сам себе переконував, що треба пошукати Софі в Багнику.

«А може, пан Бог допоможе», — здався нарешті внутрішній візаві.

Лінда навіть не кивнула головою. Стояла біля воріт, поки автівка не під’їхала, а коли побачила, хто прибув, мовчки відвернулася, пішла до будинку й зачинилася у своїй кімнаті. Після того скандального весілля вона перестала бувати на світських вечірках, спілкуватися з тутешніми паніями, які не стомлювалися перемивати кісточки не лише Софі, але й усій родині. Лінда усамітнилася в маєтку й від того усамітнення ставала все більш дивакуватою. Сердилася на доньку, але звинувачувала в її теперішньому невизначеному статусі насамперед Савицького.

Софі — вісімнадцятирічна дитина, ексцентрична й гонорова, надто люблена, надто пещена, примхлива, звикла, щоб їй в усьому потурали, зациклена на своїй мрії про славу й визнання. Мабуть, із часом вона б угомонилася, помудрішала, змирилася з реальністю, з тим, що є. Як мусила змиритися й Лінда. Хтозна… Але Софіїні амбіції небезпідставні. Особлива врода, ідеальна постава, чудовий голос, вишукані манери, володіння кількома мовами — усе це ніби й справді спеціально дане їй для іншого життя, зовсім іншого: високого, цікавого, яскравого, в якому багато сонця, успіхів і кохання.

А Савицький… Ох уже цей Савицький, дідько б його забрав і очі б його не бачили! Такий досвідчений чоловік, такий поважний шляхтич… Як він міг так учинити? Навіщо розтроюдив юні марення Софі про розкішне життя і славу, наобіцяв їй золоті гори та срібні ріки і втягнув дівчинку в гріховний зв’язок, яким назавжди зруйнував її репутацію?

Данило Неродов вийшов на шум автомобіля, що припаркувався біля воріт, та так і застиг перед несподіваним гостем. В очах — і роздратування, і ледве стримуваний гнів, і неприхований страх. Страх зрештою взяв гору, переборов усі інші емоції та почуття. Обличчя господаря маєтку перекосилося, губи почали дрібно тремтіти. Мабуть, він подумав, що сталося щось погане з донькою і Савицький прибув, щоб сказати про це. Бо чого б це він ще приїхав, з якого такого дива?

— Софі у вас? — запитав Савицький.

— Ні, — Неродов хапнув повітря, як потопельник, що вчепився за якусь випадкову дерев’яку і нарешті випірнув з води, а тоді полегшено зітхнув. — Що ж ви так погано її стерегли, що тепер не знаєте, де шукати?

Савицький не відповів — повернувся і майже побіг до автівки.

Він розшукав Софі біля пристані. Чого вона там опинилася? Хотіла просто помилуватися білим пасажирським судном, що за півгодини мало припливти з Луцька? Чи збиралася зійти на нього й відправитися в бік Пінська? Не запитав. Підбіг, рвучко обійняв, притиснув до грудей. Вона на диво покірно піддалася тому палкому пориву, слухняно пішла за ним до його авто. Маленький синій «жук» залишився на березі — його пізніше мав забрати хтось із обслуги.

— Що ти надумала? Чим я тебе так образив, серденько? Ну чим? — запитав, коли приїхали додому.

— А то ти не знаєш? Я чекала до самого ранку, чекала, чекала, чекала… Ранок настав, а тебе немає…

— Ти не спала цілу ніч? Бідненька моя!

— А ти спав?

— Звісно ж ні!

— А що робив? Де ти був? Чому так довго?

— Я ж тобі казав, що маю бути на важливій зустрічі. Вона почалася пізно й затягнулася майже до ранку. Як завжди, ти ж знаєш, нічого нового. А потім… Потім я просто звідти поїхав на тартак, треба було владнати деякі справи. Ну чого ти так дивишся? Так, ними можна було б зайнятися і вдень. Але я не хотів тебе, ясонько моя, розбудити, потривожити твій сон. Ти ж так солодко спиш уранці, так любиш оті свої кольорові сновидіння. Думав, приїду якраз тоді, коли моя дівчинка прокинеться, і вже увесь день ми проведемо разом.

— А чому ти не взяв свою дівчинку на цю… зустріч?

— Ти ж знаєш…

— Знаю! Авжеж, знаю! Тільки не кажи, що там було суто чоловіче товариство. Раніше, може, й справді. Але не тепер… Тепер це вже не ділова вечірка чоловічого клубу. Мені сказали, що там були і дружина мирового судді, і жінка директора школи, і навіть ота підстаркувата репетуха пані Замойчик. Чому ж мені не можна? Чому?! Ми з тобою тільки в інших містах разом кудись ходимо, лише в інших країнах удвох, а тут… Що мені тут робити? Сидіти, як нещасна бранка на турецькій галері? Або змиритися і покірно пливти в неволю, а по дорозі скочити у воду й утопитися?

— Це ти — нещасна бранка?

— А хто ж, якщо не бранка? Хто я тобі? Іграшка? Лялька? Забавка?

— Ти… Ти для мене — все… Ти — моє життя.

— Життя, сховане за мурами ось цього маєтку? Приховане від твоїх знайомих? Вони ж усе одно знають, усі-усі знають і не перестають про це говорити, перемивати нам кістки, то для чого вдавати, ніби мене в тебе немає? Навіщо таке життя?

— Дівчинко моя золота! Ти ж сама казала… Тоді, коли я хотів заїхати до Аделі й поставити питання руба… Але якщо ти передумала, то я все зміню. Все-все. Авжеж, тут тобі тісно, душно, як пташці у клітці, тут ми не можемо відкрито появлятися на людях… Ну як тобі пояснити, чому? Не можемо — і все. Але скоро, дуже скоро все зміниться. За кілька днів ми поїдемо до Холма, звідти — до Кракова, а з Кракова — до Варшави. Я повезу тебе, куди ти забажаєш, — до моря, у гори, до найбільших міст Європи, у найвідоміші салони, на виставки моди, на бали. Ти танцюватимеш, веселитимешся, будеш сяяти, як зоря на небі.

— А потім знову згасну і про мене всі забудуть.

— А потім… Потім ти станеш королевою. І про тебе вже ніхто-ніхто ніколи не забуде.

— А то ж чого?

— Бо ти увійдеш в історію.

— Я? В історію?

— Ти! Ти, моє серденько! Ти увійдеш в історію. О, я маю для тебе такий сюрприз, що ти зараз затанцюєш!

4

Роман Савицький не помилився щодо Валецьких — подружня пара, добре обізнана з наймоднішими віяннями за кордоном і прихильна до всіляких аристократичних забав, сприйняла його ідею «на ура».

— Час, час розворушити наше миле тихе болітце. Покажемо, що й ми не ликом шиті. Провінційність — це, панове, поняття не географічне, вона в умах. Якщо попрацювати головами, то можна зробити з нашого маленького міста таку перлинку, що на весь світ засяє, — першим підтримав Савицького Олександр.

Підозра Кароліни Замойчик щодо невипадкової обізнаності Барбари в історії «цього пікантного неподобства», тобто конкурсів краси, також виявилася небезпідставною. Пані Валецька й справді не просто так цікавилася темою і добре знала, хто, де й коли перемагав, які подарунки разом із короною отримував і що сталося опісля з «коронованими» особами. Дванадцять років тому вона, ще зовсім юна студентка Краківського музичного коледжу, стала однією з перших польських панянок, які відважилися роздягнутися перед публікою. Відтоді й стежила уважно за всіма новинами в цій царині.

Після закінчення війни, що втягнула в себе третину населення планети й забрала мільйони життів, утомлений світ раптом гостро запрагнув легкості, краси й розваг. В Америці почали набирати обертів конкурси юних міс. Слідом за ними, немов яскраві метелики з коконів після затяжної зими, випурхнули на подіуми і красуні в містах та містечках європейських країн. За винятком, звісно ж, Радянського Союзу, де такі заходи вважалися ознакою «гнилої буржуазної моралі» й були суворо заборонені. Польща ніколи не пасла задніх у питаннях вроди та моди. Тож хутко прилучилася до європейського процесу, спрямованого на відновлення балансу позитиву й повернення гармонії, порушеної війною.

Та перші конкурси, організовані на теренах Речі Посполитої, були доволі специфічними. Вони не передбачали визначення переможниць у цілому, суворо дозували показ та оцінювання дівочих принад. Зазвичай панянки змагалися, демонструючи лише якусь одну частину тіла. І то в дуже цікавий, а інколи й смішний спосіб. Скажімо, під час конкурсу «Міс найкращі ніжки» учасниця мала натягти на верхню половину тіла торбину, яка б закривала її від маківки голови аж до попереку. Вважалося, що так журі об’єктивніше оцінить ноги й не накине красуні зайві бали, спокусившись на розкішний бюст чи вродливе личко. Учасниці конкурсу «Міс прекрасні очі» змушені були одягати на обличчя маски — такі собі шторки з темної однотонної тканини, у яких робили прорізи для очей. Бо нема чого суддям дивитися ще й на симпатичні носики чи повні вуста! Не слід відволікати увагу від головного об’єкта! Є прорізи для очей — от туди й лише туди і треба спрямовувати суворі суддівські погляди.

Коли у Флориді визначили «Міс боб-каре», європейські конкурсантки також почали навперебій демонструвати свої чарівні голівки з модними стрижками. А невдовзі після того, як в Америці найсміливіші красуні вийшли на подіум у купальниках, у Польщі також відбувся конкурс «Міс пляж». На ньому показала свою струнку поставу та ефектні форми й студентка коледжу Барбара Пестка. Корони «Міс пляж» вона не виборола, зате завоювала серце свого палкого вболівальника й дуже скоро стала пані Валецькою. Тож ставлення подружжя Валецьких до конкурсів краси мало особливий сентимент і дуже зворушливу інтимну прив’язку.

Якби ж то всі члени товариства «Сармат» були такими сучасними та одностайними, як Валецькі! А то як у тій відомій байці про Лебедя, Рака та Щуку. Одні сторожко прислухались, інші й вухом не повели, ще інших ця ідея чомусь обурила, ніби той конкурс мав стати масною плямою на їхніх святкових маринарках.

— Бздура все це! Справжнісінька бздура! Та якби якийсь древній сармат раптом ожив і почув, що його нерозумні нащадки тут затівають, то він би зробив собі харакірі. Клянусь своїми вусами, холера ясна! Та сарматам колись і на думку не спало б виставляти своїх жінок напоказ, як лошиць на ярмарку! До чого тут честь, гідність і військова відвага, які ми з вами присяглися сповідувати? До чого, панове? Га? Хто мені скаже? Ні, я проти! — категорично заявив Тадей Замойчик.

— Якби, якби… Якби в роті росли гриби, то не треба було б і до лісу ходити. По-перше, не плутайте наших пращурів сарматів із японськими самураями. Сармати ніколи не робили харакірі, — заперечив Стефан Сосновський. — А по-друге, героїчний ви наш, вельмишановний пане Замойчик, не воювали ж вони вдень і вночі, і то впродовж усенького року. Може, між походами та звитягами теж улаштовували собі якісь розваги. Бо ж, як усім нам відомо, сармати поклонялися красі. Хіба ні? Чи, може, ви, пане Замойчик, вважаєте, що сармати були якимись похмуриськами та відлюдьками? Чи, може, сарматські вояки жінок не любили, голови через них не втрачали? Ще й як любили! Ще й як закохувалися і шаленіли від них! Якби це було не так, то й нас із вами тут не було б. Зрештою, прапрапрабабці сучасних американців і європейців теж по подіумах не ходили. Скажіть, пане Валецький?

— А що тут казати? І на автомобілях наші пращури не їздили, і на аеропланах не літали, і пральних машин та порохотягів за собою по степу на кінних повозках не тягали. Та все тече, усе змінюється, як сказав філософ. Сармати й сьогодні мають бути першими й вищими там, де йдеться про честь і вроду.

— О! Почули мудрого чоловіка? Усе тече, усе змінюється. Але нам не конче пливти за всіма і приставати до чужого берега, тобто копіювати когось. Ми можемо провести конкурс по-своєму, не так, як янкі чи французи. Якщо ми сповідуємо ідею сарматизму, то й наші конкурсантки мають бути сарматками. Справжніми. Справж-ні-сінь-ки-ми!

— Тобто? — запитально глянув на Сосновського Замойчик.

— Тобто чистокровними польками, вродженими шляхтянками, і не лише вродливими, з гарними носиками, губками, дупками та з ідеальними пропорціями, як то тепер заведено — сантиметр до сантиметра, міліметр до міліметра. Вони мають бути ще й гоноровими, гарячими, вправними, відважними, з перчиком. Такими, щоб аж у-у-ух! Щоб як глянув, то аж вогонь по жилах шугонув, аж захотілося за меча схопитися й на коня скочити.

— Та ви якийсь збоченець, пане Сосновський. Бо я б таки не за меча хапався і не на коня скочив. Ха-ха-ха! Холера ясна! А як вам так треба кобіт із вогнем та перцем, то я вам скажу, пане Стефцю, що вже наперед знаю переможницю того конкурсу. Це пані Замойчик. Бо стільки вогню й перцю, як у моєї Кароліни, більше не знайти в жодній жінці на наших теренах.

— Тю на вас, пане Замойчик! І ще тричі тю! Ми ж говоримо про панянок, а не про їхніх перестарілих бабусь.

— Но-но, пане Сосновський! Обережніше з бабусями! Цс-с-с… — приклав палець до вуст Замойчик. — Боронь Боже, Кароліна почує… Буде вам і вогонь, і перець, ще й гірчиця з хроном на додачу. Скажіть-но краще, чим це ви збираєтеся вимірювати гонор і відвагу панянок? Може, оголосимо комусь війну і їх поперед себе виставимо шеренгою, щоб вороги відразу ж без бою і спротиву здалися?

— Не пересмикуйте, пане Замойчик. Війни нам не треба. Можна влаштувати для панянок кінні перегони, стрільбу з луків чи й навіть із пістолів. Бо пан Сосновський, мабуть, мав на увазі змагання амазонок, а не конкурс краси, — іронічно зауважив Валецький.

— А чом би й ні? Чому б і не влаштувати? — Сосновський ніби й не помітив іронії. — Пістолі — це зайве. А от сидіти в сідлі кожна справжня шляхтянка повинна вміти. І то сидіти по-королівському! Ви погоджуєтеся, панове? І вміти з лука стріляти також не завадило б. Тепер, до речі, популярними стають клуби лучників.

— Отже, намалюємо собі таку картину. Панянки в’їжджають на породистих жеребчиках до зали, галопом вриваються на подіум і починають дефіле. Не знаю, щоправда, хто саме дефілюватиме — коні чи кобіти. А чого? Дуже навіть пікантно: у купальнику і в сідлі та ще й з луком у руках і сайдаком зі стрілами за спиною. Публіка просто шаленітиме. Це точно! Вже уявляю цей фурор. До такого навіть в Америці не додумалися. От які ми з вами зухи!

— Панове, зупиніться! Перестаньте кпинитися. Так ми невідомо до чого договоримося. Ідеться ж не про спортивні змагання, не про кінні перегони, а про конкурс краси, — зупинив словесну перестрілку Валецький. — То ідея підтримується чи ні? Голосуємо!

Ідею конкурсу підтримали. Пропозицію Стефана Сосновського про сарматок-вершниць також не відкинули — має ж бути якась «родзинка» у їхньому заході. Щоправда, після ще однієї суперечки дійшли компромісу: конкурсанткам не обов’язково гарцювати на іподромі й змагатися в перегонах, досить буде надати знімки, на яких вони сфотографовані верхи на конях. Це нагадає молодим панянкам про славні шляхетські традиції і заохотить їх до верхової їзди. Безперечний плюс до теорії сарматизму і для їхнього товариства.

Залишилося узгодити ще один важливий момент: де проводити конкурс?

— А що тут обговорювати? Тільки в Романові. Заодно нагадаємо про історію нашого міста. Колись же воно було відомим майстровим і торговим центром, до нього по Стиру припливали купці аж з інших земель. От і тепер приїдуть небідні шляхтичі, не обминуть крамниць та майстерень, побувають у ресторані. Отак кілька років поспіль — і Романів знову стане відомим, як у давнину, — узявся розмірковувати Стас Ко́за, учитель історії і заодно власник нещодавно відкритої меблевої крамниці, який досі лише приглядався до товариства та прислухався до суперечки, погладжуючи невелику борідку.

— Еге ж, налетять сюди з усіх усюд багаті чоловіки нібито дивитися на кралечок, а самі тим часом — шусть до крамниці пана Ко́зи, хутко розхапають у ній усі шафи, столи та комоди, попакують у валізи та й бігом додому. Ніби ніде більше немає того товару, що продається в Романові, — засміявся Тадей Замойчик. — Та вам би, пане вчителю, фантастичні книжки писати.

— Куди вже мені! Я історик, а значить — реаліст. Та й ніхто вашу пані Кароліну з її вигадками не перевершить. Вона ж у нас доктор фантастичних наук! — образився Стас.

— Ну-ну, не дміться. І перестаньте свою бороду смикати — борода ще нікого мудрецем не зробила. А товариство має визначитися, чого воно хоче: зібрати сільських сміхотух лишень зі своєї волості чи запросити потомствених шляхтянок з усієї Речі Посполитої? Але ж, холера ясна, чи приїдуть кралі з великих міст до цього закутка на запрошення кількох членів таємного товариства? Бодай мені провалитися на цьому місці, якщо приїдуть. Їм же подавай дорогі апартаменти, великі сцени, відомі газети.

— Газети — не проблема. Можна запросити журналістів із відомих видань, — зауважив Стефан Сосновський.

— Не проблема, кажете? А хто все це оплачуватиме? Хто? Нас мало. Тож вельми утратно буде, доведеться все із кишень та гаманців витрусити, до останнього гроша, холера ясна. І головне, що пеньонзи ж на вітер… — затявся Замойчик.

— Ну от, говорили-балакали, потім сіли й заплакали, — розвів руками Валецький. — Нічого у нас не вийде. Помремо ми тут, панове, від нудьги зеленої, зате на капшуках із грошима.

— А хто сказав, що це має проводити лише наше товариство? Є ще й інші, в інших містах. Ви, пане Валецький, якось про це говорили й нібито навіть зустрічалися з кимось. Не нагадаєте нам, де саме? — запитав Сосновський.

— У Кракові.

— То чого б і нам не зустрітися та не домовитися? — запропонував Савицький. — І, так би мовити, спільними зусиллями…

— От і зустрічайтеся та домовляйтеся! Вам і карти в руки! — поставив нарешті крапку Замойчик.

5

Як у воду дивився Олександр Валецький. Справді, поговорили-побалакали, а далі — великий пшик із довгим хвостиком диму. Не клюнула романівська сарматська рибка на гачок, закинутий Савицьким. Здавалося, ось-ось захопить наживку й проковтне, але ні — зісковзнула й попливла геть. Одним грошей шкода, другі не розуміють, навіщо ті гроші за вітром пускати, треті не вірять, що такий захід хоч якимось боком до їхнього містечка тулиться, або, як сказав Тадей Замойчик, до чого тут пундик із сиром до вітряка в полі, четверті — «за», але їхніх голосів замало.

Та Роман Савицький вирішив не здаватися, він уже ніяк не міг забути про свій задум. Та й як тут забудеш, коли Софі майже щодня нагадує, кішечкою пухнастенькою лащиться, муркоче, воркоче та в очі зазирає: «Коли? Ну коли вже?»

Невдовзі він повіз її до Гданська. Дізнався, що там має відбутися місцевий конкурс, переможниці якого обіцяють право на участь у всепольському «Міс Полонія». «Міс Полонія» поїде до Парижа — на «Міс Європа». А участь у «Міс Європа» — це вже вершина дівочої мрії. Та щоб перемогти в національному конкурсі, мало лише вроди й розуму. Офіційно це не оголошували, але в кулуарах знали всі: панянка має бути полькою, католичкою і до того ж не провінціалкою, принаймні не зі східних кресів. Врода вродою, але…

«Ще не відомо, чи краса врятує світ, але знищить його точно політика», — з роздратуванням подумав Савицький, дізнавшись про такі негласні, але обов’язкові, непорушні, як древні мури замку Любарта, вимоги, поставлені, вочевидь, не лише організаторами, але й дефензивою. О, дефензива проникала скрізь, у кожну шпаринку, без неї навіть сонце не мало права зійти й дощ лийнути.

У Гданську Роман Савицький познайомився з Мареком Кромером. Як сказав би пан Замойчик, на ловця і звір побіг. Бо сенатор Кромер, худорлявий невисокий чоловік із владним сірим поглядом і явним комплексом Наполеона, виявився фанатом сарматської ідеології й прихильником усіляких культурних заходів за участю вродливих панянок. Нарешті ідея Савицького про конкурс «Сарматська княжна» впала на благодатний ґрунт. Марек навіть пообіцяв надати для проведення заходу найбільшу залу своєї вілли. А чому б і ні? Вілла розкішна, місця вистачить, та й заміський пейзаж на березі озера такий, що на його тлі кожна жінка королевою може почуватися. А ще він пообіцяв, що посприяє, аби їхня переможниця змогла напряму стати учасницею «Міс Європа». І ця обіцянка чи не найбільше потішила Савицького. Отже, можна обминути національний з його неписаними, проте непорушними законами і вийти прямісінько на Париж.

Але й цей цінитель давньої історії та жіночих принад почав хилити туди саме, куди й товариство «Сармат» у Романові та організатори національного конкурсу у Варшаві. Перед учасницями має бути поставлена низка умов, пов’язаних не лише із зовнішністю. До переможниці — особливі вимоги. Вона повинна бути чистокровною полькою, бо тільки істинні польки мають гени сарматів, і обов’язково католичкою, бо сарматизм покликаний обстоювати свою віру. Все інше додається: врода, постава, знання історії, шляхетні манери, гонор, навики верхової їзди…

Після повернення із Гданська Роман почав розробляти план завоювання корони. Вирішено було придбати для панни Зофії невеликий маєток під Варшавою. Зрештою придбання замінили орендою: так дешевше й вигідніше. Та й навіщо ця власність панянці, яка не збиралася тут жити і вже бачила себе на подіумі великого міста.

Тільки-но орендаторка оселилася в будинку, як у дворі загарцювали два породисті скакуни. Зося (тепер лише Зося!) мала брати уроки верхової їзди. Роман іноді їздив за компанію з нею. Двічі на тиждень у маєтку з’являлася пані зі столичного модельного агентства. Мала трохи дивне ім’я — Жеральдина. Роман подумки охрестив її Жердиною. Худюща, пряма, якась кострубата, у широченних штанях і яскравій канарейковій блузці, що теліпалася на ній, як вбрання пишнотілої господині на тонкому дерев’яному кілочку городнього опудала, — вона справді нагадувала жердину. Але Зося була від неї в захваті. Жеральдина вчила Зосю ходити, тримати спинку, повертати голівку, таємниче дивитися з-під вій, загадково усміхатися. Ще приїжджала кравчиня з ательє мод, щоб запропонувати фасони суконь для конкурсу. Зося посадила себе на таку жорстку дієту, що модистка змушена була кілька разів змінювати заміри і вшивати вже скроєне й зметане.

Романа тривожило Зосине голодування — надто вже фанатично вона захопилася схудненням. Заповзялася стати такою, як пані Жердина, чи з голови й досі не йшли манекенниці мадам Коко Шанель? Та він проганяв тривогу думкою, що скоро все це закінчиться. Ще кілька місяців, лише кілька місяців. Стане Зося королевою, натішиться короною, як примхлива дитина цяцькою, поїде на «Міс Європа», задовольнить свої амбіції і нарешті заспокоїться. А там… Після всього, що він для неї зробив…

Конкурс призначили на початок жовтня. Марек Кромер не випадково обрав саме цей час. Він знав, який захват викликає у гостей дивовижний пейзаж його вілли «Ванесса», позначений пензлем талановитої пані Осені. Особливо в тих, хто потрапляє сюди вперше. Ах, це злото-червонне палахкотіння канадських кленів навколо розкішного саду! Ах, ці вічнозелені самшитові кущі у формі ідеальних куль, півкуль та екзотичних звірів — його садовий дизайнер навчився цього мистецтва, коли працював у якогось англійського лорда. А між багряним та зеленим — яскраві оксамитові килими із пізніх пурпурових сальвій! А ще озеро, що віддзеркалює хмари і, здається, саме́ ось-ось зрушить із місця й попливе за обрій. А ротонда з рожевого мармуру, що відбивається у блакитній воді й здається підводним помешканням русалок.

Та головне — будинок із червоної цегли і з білими колонами. Архітектурною формою він нагадує величезного метелика — два корпуси тягнуться не по прямій лінії, а трохи під кутом до парадного входу, як заломлені назад крила. Через цю подібність до червонокрилого метелика Ванесси, який ніби примостився на пагорбі, вілла й дістала свою назву. Господар любив похвалитися своїм романтизмом, що вже трохи застарів, але ще так тішив слух і лоскотав нерви вразливим, схильним до сентиментів гостям, особливо екзальтованим жінкам.

Цього дня праве крило головної споруди «Ванесси» Марек Кромер віддав «Сарматській княжні». Саме в ньому розташована найбільша зала, в якій зазвичай проводилися бали та вечірки. Чужих не запрошували. Усі свої — і зблизька, і з віддалених міст та містечок. Навіть єдиний серед запрошених репортер — із «Dziennika», що належить своїй людині, причетній до сарматського товариства.

«Шкода, що з конкурсної програми вилучили променад верхи. Тут стільки простору, є де розігнатися. Зося мала б дуже ефектний вигляд на фоні “Ванесси”. Вона так тримається у сідлі, наче й народилася на коні», — подумав Савицький.

Утім, знімки Зосі в білій амазонці на її вороному, аж чорному Гермесі також справили на суддів ефектне враження. Тож початок зроблено. А там… За два голоси журі Савицький був абсолютно впевнений. Кромер (третій, на кого він робив ставку) не повинен забути, хто йому підкинув цю ідею й стільки зробив для її втілення. І пані Жеральдина, яка виявилася доброю знайомою Кромера й завдяки йому потрапила сюди, щоб оцінювати дефіле та манери конкурсанток, без сумніву, віддасть перевагу своїй учениці. Тим паче, що їй щедро заплачено за кожен візит до маєтку панни Зосі. Отже, можна розраховувати на чотири бали. Залишилося ще троє суддів. Але ж хіба Зося не завоює їхню прихильність?

Коли Марек Кромер одягнув на голову Зосі корону (Зосі довелося нагнутися до низенького коронатора а ля Наполеон Бонапарт), затерплим, занімілим, задубілим тілом Романа Савицького нарешті шугонула гаряча кров. Він відчув, як вона заповнює спочатку головні судини, а потім і тонкі капіляри, як зігріває й забарвлює в рожеве його мертвотно бліду шкіру. Мабуть, так навесні відроджуються й повертаються до життя дикі тварини, що цілу зиму перебували в стані анабіозу.

Але зараз була осінь. Цілий день світило не по-осінньому тепле сонце. Аж увечері над віллою почали скупчуватися хмари. Мабуть, уночі задощить. Він згадав, що замовив для Зосі троянди. Але забере їх рано-вранці. Так домовилися з пані Гурською. Бо хто ж би це такого пізнього вечора чекав його в крамниці, хоча він обіцяв купити всі квіти оптом та ще й за завищеною ціною.

«От бовдур забобонний! Тлумок романівський! — картав себе. — Наслухався в дитинстві дурних сільських бабів. Побоявся зіврочити. Скажи комусь — засміють».

Савицький і справді ніяк не міг позбутися свого селюцтва. Ні вища освіта у Варшаві, ні вище товариство, в якому він уже стільки років за свого, — ніщо не може витравити те, що закладене в ранньому віці, у батьківському маєтку, де ним опікувалася нянька з села. А треба було, треба було взяти квіти зарання, приїхати з ними сюди, залишити у своєму автомобілі. Як би вони тепер були до речі! Хай би той репортер із «Денника» зазнимкував Зосю з розкішним оберемком троянд у руках. Хай би! Її фото тепер усі газети обійде. То нічого, що Кромер запросив лише одного журналіста. Зате з умовою, що той розтиражує свій опус, який навіть за кордон мусить потрапити.

Після коронування всі перейшли до саду, де вже стояли накриті білими обрусами столи. Кожен із них відгороджений від інших самшитовими кущами, тож гості почувалися усамітненими в окремих кабінках. З одного боку столика, за яким мали вечеряти Зося та Савицький, — зелений верблюд із плавною западиною між горбами, з другого — велетенський заєць із притиснутими до спини довгими вухами. Чогось від того зайця Савицькому стало моторошно. Він підвів Зосю до столика, а сам кинувся назад до будинку, щоб принести її хутряну пелеринку. Вечір був теплий, але осінь є осінь, скоро тепло спаде, від озера потягне прохолодою, з води підніметься туман. Коли повертався, побачив, як біля Зосі вугром світязьким крутиться якийсь чоловік. Поводиться так, наче давно її знає. Цікаво, звідки? Про що вони говорять? Який масний погляд! Яка облеслива посмішка! Утім, таких посмішок навколо Зосі тепер буде багато, дуже багато. І жевжиків, ладних потрапити не тільки під німб її слави, але й під поділ сукні, не бракуватиме.

І раптом йому знову захотілося заніміти, відімкнути від тіла всі болісні рецептори, забитися в якусь нору і впасти в анабіоз. Що буде далі? Що вирішить Зося? Поїде до Америки, як ота Балицька, що й корону з собою прихопила? Поповнить якийсь дім мод у Варшаві? Стане манекенницею в Парижі? Після всього і цей варіант не можна відкидати… Навіщо їй тепер Роман Савицький? Він свою роль виконав. Тепер його можна скинути, як мереживну рукавичку з руки, і прошкувати далі. Так, як іде її кумир, її божество з вигаданим іменем Коко. Коко, яка жодного разу не була в шлюбі, але завжди перебуває у стані закоханості, бо лише кохання мобілізує її, додає їй крил і відваги. Зося не раз уже говорила про це. Лише говорила чи вже накинула своїм аквамариновим оком на когось?

І чого той вугор ніяк не втихомириться? Що він їй нашіптує, дідько б його вхопив?! Ну от, уже й фотоапарат звідкілясь дістав. Він що, також репортер? Ні, репортер на конкурсі мав бути один. Тоді папараці? А може, просто прихопив чоловік фотоапарат, щоб королеву зазнимкувати. А вона й рада — голівку підняла, ліве плече вперед виставила, правою рукою корону притримує. Уроки пані Жердини-Жеральдини недаремно минулися. «Чіз!» — і пташечка з об’єктива вилетіла. І Зося рукою помахала — чи то вслід тій уявній пташці, чи фотографові.

Набити б йому нахабну пику, закинути цього ловеласа на горб зеленого верблюда чи на вуха так само обчикриженого садовими ножицями зайця. Але ж Зося… О, Зося цього не пробачить.

Йому хочеться хутчіше підійти до неї, стиснути в обіймах, так стиснути, щоб аж-аж… Але мусить поводитися згідно з правилами етикету і стримувати емоції. Вони не афішували свої стосунки перед публікою. Тут ніхто не знає, що вони взагалі знайомі. Ніхто, крім Кромера. Марек Кромер вважає, що панна Зоф’я — не тільки протеже, а й родичка Романа Савицького. І хай собі вважає.

Після урочистостей він і підійшов до неї як «родич».

— Ґратулюю, ґратулюю, Зосю! Вітаю від щирого серця! Ти справжня княжна!

— Дякую, пане Романе!

— Дозволь на правах родича бути твоїм провожатим. Хапайся за лікоть, підемо в сад. Тобі, золотко, треба нарешті підживитися.

— Не зашкодило б.

— Може, знімеш корону зі своєї чарівної голівки? Здається, вона тобі трохи тіснувата. Та й упасти може.

— Ні-ні, корона саме впору. Ніби спеціально для мене виготовлена. А впаде вона хіба що разом із моєю головою! — весело засміялася Зося і вхопилася за його підставлений лікоть.

Дивовижний, підсвічений ліхтарями та свічками в канделябрах, романтично-містичний сад. Вишукане товариство. Здається, що десь за деревами з келихами в руках стоять і самі провідники нації, які також вийшли із зали. Он там, за кленом, сховався Болеслав Хоробрий. За яблунею з пізніми червоними яблуками про щось задумався Казимир Справедливий. А за рогом будинку про щось домовляються Казимир Великий, Ян Собеський та Михайло Вишневецький… Рожева ротонда яскраво освітлена й наповнена музикою. На ній охочі можуть танцювати хоч до упаду. Право першого танцю з королевою краси — у Марека Кромера. Про це оголошено урочисто. Пара під оплески виходить на середину ротонди, і лише потім до неї приєднуються інші.

«Як право першої ночі в середньовічного феодала», — подумав Савицький. Йому тривожно й тоскно. А що як цей реконструктор історії захоче реанімувати ще й це право, перенести його з весілля на конкурс і застосувати до Зосі? Та поки що Кромер танцює, просто танцює. Він на голову нижчий від своєї партнерки, але веде її впевнено, вальсує як професійний танцюрист. Дається взнаки часте відвідування балів і спілкування з прекрасними панянками. Ні, не зафрактував переможницю на всі танці. Далі по черзі з нею кружляють трохи захмелілі судді. І вже потім вона нарешті дістається йому. Його Зося! Його…

Десь за годину Романа покликали до будинку. Праворуч від зали, де відбувався конкурс, виявилася таємна кімната. Непосвячені й не здогадувалися про її існування — двері до неї замасковано важким гобеленом із зображенням двох вершників на тлі дикуватого степового пейзажу. В кімнаті вже зібралося з десяток чоловіків — усі свої, з оточення господаря. Хвилин п’ятнадцять пристрасного спічу Кромера про історичну місію їхнього елітного товариства, про чистоту крові, обов’язок перед пращурами й важливість дотримання давніх традицій. Далі — тост за себе й за прекрасних панянок, без яких їхнє життя було б прісним і взагалі нікудишнім. Та головне — саме вони, ці юні красуні, мають народити для Вітчизни нових героїв, дати нову поросль на древньому сарматському дереві.

Коли Роман Савицький повертався до саду, поруч із Зосею за столиком знову сидів той самий чоловік, який перед тим фотографував її. Він щось швидко говорив, перериваючи свій монолог короткими ковтками з напівпорожнього келиха, ніби намагався в чомусь переконати Зосю. «Сарматська княжна» пила свою улюблену медовину й поглядала на співрозмовника, як на набридливу спасівську муху. Здається, йому не до шмиги були її відповіді. Роман розізлився і надав ходу: це був його келих, він не встиг навіть надпити з нього, бо мусив іти до будинку. Якого дідька цей крутій п’є його вино? Він що, не міг замовити собі? Ну хай начувається!

Та, вгледівши Романа, чоловік хутко підвівся, вклонився, поцілував Зосі руку й пішов геть. Зося нічого не стала пояснювати, допила медовину й одразу ж попросила відвезти її до готелю: вона страшенно стомилася і хотіла б відпочити.

— Але Кромер може образитися…

— Тут нікому вже немає діла до нас. І Кромер не помітить, — наполягла Зося. — А от якщо я засну просто за столом… Ти уявляєш, що тоді про мене говоритимуть…

Жовте світло фар пронизувало чорну стіну ночі. «Двірники» безперестанку стирали з вітрового скла дрібні дощові краплі, але їх ставало все більше. Зрештою на землю обрушилася справжня злива. Під колесами зачвакала твань. Савицький побоювався, що в одній із калюж автомобіль застрягне, а на допомогу такої пори на безлюдній дорозі годі й сподіватися. Треба було заночувати на віллі — місця у Кромера вистачило б на всіх гостей. Перед самими колесами промайнуло якесь звіря. Заєць? Лис? Борсук? Савицький різко загальмував, вийшов із машини й одразу ж повернувся. Прохолодне повітря збадьорило, дощ змив із обличчя втому. Нарешті спала тривога, що тримала його весь вечір у неймовірній напрузі. Йому хотілося поговорити: про те, як пройшов конкурс, про перемогу, про те, як він хвилювався за Зосю, який неймовірно радий за неї. Але вона схилилася до його плеча й заплющила очі. Роман спробував забрати з її рук корону, але Зося не віддала — стрепенулася, притисла до грудей і тихо засміялася. Тихо й щасливо. Справді, як утішена дитина, якій подарували давно омріяну улюблену іграшку.

6

Дози барбітурату, виявленого в крові Зосі, вистачило б, щоб приспати кремезного чоловіка або двох таких панянок. Ян Ковальський знав це напевне. Можливо, крім пентобарбіталу, було й іще щось.

— Холера б його вхопила! — Ковальський стукнув кулаком по столу. — Ця гидота могла бути де завгодно: у їжі, у спиртному, в каві, у десерті… Конкретніше могли б сказати в новій лабораторії, але туди не достукатися — потрібен спеціальний дозвіл. Та щодо пентобарбіталу — жодного сумніву.

— Пенто… що?

Савицький не зміг повторити щойно почуте слово. Він узагалі кволо реагував на те, що говорив Ковальський. Сповільнена мова, відсторонений погляд — ніби сам передозував із заспокійливим чи проковтнув якесь оте не визначене лікарем паскудство. Його можна зрозуміти: потрясіння, похорон Зосі, з’ясування стосунків з її батьками (вони все-таки дали згоду похоронити доньку не в Багнику, а в Романові, і не в могилі, а в склепі). А потім одразу ж довга дорога назад. Після похорону він виїхав до Варшави, щоб зустрітися з Ковальським, дізнатися, чи не роздобув той хоч якусь інформацію.

— Як же той пенто… Як він потрапив у її кров? Коли?

Запитання зависло в повітрі. Єдине, у чому був переконаний Ковальський: Зося не вживала його зі своєї волі. Ймовірно, як і Роман Савицький, навіть назви його ніколи не чула. По-перше, у її номері не виявили упаковки від ліків. А мали б, якби дівчина справді приймала їх перед сном. Не вийшла ж та пляшечка, порожня чи напівпорожня, власними ногами з кімнати, не вилетіла на невидимих крильцях через вікно. По-друге, а навіщо Зосі взагалі здалося те снодійне, якщо вона вже дорогою до готелю засинала на плечі Савицького? Ну навіщо? Абсурд.

Засинала… Отже, цілком імовірно, що добрячою порцією барбітурату її хтось «пригостив» перед від’їздом із вілли, у саду, де розносили напої по маленьких келіях, облаштованих серед зелених самшитових кущів. Ідеальне місце для виконання підступного замислу.

Хто це міг зробити? Котрась із претенденток на корону, якій заздрість на мить затьмарила мозок? Цілком імовірно, що хтось із них і зненавидів короновану суперницю, навіть бажав їй подумки померти. Та побажання і виконання — дуже різні речі. Річ у тому, що на званий бенкет для елітного товариства потрапила лише Зося, інших конкурсанток на нього не запрошували. Вони отримали свої призи й розлетілися навсібіч, як нічні метелики. Ймовірно, Кромер і Зосю не запросив би, якби не Роман Савицький. А повітряно-крапельним шляхом, від автівок, які везли конкурсанток додому, до бенкетної зали вілли «Ванесса», барбітурат аж ніяк не міг передатися.

Була у Яна Ковальського й підозра щодо колишніх наречених Зосі. Чи не спробував котрийсь із них помститися їй? Адже від любові до ненависті — один крок. З’ясувалося, що Михайло Босович, якого Зося покинула посеред весілля і який, отже, мав би за таке приниження тримати на неї довічне зло, навіть із села не виїжджав, та й узагалі ніколи у Варшаві не був. Куди йому, неотесаному, до елітного товариства! А от піаніст… Так, Олесь Красицький живе у Варшаві, працює вчителем музики. Якщо кохання й образа досі переповнюють його музичне серце… О! Це така гримуча суміш, такий тандем почуттів, який може на що завгодно штовхнути.

А як щодо самого Савицького? Гм… А чому б і ні? Стільки зусиль доклав чоловік, щоб його кохана здобула титул сарматської княжни, стала королевою краси! Так набігався та наклопотався, настраждався та напереживався! А вона, можливо, й не подякувала: тільки-но зійшла на трон, одразу ж дала зрозуміти, що він для неї — пройдений етап. «У світі, бачте, дорогенький пане Савицький, є багато і молодших, і багатших». Він зрозумів, що люба пташечка, поклювавши з його щедрої долоні, кидає затишну клітку й летить на волю, а його полишає. Образився, розгнівався, розлютився, на мить утратив контроль над собою і вирішив: як не моя, то й нічия. Потім хвиля злості спала, кохання взяло гору. Словом, прийшло каяття, та немає вороття. От і страждає, і то по-справжньому страждає.

Чим не версія? Але в такому разі навіщо б йому було так добиватися цього розслідування, за яке ніхто й не хотів братися? Щоб за власні гроші самого ж себе вивести на чисту воду й кинути до в’язниці? Знову нелогічно. Чи все-таки… У злочинах не завжди варто шукати логіку. Іноді її там і близько немає.

Але якщо це Савицький… Він не міг дати таємну вказівку про відміну коронації панни Зоф’ї. Аж ніяк не міг. Та й хіба став би його слухатися репортер «Dziennika»? Не Романова це парафія та компетенція і не його рівень. А втаємниченість навколо конкурсу і смерть Зосі мають бути якось пов’язані. Мусять, холера б його вхопила, цей сарматський конкурс. То хто?

Хтось із елітного оточення Кромера, з його таємного товариства? Але щоб так терміново перетасувати карти, скасувати рішення журі, за одну ніч отруїти переможницю, забрати в неї корону, дати вказівку, що писати в газеті, а чого й не згадувати, посадити в холі готелю молоденького поліцейського, щоб той нікого не пропускав у номер Зосі, й розпочати цю дивну гру в «а нічого й не було, нікого й не коронували», — для цього треба мати владу, гроші, зв’язки та вплив. Вплив — обов’язково.

Тоді це може бути сам Марек Кромер. Цілком підходяща кандидатура. Тільки ж цей бісів Кромер — мов кам’яний ідол Моаї з острова Пасха: сама мовчанка. Звісно ж, якби це було офіційне розслідування, то інша річ — куди б він подівся. Але поліцію ця історія чомусь не цікавить (знову-таки вплив того таємничого когося?), а якогось підстаркуватого найнятого приватного детектива, який працює нічним портьє в готелі, Кромер навіть на поріг не пустить. Як не пустив і Романа Савицького. Розговорити кромерівських новосарматів — також марна надія: товариство оберігає свої таємниці незгірш масонів.

Є ще один чоловік, і то вельми балакучої професії — той самий репортер із «Dziennika», який не лише спостерігав за конкурсом, а й був на бенкеті аж до його закінчення. Щоправда, Савицький не зміг нічого з нього витягти — хлопець, за його словами, намагався втекти, здавався якимось заскоченим і наполоханим. Може, за ці дні газетяр прийшов до тями, його переляк минув і їм усе-таки удасться поговорити. Розколювати мовчунів Ян Ковальський уміє. Та й ключик, яким можна відчиняти будь-яку «чорну скриньку» таємниці свідків, у нього в кишені — за таку суму хіба останній тлумок не розговорився б.

— Міхал Бартось? Пся крев! Курва мать! Цей шалапут знову щось наплутав? Але то вже претензії не до нас, — розвів руками лисий як поліно чоловік, обкладений стосами рукописів. — Три дні тому написав заяву на звільнення, поклав на стіл і щез, наче його весняна вода змила.

— Та які претензії можуть бути в мене до свояка? — стенув плечима Ковальський. — Просто хотів побачити хлопця. Я тут проїздом, от і зайшов. Подумав, що такої пори Михалко мусить бути на роботі.

— Мусив би. Йому ж сказано було попрацювати, поки заміну не знайдемо. А його, кажу ж, як вітром здуло. Навіть редакційного фотоапарата не повернув. «Лійка» стара, ще з першого випуску, але це ж німецька камера, надійна, вічна, вона нам ще не один рік послужить. Тож як побачите свого Михалка, то скажіть — хай бігом несе, бо як я його першим знайду, то вуха повідкручую і пацюкам повикидаю. Так і передайте.

— А він там само мешкає, де й раніше?

— На Міцкевича, над крамницею готового одягу. А чи це там само, де раніше, не знаю. Залежить від того, коли саме раніше ви в нього були. То не забудьте про «Лійку»!

— Як можна таке забути, пане редакторе. Вважайте, що вона вже у вас на столі, — запевнив Ковальський.

Вартувати біля крамниці готового одягу довелося довго. Ковальський уже промерз до кісток, знудився і намірився йти додому, щоб відігрітися, повечеряти й зібратися на вахту до «Континенталю». І тієї самої миті до дверей під’їзду з протилежного боку крамниці під’їхав на новенькому ровері Міхал Бартось. Репортер знав нічного портьє в обличчя, тому що іноді сам доставляв до готелю свіже число газети. Знав і те, що Ковальський раніш працював у поліції. Підозрював, що колишній поліцейський виконував у «Континенталі» й деякі інші доручення, не пов’язані з роботою нічного портьє. Тож не дуже й здивувався, коли побачив його. Проте на контакт іти не поспішав.

Чого це Яна Ковальського цікавить історія з конкурсом краси? Тому що його розвінчана переможниця жила й померла в «Континенталі»? А що готелеві до тої нещасної дівчини? Ніхто ж ніяких претензій до нього не висуває, ні в чому не звинувачує. Справа закрита, точніше, її ніхто й не відкривав. Ах, це іншим боком, готель тут ні до чого?.. Ах, пан Савицький обіцяє добре заплатити?.. Це ж треба! А йому, Міхалові, якраз трохи, ну зовсім трохи не вистачає, щоб розпочати свою справу, бо до газети він уже ні за які бублики не повернеться, не хоче бігати з місця на місце, як заєць під прицілом мисливців. Ну що ж, у такому разі можна й поговорити. Зрештою, це ж не військова таємниця Другої Речі Посполитої, не зрада державних інтересів. Але є умова: поговорять вони лише тет-а-тет, без будь-яких записів і без будь-яких пізніших посилань на нього, Міхала Бартося. Хай пан Ковальський зарубає собі на носі: він, Міхал, більше ніде, ніколи й нізащо не підтвердить того, що скаже зараз наодинці.

— Тет-а-тет не вийде, — зітхнув Ковальський. — Має бути й третя, тобто кровно зацікавлена, особа.

— І як це я не здогадався, що пан Савицький хоче почути все на власні вуха, — роздратовано кинув Міхал.

— Хто платить, той і музику замовляє, — підтвердив Ковальський. — Тож зустріч за годину в «Континенталі».

7

Отож, було і друге, термінове «скликання» в боковій кімнаті, схованій за гобеленом бенкетної зали. Міхал здивувався, що цього разу і його туди запросили. Точніше буде сказати: навіть не запросили, а наказали зайти. Чого б це? Він же не член таємного товариства, лишень найнятий працівник одного з них.

Кромер нервово міряв кімнату широкими як для його зросту кроками, проливаючи з високого келиха вино, аж поки не зібралися всі. Учасники бенкету наштовхувалися на його знервований погляд і починали ніяково тупцяти біля дверей, не наважуючись іти далі. Вони вже добряче підігрілися алкоголем, розслабилися у вечірньому саду й геть не були налаштовані на серйозну розмову. Та й яка в біса серйозна балачка може бути на бенкеті майже опівночі? Те, що повідомив їм Кромер, було таким несподіваним, що спочатку здалося розіграшем. Але господар явно не мав наміру жартувати чи когось розігрувати.

— Результати конкурсу «Сарматська княжна» скасовуються. Будемо вважати його неофіційним, так би мовити, пробним. Про переможницю — ні слова. Це стосується всіх, особливо кореспондента. Ви чуєте мене, пане Міхал? Жодного слова!

Марек Кромер так суворо відчеканював кожне речення, ніби віддавав наказ воякам на фронті перед вирішальною атакою.

— Але ж учасниці… Та й гості… Яка вже тут конфіденційність? — засумнівався чоловік у формі полковника поліції.

— Гості — усі свої, тож із ними жодних проблем. А учасниці… Гм… Учасниці… Можна згадати у статті тих, хто виграв другорядні титули — за кращі ніжки, пишніші перса й те де, — хай панянки потішаться. А що не буде названо короновану особу… Думаєте, хтось через це засмутиться? От і я гадаю, що ні. Ще раз повторюю: офіційне визнання переможниці скасовано, інформації у пресі не повинно бути, до пана полковника Кривицького прохання — ближче до ранку посадити якогось спритного хлопа-полісмена в холі того готелю, де зупинилася та сама особа на ім’я Зося, щоб не допустити до неї журналістів з інших газет. Це про всяк випадок, якщо раптом хтось щось уже пронюхав. Ну от і все, що я вам хотів сказати. Думаю, пояснювати не треба, що інформація конфіденційна.

Кромер замовк, випив нарешті вино, але продовжував обертати правою рукою чашу келиха навколо високої ніжки, ніби шукав якусь потаємну точку на тонкому богемському склі. Він давав зрозуміти, що розмову закінчено. Проте ніхто не виходив з кімнати. Дивилися на господаря і чекали пояснення. Що сталося? Чому Марек, який лише три години тому одягав на голівку переможниці корону, а потім танцював із нею перший танець, тепер перекреслює результати конкурсу й позбавляє дівчину завойованого титулу?

— Що це, холера ясна, за така гра без правил? Хай мені хтось пояснить, бо я нічого не второпаю, — не витримав один із членів журі.

— Помиляєтеся, пане Фрончек, — Кромер нарешті стукнув келихом об стіл, ніжка переломилася, чаша бокала впала й продовжувала за інерцією погойдуватися вліво-вправо, як маятник годинника. — Наша гра, якщо ви маєте на увазі конкурс, якраз має правила. І ми нікому не дозволимо їх порушувати. Нікому!

— Отже, наша княжна щось порушила? — нетерпляче перепитав Фрончек.

— Повторюю: ніякої княжни не було і немає! — Кромер знову знервовано почав міряти кімнату розгонистими кроками. — Немає! Усі почули?

— Шкода. Бо дівчина дуже вродлива, — зітхнув Фрончек.

— І розумна, і з характером. Та й у сідлі сидить, як справжня сарматська королева, — підтримав його хтось із кутка кімнати.

— Холопка вона, а не королева! — Кромер нарешті перестав намотувати кола по кімнаті. — Хо-лоп-ка! Не полька — це раз. Не католичка — це два. Провінціалка, ще й зі східних кресів, з Малопольщі — це три. Добре, що нас попередили і ми не зганьбилися на цілу Річ Посполиту. Вранці треба забрати з готелю корону. Чуєте, пане полковнику? А цього… Романа Савицького… на гарматний постріл не підпускати більше до нашого товариства. Таку свиню підкласти та мене ледь у пляшку не запхати! Не на того натрапив!

— Сподіваюся, у вас залишилися знімки із Зосею. У газету ви їх не дали, але ж негативи були. Хоча б один… — Савицький з надією подивився на Бартося. — Хотілося б мати на згадку. Я куплю. Дорого.

— Прикро. Але всю плівку після випуску газети знищено.

Екс-газетяреві, мабуть, справді було прикро, дуже прикро. Та зовсім не через те, що Роман Савицький не матиме світлини на згадку про свою кохану короновану Зосю. А тому, що він, Міхал, міг би непогано заробити. Міг би, якби той лисий дідько не змусив знищити всі негативи. І чого він як із прив’язі зірвався?

— Жаль… — зітхнув Савицький.

— А ви пошукайте в іншому місці! — раптом аж стрепенувся Міхал. — Там був ще один журналіст.

— Як? Казали ж, що лише ваша газета мала таку честь.

— Це правда. Бо наш редактор знайомий із Мареком Кромером, ну, не просто знайомий… У тій компанії і полковник поліції Кривицький, і пан із дефензиви, і багато хто… Вони й вирішили, що я маю дати інформацію в інші часописи. А той чоловік з фотоапаратом був на віллі як представник німецького консульства, здається, він там якийсь аташе. Нібито з питань культури. Чи, може… Ні, точно з питань культури. Через те його так цікавлять усілякі культурні заходи, в тому числі й конкурси краси.

— А яким боком тут журналістика?

— Не знаю. Ми опинилися за одним столом. І він сам мені сказав, що раніш працював журналістом і що обов’язково напише про конкурс до берлінської газети.

— Якої саме?

— Не пам’ятаю. Казав, що вона найбільш тиражна.

— І ви не повідомили про це Кромера?

— Мене ніхто не запитував. То чого я мав доповідати? Та й коли Кромер зібрав екстрену нараду в таємній кімнаті, того люб’язного аташе з фотоапаратом уже не було серед гостей. Як, до речі, й вас, пане Савицький. Я навіть подумав, що він разом з вами відчалив. Якби ви так не поспішили поїхати… Не знаю, як би воно було, але думаю, що не так, як сталося. То навіщо, скажіть, я мав нариватися на неприємності? Та й ішлося ж про німецьку газету, а не про польську. Кому там, у Берліні, яке діло до того, хто така Зося — полька чи не полька, католичка чи не католичка, з Варшави чи з Волині? Їх тепер ніхто не цікавить, крім них самих. З подачі їхнього шизонутого рейхсканцлера у них свій бзік — арійська кров, чистота богообраної нації, особлива місія, нібито вказана з небес, зверхність до всіх інших, на землі живущих. Словом, недалеко втекли…

— Недалеко від кого? — запитав Ковальський.

— А ви самі здогадайтеся. Принаймні я не просто так покинув газету. Не люблю, знаєте, ці штучки з богообраністю і генетичною винятковістю. Не-на-ви-джу! Це шлях у нікуди. Ну чого вони проти тієї дівчини раптом ощирилися? Панночка така, що пальчики оближеш, — і личко, і ніжки, і постава, і голос. А очі які! І на коні сидить, як королева, і на питання з історії відповідала, як по писаному. Артистична, розумна, мови знає. Та що я вам розказую… Яка різниця, де саме, в якому місті живе переможниця? Якщо вона громадянка Речі Посполитої, то чому б їй не отримати корону, яку вона по праву заслужила? А німці… Не стверджую, що всі вони вже схожі на свого Адольфа. Є ще просто люди. Ну прочитали ті просто люди у своїй газеті про якийсь там конкурс у сусідній Польщі, побачили фото переможниці… То й що з того? Наступного дня забули, а на третій день уже й не згадав ніхто, як її звати. Це вже я точно знаю. Газета — історія всього лиш одного дня, вчорашня інформація — як засохлий млинець, який більше нікому не смакує.

***

Янові Ковальському вдалося дізнатися, хто обіймає посаду аташе з питань культури в німецькому консульстві. Виявилося, Грета Гутцайт. Отже, Міхала обдурили. Ймовірно, той журналіст зробив це, аби потрапити на конкурс, куди чужу пресу не запрошували. Цілком імовірно. Тоді треба шукати публікацію цього псевдоаташе.

Савицький поїхав до Берліна. Мусив погортати німецькі газети. А раптом вдасться натрапити на опус загадкового репортера, надрукований у якомусь із номерів протягом останніх трьох тижнів, що минули з часу конкурсу «Сарматська княжна». Місія виявилася нездійсненною: хоч із приходом до влади націонал-соціалістів кількість видань у Німеччині скоротилася аж у п’ять разів, та все ж їх було забагато як для одного зацікавленого читача. Щоб знайти й переглянути майже тисячу газет, потрібен не один місяць. Ні-ні, це нереально, певно, доведеться повертати голоблі й змиритися.

«Ну що ж, доведеться, то й доведеться, — подумав Савицький. — Але ж не одразу. Принаймні… Що там казав Міхалові той містер Ікс від журналістики? Що працює на одне з найбільш тиражних берлінських видань. Найбільш тиражних. От! А це вже звужує коло пошуків».

Він придбав абонемент до центральної міської бібліотеки Берліна. Пояснив, що викладає у Варшавському університеті й готується до виступу на науковій конференції на тему «Нові грані сучасної періодики Німеччини». Замовив ті газети, які мають найбільші наклади. Утім, як з’ясувалося, лише такі й потрапляли у фонди книгозбірні. Читати німецькою давно не доводилося. Ще під час Світової війни йому до рук потрапляли якісь агітаційні листівки та повідомлення з ворожого табору, зміст яких він осилював без перекладача. Але відтоді стільки води спливло.

Щоправда, Савицький і не збирався перечитувати всі публікації. А навіщо? Переглядав заголовки й уперто шукав фотографії — з конкурсу краси фотографії мали бути обов’язково. Газети рясніли портретами Гітлера та його однопартійців, містили купу суто побутових знімків. Заголовки газетних матеріалів закликали збільшувати і зміцнювати свої арійські родини, ходити до кірхи, займатися спортом та військовою підготовкою, загартовувати й готувати до великих звершень молоде покоління, удосконалювати навики з куховарства, ганьбили джаз та інші прояви чужої для Третього Рейху культури. Жодної інформації, жодної світлини про конкурс краси ні в самій Німеччині, ні тим паче в Речі Посполитій. Савицький засумнівався: а чи й був узагалі хлопчик, тобто німецький журналіст, на віллі «Ванесса»? Радше це така сама вигадка, як і аташе з питань культури.

Зате Янові Ковальському пощастило більше. Якраз тоді, коли Роман Савицький безрезультатно гортав у Берліні німецькі видання, кур’єр приніс до «Континенталю» свіже число «Dziennikа». Вже на першій шпальті газети — справжня бомба під заголовком «Шпигун-авантюрист». Інформація невелика й лаконічна, проте вичерпна й однозначна, без жодного «можливо» чи «ймовірно», без будь-яких варіацій чи припущень. У ній повідомлялося, що польська розвідка затримала агента Абвера, росіянина за походженням, колишнього офіцера Білої гвардії Олексія Неродова. Шпигун діяв під псевдо «Пілігрим», видавав себе за журналіста. Його підозрюють у постачанні інформації ще для кількох іноземних розвідок. Відомо, що розвідником граф Неродов став ще за часів Світової війни й відтоді жодного іншого місця служби не мав, журналістом ніколи не працював. Єдине поприще, на якому проявляв себе уже двадцять років поспіль, — шпигунство. Зараз «Пілігрим» перебуває у в’язниці. Ведеться слідство. Подробиці газета повідомить пізніше, коли вони стануть відомі.

— Неродов?! — Савицький підхопився на ноги і знову знеможено впав на стілець. Прізвище прозвучало для нього як грім посеред ясного неба.

— Неродов! — підтвердив Ян Ковальський. — І повірте, я так само був здивований, коли наштовхнувся на нього в газеті. Подумав, чи не родич він Зосі. А може, й справді…

Читачі газети могли чекати скільки завгодно обіцяних автором публікації подробиць. Савицький не міг, ніяк не міг. Мав дізнатися негайно, чого б це йому не коштувало, про те, що привело секретного агента Абвера на віллу Кромера, і головне — хто ж він для Зосі, цей Неродов, і чи не пов’язана його поява в місті із її трагічною смертю. Треба якось підібратися до цього міжнародного авантюриста. Але як? У в’язниці не лише двері на замку, а й роти.

— Немає таких дверей, яких не можна було б відчинити. І немає людей, яких би не можна було розговорити. Працює там один мій знайомий, колишній напарник, якого я багато чого навчив. Тепер він помічник начальника в’язниці. Спробую домовитися. От візьму на кілька днів відпустку, поїдемо разом, — пообіцяв Ковальський.

8

Світова бійня затягувала у свій крутіж усіх: від неграмотних сільських парубків до високочолої професури, від батраків до титулованих вельмож. Кровожерливому монстру потрібне було м’ясо, для нього не мало значення, в які облатки загорнута його пожива — грубе полотно чи дорогі шовки. Покликали до військового комісаріату й сина графа Неродова, Олексія, студента випускного курсу елітного Імператорського Олександрівського ліцею.

Алекс був приголомшений. Він ніяк не міг повірити в такий несправедливий поворот фортуни: готувався до лаврів дипломата, до життя за кордоном, до розкішних балів та бурхливих романів із прекрасними дамами, а тут маєш тобі — одягай форму артилериста і готуйся будь-якої миті полягти на полі бою. Як таке може бути? Як Усевишній міг таке допустити? Хіба це справедливо?! Він же не хто-небудь, а граф Неродов!

На війні справедливості мало й ніхто нею не переймається. Фронт. Окопи. Атаки. Трупи. Поранені, що стікають кров’ю. Важезні гаубиці, які солдати-артилеристи змушені тягати по бездоріжжю, у болотяній твані. Без п’яти хвилин дипломата з елітного ліцею охопила страшна депресія. У хвилини відчаю думав навіть про те, щоб не чекати ворожої кулі — пустити собі в лоб свою, зі свого пістолета. Та він був надто молодий, щоб так зневажити життям. А пані Фортуна мала щодо нього свій план, що дуже пасував до його хитруватої авантюрної вдачі.

Незважаючи на безладне стовпотворіння війни, на це криваве місиво з людських тіл, у якому, здавалося б, важко виокремити особистість, Олексія Неродова хутко помітили й виділили. Його чіпкий розум, блискавична реакція, вміння вислизати з будь-якої ситуації, обходити пастки, як досвідчений сапер — міни, були по-належному оцінені. Дуже скоро капітанові запропонували співпрацю, гідну його ерудиції, — шпигунство на користь польської розвідки. Він прийняв цю пропозицію навіть не задумуючись.

Світову війну продовжила громадянська. Своє місце в ній молодий граф Олексій Неродов визначив із перших днів — Біла гвардія, тільки вона. Інших варіантів просто не було. Утім, тепер нюхати порох і ховатися в бліндажах йому не довелося. У штабі армії Юденича для нього знайшлося затишне місце перекладача. А пізніше ще один лідер Білого руху, генерал Денікін — патологічний українофоб, противник незалежності як України, так і Польщі, на розвідку якої свого часу працював Олексій Неродов, — запропонував штабс-капітанові дещо краще: прикріпив його до англо-французької місії. Там в обов’язки Алекса входили не лише переклади, а й ще дещо, приховане від інших. А оскільки таких блискучих знавців іноземних мов та виконавців секретних завдань у денікінському війську було небагато, його оберігали як зіницю ока.

Після поразки багато білогвардійців опинилися в Туреччині. Тут перекладач Неродов без проблем, зате за протекцією, влаштувався у відділ преси британської секретної служби, розміщеної в центрі Константинополя. І саме відтоді його життя стало схожим на гостросюжетний авантюрний роман, а сам Алекс цілком міг би претендувати на титул «Авантюрист сторіччя». Звісно, якби хтось додумався провести конкурс на присвоєння такого титулу.

На пропозицію англійської розвідки двадцятивосьмирічний перекладач відділу преси стає співорганізатором «Білого Інтернаціоналу», головним завданням якого була підготовка й відправка таємних агентів у радянську Росію для проведення контрпропаганди та збору розвідувальних даних. Цю організацію, створену для боротьби з більшовизмом у всьому світі, субсидіювала низка країн, яка вбачала в червоній Москві загрозу світовій цивілізації. Зокрема Англія, Франція та Сполучені Штати Америки, які постачали для «Білого Інтернаціоналу» кадри, гроші та літературу.

Граф Неродов з головою поринув у зовсім не графську роботу. Частенько він несподівано зникав з офісу. Куди й навіщо — того не знав ніхто. Він запевняв, що полюбляє самотні прогулянки вулицями древнього Цар-міста, милується його архітектурою, а ще провідує поранених земляків у шпиталі — їх там опинилося чимало. Якби це було правдою, якби Алекс бодай раз зайшов до константинопольського шпиталю, то він обов’язково зустрівся б зі своїм однофамільцем Данилом Неродовим, якого залишив помирати під Петроградом. Що було б, якби в Константинополі перетнулися їхні шляхи?.. Але доля, яка знову випадково звела їх в одному місті, не допустила цієї зустрічі. Мабуть, на те в неї були причини. Тож так і не зустрівшись, вони вирушили в різні боки: скалічений Данило — до своєї сім’ї на Волині, де хотів знайти нарешті спокій для душі, Алекс — до Берліна, в якому мав продовжити свою бурхливу таємну діяльність.

Утім, до Німеччини граф Неродов виїхав не з власної волі. Турецька розвідка розсекретила «Білий Інтернаціонал», а його самого депортували з країни. У Берліні Алекс називався журналістом, хоч не працював у жодному виданні. Його спритності вистачало, щоб бути подвійним агентом — німецького Абвера та англійської контррозвідки. Однак і тут він не так працював, як шахраював, продаючи недостовірну інформацію та сфабриковані документи. Торгівля фальшивками в ті часи була досить поширена серед колишніх російських офіцерів, які опинилися в еміграції й не знали, до якого берега пристати, куди поткнутися, де заробити та як прожити. Але графові Неродову серед них не було рівних.

Якось Олексія Неродова та ще двох колишніх офіцерів, а тепер спеціальних агентів викликали до Мюнхена на монархічні збори. Там підтвердилися підозри щодо них у махінаціях — підтасовці розвідувальних даних та виготовленні фальшивих доларів і фунтів стерлінгів. За кілька днів трійка постала перед судом у Берліні. Обох співучасників Неродова засудили, його ж відпустили. Він умів виходити сухим із води. Або ж комусь дуже потрібно було, щоб зговірливий граф Неродов не зник з міжнародної шпигунської арени.

Коли в Німеччині прийшли до влади націонал-соціалісти, Олексія Неродова звинуватили у співпраці з їхніми опонентами та зборі інформації, спрямованої проти партії. Його запроторили до концтабору. Здавалося: це — все, кінець. Рейхсканцлер Адольф Гітлер жорстко наводив порядок у країні й жорстоко розправлявся зі своїми противниками. Але несподівано ув’язнення розвідника Неродова замінили видворенням із Третього Рейху. Відтоді почалися його мандри Східною Європою з фальшивими паспортами різних держав. Бельгія, Чехословаччина, Латвія, Литва і, зрештою, Польща. До Польщі він прибув знову (!) як агент Абвера, за завданням самого його очільника Канаріса.

Як і більшість професійних шпигунів, граф Олексій Неродов не знав, що таке сентименти, зате мав неймовірно розвинуту інтуїцію. Річ Посполита, з якої чотири століття тому його предків було з ганьбою вигнано в закуток Московії, не викликала в нього припливу ніжних почуттів. Перебування у цій країні тільки загострило розвідницьку чуйку, яка змушувала «Пілігрима» з фальшивим паспортом громадянина Речі Посполитої Лєшика Стульського бути постійно насторожі. Кажуть, що доля ходить колами. А він останнім часом чомусь частенько став думати про долю.

У Польщі за агентом Абвера розпочалося полювання радянської агентури, яка натрапила на його слід ще у Вільнюсі й тепер заповзято розшукувала «Пілігрима» на новому місці перебування. А він сам у цей час із головою поринув у вир пристрастей і захоплено полював за юною панянкою, яка дедалі більше зводила його з розуму. Алексова фортуна-ігроманка наче спеціально підкидала йому спокуси, щоб подивуватися й потішитися тим, як він буде вибудовувати різні комбінаційні ходи, виплутуватися зі складних ситуацій і вести далі свою авантюрну гру.

Одне із завдань, яке отримав абверівський резидент, — вербування агентів. Він інтуїтивно відчував, що невдовзі в Польщі має щось статися. Ймовірно, військове вторгнення. І саме тому його німецьким господарям так важливо мати тут своїх людей. Серед тих, кого мав завербувати «Пілігрим», був сенатор Марек Кромер. Харизматичний, заможний, впливовий, він якимось чином потрапив у поле зору Абвера й став для розвідника об’єктом номер один. Не менше цікавило Алекса й таємне товариство, яке збиралося на віллі «Ванесса» — ці люди мали свою ідеологію, гроші, вплив і вміли мовчати. Розкопки неподалік від «Ванесси» розпочалися не випадково — один із трьох археологів постійно звітував про тих, хто проїжджав повз до садиби Кромера.

Останнім часом найчастішим відвідувачем будинку-метелика став Роман Савицький. Шляхтич перебував у садибі недовго, щоразу домовлявся про щось із господарем і хутко їхав назад. Його «Ford» Алекс уже знав як власне авто, розпізнавав його навіть за звуком двигуна. Якось він випадково наштовхнувся на цю знайому машину, припарковану на одній із вулиць Варшави, поряд із Домом мод. Вирішив, що варто простежити, де живе член таємного товариства, бо щоразу після відвідин Кромера Савицький зникав у протилежному від Варшави напрямку.

За півгодини з дверей Дому мод вийшла дівчина й попрямувала до «Forda» Романа Савицького. Легка хода, біла сяюча шкіра, аквамаринові очі, відкрита сукня під колір очей, примхливий вигин вуст… Лінда?! Алекс уже готовий був покликати дівчину на ім’я, але вчасно зупинився. Що це з ним? Галюцинації чи затьмарення розуму? На мить майнула думка, що хтось із переслідувачів підсипав якоїсь гидоти в каву, яку він перед цим випив у кав’ярні за рогом.

«Треба бути обачнішим. Краще кавувати в себе на квартирі», — подумав і з розгону гепнувся з тротуару просто під колеса автомобіля.

— Що з вами?

Вона не підійшла, навіть із машини не вийшла. Проте її голос… Алекс міг би заприсягнутися, що це голос Лінди. Але ж немає вічно молодих жінок! Немає! Навіть найвродливіші з часом змінюються, в’януть, втрачають форму. Закон природи.

— Даруйте! Не встояв перед такою вродою!

— А якби я на вас наїхала? — сердито сказала дівчина.

— Це була б прекрасна смерть.

— Уявляю собі цю красу з розбитою головою і розчавленим тілом у калюжі крові. Бррр… Та годі вже вам прикидатися! Вставайте! Нічого з вами не сталося. Мені треба їхати.

— А допомогти людині в біді? Гляньте, яка ґуля вискочила на моєму нещасному лобі.

— У вас є кишеньковий ножик?

— Пропонуєте зарізатись?

— Ні, поки що прикласти лезо до ґулі.

— Дякую за пораду!

— Дякую, що звільнили дорогу!

«Ford» голосно чмихнув, загудів і зник за рогом. Алекс зайшов у Дім мод. На манекені висіла майже готова сукня, тільки на стані шитво прихоплене шпильками — вочевидь, у цьому місці воно має бути звужене.

— Перепрошую! Панна забула у вас свій капелюшок.

— Капелюшок? Мені здається, що вона заходила без капелюшка. Мабуть, у машині його залишила.

— У машині немає. Я вже дивився.

— Отже, хтось украв. Та не хвилюйтеся ви так — у панни Зосі стільки капелюшків, як у вас волосин на голові. Одним більше, одним менше…

— Маєте рацію, — Алекс дібрав зі своєї колекції усмішок одну з найщиріших. — А сукня буде готова до завтра?

— Я ж сказала приїжджати після полудня — до години третьої обов’язково впораюся. Але боюся, що на цьому моя робота не завершиться. Привезе панна Зося цю сукню ще раз. Ой, чує моя душенька, що привезе.

— А то ж чого? Хіба їй так важко догодити?

— Та вона сама собі догодити не може. Усе їй здається, що не така, як треба. Худне й худне, худне й худне. А я вшиваю і вшиваю, вшиваю і вшиваю. До конкурсу ще майже місяць, боюся, що за цей час бідній сукні доведеться ще раз повужчати. Ну, сподіваюся, хоч до ювілею протримається — він у панни Зосі за кілька днів. Я вже казала панові Романові, щоб якось відговорив панянку від тих дієт. Бо свято минеться, а здоров’я не вернеться. Але ж хіба він скаже їй хоча б слово поперек?

9

Будинок не належав Зосі — вона його винаймала. Оренду сплачував Роман Савицький. У кімнатах залишалися речі власниці, старої пані, яка після смерті чоловіка переїхала в Ольштин до сина. Мабуть, жінка не була впевнена, що приживеться в синовій сім’ї і зможе залишатися там назавжди, тож вирішила зачекати з продажем садиби і здала її на три місяці у винайм. Присутність дівчини відчувалася лише у двох кімнатах — покої та передпокої, абсолютно не схожих на всі інші помешкання цієї притрушеної порохом часу будівлі. Сучасний декор, новенькі меблі, венеційські світильники, вишукані французькі вази, милі й дорогі дрібнички, либонь, куплені на згадку в різних країнах, — усе це оселилося тут разом із Зосею.

Увагу Алекса привернула картина, що не зовсім вписувалася в інтер’єр кімнати. Морський пейзаж «Ніч на морі». З глибин пам’яті випірнула зустріч на виставці полотен художників-мариністів у Санкт-Петербурзі. Данило Неродов хотів купити на аукціоні після закінчення експозиції саме цю роботу. Романтик, дідько б його забрав! Алекс тоді нічого не сказав, але тільки-но почув про Данилів намір, вирішив, що нізащо не допустить цього — він сам стане власником полотна. Не тому, що також любить Айвазовського. Просто, щоб хоч якось насолити тому, кому віддала перевагу Лінда. Хай морячок не думає, що йому має діставатися все, що він любить.

Алекс бачив, як зустрічалися Данило й Лінда. А вони й не здогадувалися, що він стежить за ними. Тож тоді, на тій виставці, організованій Адміралтейством, вирішив зробити відразу два постріли у свого суперника. Спочатку сказав йому про заміжжя Лінди, якого насправді не було. А потім мав ще й вихопити в Данила з-під носа облюбовану ним «Ніч на морі». Перший постріл був дуже влучним. Другий не пролунав, бо на аукціон потрапити йому тоді не вдалося.

І ось тепер ця картина, цей морський пейзаж тут. Скільки ж це йому довелося помандрувати по житейському морю, щоб опинитися в цій старій польській садибі? А може, це й не те полотно? Кажуть, що з усіх художників Айвазовського копіюють найбільше. Можна припустити, що це також чиясь підробка, подарована панянці, яка мало розуміється на живописі. Можна, звісно. Але малоймовірно, щоб ця примхлива модниця була в захваті від баталіста Айвазовського. Це чоловіче захоплення. Картину купував чоловік. Купував для себе. А чому вона тут? Якщо ця дівчина — копія Лінди, то…

Шахраювата голова Алекса йшла обертом. Авантюрний мозок, звичний до чіткого аналізу й постійного розплутування логічних ребусів, запрацював, як швейцарський годинник. Тік-так, тік-так, тік-так… Картина, Зося, Данило, Лінда… Усе складалося. Данило Неродов і Лінда таки одружилися. Якщо Зосі ось-ось виповниться двадцять, то… Авжеж, незважаючи на його подвійну брехню, вони побралися, вочевидь, ще до початку громадянської війни, до того, як він покинув пораненого Данила помирати під Петербургом. Якщо Данило тоді помер, то Лінда залишилася вдовою. А Савицький? Хто він у цій головоломці? Якщо оренда маєтку записана на Зоф’ю Савицьку, то, може, він їй вітчим?

За два дні «Пілігрим» уже знав: Зофія — це Софія Неродова, справді донька Данила й Лінди. Маєток Неродових — на Волині, у невеличкому поліському селі Багник. Данило, якого він давно вважав мертвим, — живий. Це ж треба: один з найкращих випускників Морського кадетського корпусу, капітан другого рангу Імператорського морського флоту — і поліська глухомань! Хто б це міг таке уявити? Роман Савицький — одружений шляхтич, який, проте, давно не живе з дружиною. Для Софії він і коханець, і покровитель, і меценат. Маєток на етнічній польській території винайняв, щоб видати Софію за польку, бо на конкурсі «Сарматська княжна» поставлені певні умови щодо місця проживання і походження учасниць. З тієї ж самої причини й записав її під своїм прізвищем. Ну й жук!

Цікаво, що Савицький збирається робити далі, після того як його кохана (коханка?) справді (а раптом!) отримає корону? Чи думає тут лише сама претендентка на трон? А роздумує вона, мабуть, про те, щоб скоріше вилетіти із цього тимчасового гніздечка, просякнутого нафталіном, у високе небо вільного життя. А навіщо б інакше так чіплятися кігтиками за цей конкурс? Навіщо віддавати стільки сил, мучити себе виснажливими тренуваннями й голодом, щоб перемогти в ньому? Але який неймовірний порив! Яка сила волі! Є щось у цій чарівній юній особі авантюрне, ризиковане. Чіпкий розум, гострий язичок, владний погляд. Вона свавільна, як весняна вода, яку не зупинити, не приборкати. Йому раптом захотілося пірнути в той весняний вир з головою. Як колись, у дитинстві, пірнав у море.

Алекс запросто проник у будинок, коли Зосі не було вдома, а глухувата покоївка пошкандибала в село. Жінка, напевне, прислужувала старій пані й дісталася Зосі як додаток до оренди. Без особливих проблем підібрався він і до таємного товариства на віллі «Ванесса»: варто було трохи перечитати історію, «випадково» зустрітися на одній із вечірок з Мареком Кромером, завести з ним мову про древніх сарматів і сарматську ідеологію, продемонструвати своє фанатичне захоплення сарматизмом. Він бачив: рибка клюнула. Кромер пообіцяв йому якусь вельми цікаву історичну книжку, написану ще двісті років тому (саме тоді сарматська ідея стала модною серед шляхти), і запросив на конкурс «Сарматська княжна». Професійна чуйка підказувала «Пілігримові», що після того недалеко й до його посвячення у члени товариства.

Підібратися до Зосі було значно складніше. Але тепер він знав про ахіллесову п’ятку гонорової панянки й міг натиснути на неї. Треба тільки вибрати день, коли поруч із дівчиною не буде Савицького. Тим часом Савицький, як на зло, вже кілька днів не полишав маєтку і крутився в ньому, як цербер біля брами Аїду. Навіть двадцятиріччя Зосі вони відзначили вдома й лише вдвох. Ні Данило, ні Лінда на ювілей доньки до маєтку не приїжджали. Ймовірно, вони й не знали про його існування. А може, святкування переносилося на пізніше, коли конкурс буде позаду й іменинниця зможе нарешті трохи розслабитися й не думати про свій осиний стан.

До Варшави Зося зазвичай їздила сама. Мабуть, це також була частина підпільного плану завоювання корони. Цього разу вона прибула на своєму маленькому «жукові», в якому почувалася значно комфортніше, ніж у «Fordi» Савицького. Зайшла в Дім мод із великим пакунком у руках. «Пілігрим» з букетом білих хризантем чекав її біля дверей. Вона з’явилася за хвилин сорок, пройшла повз нього, тягнучи за собою тонкий шлейф дорогих французьких парфумів. Алекс не став повторювати попередній трюк із падінням перед машиною. Наздогнав, забіг наперед, став перед нею, усміхнувся, простягнув квіти.

— З ювілеєм, чарівна панно Зосю!

— Звідки ви дізналися, що мені виповнилося сто років?

— Ну, до ста літ дай вам Боже ще дожити! А поки що з двадцятиріччям!

— Гм… Це було позавчора.

— Вибачте, але позавчора вас тут не було.

— Ви що, шпигуєте за мною?

— Хіба я схожий на шпигуна?

— Радше на нахабу.

— Тихіше, тихіше, люба панянко. Як у нас кажуть, не плюй у криницю — ще знадобиться води напиться. А я вам ще ой як можу знадобитися. Ви ж готуєтеся до конкурсу…

Вона не змогла приховати збентеження. Мовчки взяла квіти, відчинила дверцята свого «жука», поклала букет на сидіння. Але сама не сіла. Так і стояла, намагаючись опанувати себе й дібрати слова, що раптом порозліталися з її гонорової голівки, як наполохані пташки, й ніяк не хотіли повертатися.

— То ви…

— Так, ви правильно здогадалися — я від конкурсного комітету. Переглянув усі фото, подані учасницями. Рівної вам немає. Слово честі! Ви мене просто зачарували. Справжня амазонка, чи то пак сарматка, на вороному коні! Яка грація! Який погляд!

Він усе правильно розрахував і передбачив: згадка про сарматку стовідсотково переконала дівчину в тому, що перед нею представник оргкомітету «Сарматської княжни». Молода тигриця з гострими пазурчиками вмить перетворилася на сполохану мишку, над якою зависла кігтиста лапа кота. Вона не звикла просити пробачення і тепер не знала, як повестися, як загладити свою провину перед чоловіком, від якого, виявляється, може залежати її успіх чи невдача.

Алекс оцінив її мовчання.

— Ви не розгніваєтеся на вашого щирого шанувальника й уболівальника, якщо він запросить вас на горнятко кави он у ту кав’ярню за рогом? Посидимо, поговоримо. Звісно, я з радістю запропонував би вам щось солідніше. Але перед конкурсом вам не варто порушувати режим, треба тримати форму. Вона у вас ідеальна, тож не будемо псувати ідеал. Ось одягнемо на вашу чарівну голівку корону і тоді вже відгуляємо за повною програмою. Думаю, що ця перемога буде для вас першою, але не останньою. Перед сарматською княжною відкриється чимало дверей у Європі. А я, щоб ви знали, вмію відчиняти двері.

— Працюєте швейцаром у ресторані? — Зося таки не стрималася, щоб не вколоти.

— Щось таке, — засміявся Алекс.

Йому здалося, що понад два десятки літ раптом сповзли з його плечей, як важка снігова брила з вершини гори, і розсипалися, розтанули, розтеклися навсібіч тоненькими ручаями, всоталися в пісок. Двадцятилітній Алекс сидів поруч із двадцятилітньою Ліндою (скільки він колись про це мріяв!), дивився, як вона обережно торкається рожевими вустами білої порцеляни, як малесенькими ковтками п’є чорний напій і ніяково ховає під віями синьо-зелений погляд. Справді ніяковіє чи вдало грає роль? Мабуть, таки грає. Вона ж природжена актриса, як і її матуся.

Лінда б не ніяковіла. І ніщо б не змусило її опустити перед ним очі. Свавільна, як море, ніби народжена в його стихії й винесена на суходіл морською хвилею, вона так уміла відбрити гострим слівцем, поставити на місце своїх залицяльників, що в тих навіть надії на її прихильність не залишалося. Він це добре знає. Скільки не намагався завоювати її серце, а воно навіть однією клітинкою до нього не повернулося. А до Данила, значить, не тільки повернулося, а й пригорнулося. І що вона знайшла в тому мовчкуватому капітанові, якого місяцями треба було виглядати з далеких мандрів?

Кажуть, що оригінал завжди кращий за копію. Дурня! Ліндина копія подобалася йому більше, ніж колись сама Лінда. Свіжий аромат білого тіла, темна мідна хвиля волосся, синьо-зелені очі, нуртуючі флюїди юності, які по-особливому починаєш відчувати лише тоді, коли вже сам далеко не юний… І ще оце відчуття своєї влади над амбітним дурненьким дівчам, яке захотіло стати королевою — і тільки тому (авжеж, тільки тому) ніяковіє, відводить погляд і розігрує перед ним наївну святенницю. Бо ж повірило, що він також може вплинути на рішення журі, ба більше — допомогти чи ні потрапити на європейський конкурс, рангом вищий від тутешнього. Ну-ну!..

Уже трохи притомлений своїми шпигунськими авантюрами, безконечними маніпуляціями, переїздами, втечами й погонями, замінами тимчасових супутниць і політичних замовників, «Пілігрим» відчув, як у жилах раптом прискорено зануртувала кров, підживлена адреналіном, як тіло пронизало нетерпіння. Його охопив дикий драйв, азарт затятого гравця. Він мусить узяти реванш. Мусить! Він доведе, що ніколи не програє́, що може зробити хід у відповідь і добитися свого, забрати те, що й мало йому належати. Хай навіть через двадцять із хвостиком років, але може! Кому він це доводитиме? А яке це має значення?.. Можливо, самій пані Фортуні. Хай бачить, стара карга, хай знає: не підштовхнула вона колись Лінду в його обійми, допомогла Данилові забрати в нього Лінду, зате їхня Софія… О, він змусить цю дівчину полюбити його. Або ж підкоритися йому. Ну, тримайся, панно Зосю! Гра починається.

10

Гра в кота-мишку так захопила Алекса, що він на якийсь час забув про небезпеку, яка повільно, проте невблаганно пленталася його заплутаними пілігримськими слідами. Роль бідної мишки в цій грі, звісно ж, була відведена Зосі. Дівчина так відчайдушно намагалася вислизнути з безжальних котячих лап, так фантазувала й прибріхувала, що хитрому хижакові іноді хотілося цапнути її зубами за тендітну шийку. Але тоді гра обірвалася б, а він волів продовжувати й продовжувати, аж до мишачої капітуляції і власної перемоги.

Зося не могла приховати, де мешкає, адже адреса проживання зазначена в заявці, яку пан Лєшек Стульський як член журі мусив бачити. Але й запросити несподіваного шанувальника та покровителя в гості не хотіла, хоч він дуже відверто на це натякав. Сказала, що вдома важкохвора мама, яка не приймає гостей ще з того часу, як на війні загинув тато. Вона дуже-дуже кохала тата, так міцно кохала, що після його смерті хотіла піти в монастир, стати черницею. Але потім передумала й вирішила залишитися вдома, але більше ніколи не виходити заміж, до смерті бути вдовою. А тата не стало, коли маленькій Зосі заледве виповнилося три рочки. Вона й не пам’ятає свого татуся, знає лише, що дуже схожа на нього, точніше, не так на нього, як на бабусю Емілію, його маму. Бідна бабуся також померла, коли отримала похоронку на свого єдиного сина.

Через мамину хворобу, її постійні депресії у неї було дуже важке дитинство й усамітнена юність, бо доводилося весь час сидіти вдома, у їхньому старенькому маєтку. Мама нікуди її не відпускала, не дозволяла розважатись. Якби не дядько Роман, їхній далекий родич по татовій лінії, то й досі почувалася б полонянкою у власному домі. Це він дізнався про конкурс «Сарматська княжна» й запропонував Зосі стати його учасницею. Навіть допоміг фінансово, бо вони з мамою останнім часом збідніли. Й авто для поїздок до Варшави дає він. Перемога потрібна Зосі, щоб вирватися з бідності, мати добру роботу, стати нарешті на ноги, виїхати з тісної клітки, яку нагадує їхній старенький будинок, вилікувати мамусю.

Мишка-брехуха навіть сльозу пустила, коли розповідала про своє нещасне дитинство та бідолашну маму, яка тяжко захворіла після втрати коханого чоловіка. Кіт-мисливець ладен був заплескати в лапи, коли почув цю драматичну оповідь у стилі Вільяма Шекспіра. Але ж він хитрий і досвідчений кіт, тож — ні мур-мур, лише головою співчутливо покивав. Алекс уже навідувався до «клітки», біля якої Зося вправлялася у верховій їзді на вороному коні, з якої робила поїздки до Варшави на своєму чотириколісному новенькому «жукові», у якій час від часу радісно зустрічала Романа Савицького.

І не лише Савицького. Побував тут за його відсутності й ще дехто. Незадовго до конкурсу Зося привезла з міста якогось довготелесого худорлявого молодика. Називала Олесем, поводилася так, ніби вони давно знайомі. Цілий вечір із будинку долинали звуки фортепіано. Алекс не бачив цього інструмента в кімнаті Зосі, коли проводив там свою негласну ревізію. Мабуть, він стояв в одній із зачинених кімнат господині. Можливо, навіть закиданий усіляким мотлохом, оскільки стара пані давно не мала в ньому жодної потреби. Судячи з того, як віртуозно виконував Зосин гість складні пасажі, він — музикант. Без спеціальної освіти та щоденної практики так грати неможливо.

Коли світло у вікнах згасло, стихла й музика. Проте Олесь із будинку так і не вийшов. Уранці Зося відвезла його до Варшави й висадила неподалік від музичної школи. Вони кілька хвилин стояли, міцно притиснувшись одне до одного. Алексові здалося, що Зосині плечі здригалися. Плакала? Але чого б це їй плакати? Варто лише захотіти — і цей піаніст буде біля її ніг, забере вона його знову, наче якусь уподобану річ, і повезе додому, щоб потішитися та послухати музику. Проте вони більше не зустрічалися — ні цього вечора, ні в наступні дні. Отже, це таки було прощання. Чи, може, «Пілігрим» щось пропустив?

Не появлявся Зосин нічний гість і в музичній школі. Алекс навідався туди. Запитав про вчителя пана Олеся, до якого хотів би записати доньку — знайомі настійно рекомендували обрати для його обдарованого чада саме цього викладача. Йому порадили прийти пізніше, може, за тиждень. Бо у вчителя фортепіано Олеся Красицького також з’явилася на світ доня, він щойно забрав її з пологового будинку й попросив кілька днів відпустки, щоб побути біля дружини й новонародженої. Розкручувати далі цю історію, точніше, занурюватися в її витоки не було сенсу. Хтозна, що було колись між цими двома, чого плакала Зося, коли прощалася з піаністом. Головне — вони більше не зустрічаються і, мабуть, не планують зустрічатися.

Алекс усе-таки завітав до Зосі. Нежданий, непрошений і, як зрозумів з першої ж миті, — небажаний. Двері були прочинені, тож він не став стукати. Переступив поріг і привітався. Вона сиділа у кріслі-гойдалці й гортала якийсь глянцевий жіночий журнал, вочевидь, вибирала фасон сукні. Угледівши його, зірвалася з місця, злякано озирнулася, ніби шукала, чим би захиститися від несподіваного гостя. Нічого не знайшла й відступила в куток кімнати. Якби там була нірка, то мишка чкурнула б у неї, і тільки він її й бачив би. Але навіть маленької шпаринки ні в стіні, ні в підлозі не було.

Гра переходила на новий рівень: котові набридло приборкувати свої бажання і тримати лапи напоготові, він простягнув їх і міцно обхопив мишку за стан. Звідки у неї, такої тендітної, схудлої від дієт аж до синців під очима, взялося стільки сил? І звідки вирвався цей пронизливий, як сирена, загрозливо-попереджувальний голос?

Гримнули вхідні двері. Хтось хутко зачалапав передпокоєм.

— Ви мене кликали, панно Зосю?

На порозі кімнати стала якась бабусенція в гумових чоботях і картатій хустці. Наче мара з осіннього туману випірнула. Мабуть, вона щойно поралася на городі чи в саду й почула крик.

— Вибачте, Марто! Я шукала ножиці, хотіла тут дещо вирізати в журналі, думала, що ви їх узяли. Але вже знайшла.

Зося поправила зачіску, застебнула верхні ґудзики халатика, сперлася рукою на підвіконня. Пальці тремтіли й почергово стукали по дереву, ніби вибивали якийсь ритм на клавішах фортепіано.

— Як ви мене знайшли?

— Хіба так складно здогадатися? Ви ж розумниця…

— Ах, так-так… Конкурс… Адреса маєтку… Щось сталося? Вас привели сюди якісь важливі справи, пане Стульський?

— Дуже, дуже важливі. Через дрібниці я б нізащо не порушив спокій вашої величності.

— Моя величність не робила жодних офіційних заяв щодо надання їй права на спокій. Тож не переймайтеся. Кажіть, що то за справи такі?

«Бритвочка», — подумки відзначив Алекс. Проте зробив нещасну міну й промовив, наче в ополонку скочив:

— Кохання.

— Кохання?! — Зося відштовхнулася від підвіконня, рвучко повернулась і пройшлася до середини кімнати.

— Тільки не кажіть, що ви ні про що не здогадувалися. Став би я допомагати вам, якби ви мені були байдужі. Хіба ви не бачите, Зосю, що я… Та я ж… Я просто згоряю!

— Марто! Принесіть відро води!

— До чого тут Марта? Навіщо вам відро води?

— Щоб загасити вогонь. Не можу ж я допустити, щоб такий поважний пан просто на моїх очах перетворився на попіл. Та й… А що як полум’я раптом перекинеться на будинок і все згорить? Де мені тоді жити?

Це вже була не мишка. Зося вийшла з ролі. Гра розладналася. Але він не збирався здаватися. Вирішив узяти тайм-аут, а там… Ще не вечір.

— Вибачте, вибачте, Зосю! Проїжджав тут… І раптом як щось найшло, накотило — так захотілося побачити вас, що не зміг стриматися. Можна мені привітатися з вашою мамою?

— Ні-ні, вона дуже погано почувається. Дядько Роман обіцяв привезти сьогодні лікаря. З години на годину буде тут.

— А-а-а, то ви якраз очікуєте дядька Романа… Зрозуміло… А я думав, що просто відпочиваєте і модний журнальчик розглядаєте, добираєте для себе якийсь цікавенький фасончик… Може, й нагледіли щось?

Він залишався котом. Муркотливим, підступним і хитруватим. Його бажання привітатися з мамою мусило б налякати Зосю: а що як він справді кинеться знайомитися з її неіснуючою важкохворою? Натяк на модний журнал має насторожити: чи не здогадався він про її обман? Бо ж хіба може донька спокійнісінько вибирати фасончик сукні, коли мама так тяжко страждає й ось-ось може відійти в інший світ? Шукав поглядом страх у її дивовижних очах, чекав тремтіння в голосі. Але Зося й бровою не повела. Вона вже опанувала себе.

— Так. Є кілька цікавих моделей, — сказала спокійнісінько.

— Ну, це вже хіба на європейський конкурс. Бо до нашого більш нічого пошити не встигнете. Та смію вас запевнити, що головне для перемоги — не сукня. Сукня — це вже питання третє, а може, навіть десяте.

Він уперто натякав їй на важливість його персони в результатах конкурсу. Вона так само вперто вдавала, що не розуміє його натяків, і своєю чергою натякала, щоб скоріше їхав звідси, бо ось-ось родич має привезти лікаря для мами. А вони ж домовилися, що Роман Савицький не повинен знати про те, що якийсь пан Лєшик Стульський також протегує їй на конкурсі. Запропонувала чай, але коли він відмовився, не наполягала. Провела до автомобіля й полегшено зітхнула.

— Дякую, що заїхали.

— Вибачте, що без запрошення.

— Та нічого… Буває…

— Не гнівайтеся, Зосю. Не такий уже я невіглас, аби не знати, що нежданий гість — гірше бусурмана. Але повірте: перед вами не бусурман, а просто нещасний закоханий.

— Я не гніваюсь.

— От і добре. Тоді до зустрічі!

Тільки в дорозі він дав волю своєму гніву. Гнав автівку так, що мало не злетів у придорожню яму. Гнав і несамовито кричав на кляту хитру мишку, яка помахала перед ним хвостиком і випорснула з лап. Кричав, виштовхував із грудей затаєну лють і ледве стримувався, щоб не повернутися і не довершити свій намір. Кому вона поскаржиться? І що скаже? Ну що? Що він позбавив її цноти? Що взяв силою? А Савицький як її бере? А той хирлявий піаніст, якому вона і стіл накрила, і постіль постелила, і до ранку прихистила? Просто-таки свята Марія Магдалина… Мабуть, тішиться зараз, що наплела йому мішок гречаної вовни й відшила, як наївного зеленого лопуха. Та ще не вечір… Ще не вечір, Зосю!

11

Вона таки була найкращою. Це визнали всі. Виявляється, її справді варто було лише підштовхнути до подіуму, дати змогу зійти на нього й розкритися. А далі вже все вирішувалося само собою — її врода, її чари, її інтуїція й ерудиція зробили свою справу. Роман Савицький підштовхнув. І не просто підштовхнув, а на власних плечах виніс і поставив своє юне божество на це дерев’яне узвишшя в залі Кромерової вілли. Яким чином, це вже інша річ. Недарма ж не міг собі місця знайти впродовж усього дійства. Поки дівчата дефілювали та на запитання відповідали, а журі виставляло оцінки, він то сідав, то знервовано підхоплювався, то виходив із зали, то знов заходив, заціпенілий, із міцно стиснутими щелепами, наче на нього раптом правець найшов.

«От бовдур! Щоб так переживати за якусь дурню, ніби це питання життя або смерті», — подумки посміхався Алекс, спостерігаючи за Савицьким.

Сам «Пілігрим» для Зосиної перемоги навіть пальцем не ворухнув. Він і не збирався цього робити. Та якби й захотів, то хто б на нього зважав. Лєшик Стульський на віллі «Ванесса» — просто гість пана Кромера, глядач, якому випала приємна нагода насолодитися вродою юних панянок. Сидів у останньому ряду зали, роздивлявся елітну шляхетсько-сарматську публіку і прислухався сам до себе: як прискорено пульсує кров у жилах, як збивається з ритму натреноване роками втеч і погонь серце. Але кому яке діло до того, що в нього всередині? Головне — зберегти обличчя. А це він умів за будь-яких обставин. Збоку могло здатися, що цього врівноваженого спокійного чоловіка із застиглою мімікою і холодними сірими очима взагалі не цікавлять ні цей конкурс, ні конкурсантки, що йому тут страшенно нудно і він лише з поваги до господаря вілли залишається в залі.

Мусив привітати Зосю з перемогою. Мусив використати свій запасний козир.

— Я ж казав, що ви найкраща, — посміхнувся однією зі своїх найліпших заготовок. — Але це лише перша сходинка, дорога моя, неповторна, чарівна Зосю. Лише перша. Зараз я увіковічню цей щасливий момент. Станьте он під тією люстрою, щоб якомога більше світла падало, щоб від корони промінчики йшли, як від сонця. Увага! Усмішка! Гопля! Є! Це фото має облетіти всю Європу. А вслід за фото… Йдемо далі, моя королево! Йдемо далі!

— Йдемо? Ви і я? Обоє? Гм… Тобто я буду йти попереду, а ви за мною шлейф моєї сукні носитимете? Чудово! Тільки я щось ніяк не пригадаю, щоб ми з вами про таке домовлялися.

— Я обіцяв…

— Що будете в журі, що поставите мені високий бал, що поговорите з іншими суддями. Але вас там не було! Навіщо ж обманювати? Як бачите, обійшлося й без вас. І дуже навіть добре обійшлося.

— Помиляєтеся! Дуже помиляєтеся! Без мене не обійшлося. Те, що я не був у журі, не означає, що я не впливав на нього. Та ми ще поговоримо про це. В іншому місці. Не буду ж я зараз розкривати вам секрети конкурсної кухні. Але мушу нагадати: треба думати не про те, що було, а про те, що буде далі. А далі…

— А далі — медалі! Чи сандалі? — засміялася Зося і відштовхнула його від себе. — Ідіть собі! Ідіть, пане Стульський! Я не гніваюся на вас. Ніскілечки не гніваюся. Сьогодні я дуже добра.

Хтось підійшов до неї, щоб сфотографуватися разом. Репортер із місцевої газети почав вибирати зручний ракурс.

Вона аж світилася. Мерехтливе світло пробивалося із середини тіла крізь білу шкіру, струменіло із її синьо-зелених очей, іскрилося в темній міді волосся. Зося щасливо усміхалася, приймала вітання, танцювала з Кромером, із членами журі, а потім із Савицьким. Кілька разів пропливла повз Алекса, навіть не глянувши на нього. Якби вона знала, з яким вогнем грається…

Удруге він підійшов до Зосі, коли Савицький разом із компанією Кромера пішов до будинку й зник за дверима потаємної кімнати. Алекса туди не запросили. «Поки що не запросили, — з прикрістю подумав він. — Та нікуди вони не подінуться. Запросять. Як не тепер, то в четвер».

Зося залишилася сама, трохи стомлена від танців і захмеліла від успіху. Алекс підсів до неї, покликав офіціанта, який стовбичив поряд, за зеленим зайцем, і попросив принести дві медовини. Знав, що Зося дуже любить цей старовинний напій. Сам терпіти його не міг. Тож коли чоловік у білому ресторанному однострої приніс замовлене, раптом передумав: підсунув свій келих до Зосі — хай вип’є і за нього цей польський компот із медом. Собі взяв бокал із червоним вином, яке ще не встиг надпити Савицький. Ну от, зовсім інша річ.

— Ми не договорили, — обережно прикрив долонею Зосину руку, провів пальцями до зап’ястка, а тоді вище — до ліктя. Шовковиста шкіра, ніжна, як у дитини, знову змусила кров прискорено запульсувати.

— А хіба ми з вами говорили? — вона висмикнула руку і здивовано стенула плечима.

— Наступного року відбудеться конкурс «Міс Європа»…

— То й що? Теж мені Америку відкрили! Чи, мабуть, краще сказати — Європу… — поправила вона себе.

— Ви ж хочете туди потрапити?

— В Європу? Та я там уже не раз була.

— А перемогти на конкурсі?

— Хто ж цього не хоче? Але я стану переможницею, от побачите.

— Гм… Яка впевненість. Хвалю! І все ж…

— Укладемо парі?

— Ну, знаєте, то все-таки Париж… А я маю знайомих, міг би допомогти. Може, зустрінемося завтра й обговоримо все.

— Нічого ви не допоможете! І нікого там у вас немає. Брехун ви і звабник, пане Лєшику. Ну просто донжуан варшавський! Я вас давно розкусила. Та у вас це просто на лобі написано.

Зося провела вказівним пальцем по його чолі, ніби намацувала літери, як сліпий — шрифт Брайля, і весело засміялася.

— Не прийде до вас Зося. Не прийде! Не прийде! Не прийде!

— Тоді передавайте вітання своїй важкохворій матусі. Чи, може, вона вже також опинилася на тому світі, як і ваш коханий татко та улюблена бабуся Емілія?

— Неодмінно передам!

Зося не збентежилася. Автоматично підхопила другий келих із медовиною, піднесла його до вуст. Давала зрозуміти, що їхня гра в кота-мишки завершена. Він хотів сказати їй щось різке й образливе, але побачив, як від дверей кімнати йде Савицький, і хутко підвівся з-за столу.

За кілька хвилин він підійшов до Кромера.

— Вітаю, пане Кромер! Щиро вітаю! І дякую, що подарували таке пречудове свято — і для очей, і для душі! Зізнаюся, давно не отримував такої насолоди. Гарну справу ви започаткували, дуже гарну. Конкурси краси зараз надзвичайно популярні в Європі. Та й не лише в Європі. Але ваш особливий. Слово честі! Сарматський історичний нюанс — просто знахідка, «родзинка», до якої ще ніхто не додумався. Який виховний момент для молодих панянок! Панянки, звісно ж, згодом стануть паніями, народять дітей, роститимуть нове покоління. А це дуже важливо, в якому дусі вони його виховуватимуть, на яких зразках. Тож це не просто розвага. Це ще й відродження нашої славної минувшини.

— А хто казав, що це має бути лише розвага? — задоволено усміхнувся Кромер.

— От тільки… — Алекс зам’явся, ніби йому незручно було робити хай маленьке, але все ж таки зауваження.

— Та говоріть, говоріть, пане Стульський, — махнув рукою Кромер.

— Якщо справа не лише розважальна, але й із патріотичним ухилом, то на перше місце варто було б ставити не вроду, не зовнішність, не манери, а дещо інше…

Він замовк і знову ніяково відвів очі. Та Кромер уже вловив якийсь прихований підтекст у його словах.

— Що ви маєте на увазі?

— Насамперед кров.

— Не знаю, до чого ви хилите, пане Стульський. Але до чогось таки хилите. Ми враховували все, абсолютно все. Чи, може, у панни Савицької кров якась не така?

— У панни Савицької? А хто це така?

— Не грайте вар’ята, шановний пане! Усьому є межа. Ви ж знаєте, що наша переможниця — Зося. Тобто Зофія Савицька.

— Отакої! Певне, я щось пропустив. Бо наскільки мені відомо, переможницею стала панна Софія Неродова. А її кров… Гм… Принаймні у ній — ані краплі істинно польської. А значить, і сарматських генів годі й шукати. Батько Софії — малорос чи малополяк, це вже як вам краще на язик ляже, словом, русин, збіднілий шляхтич, нащадок січовиків, які проти поляків повставали. Скажете, це було давно. Але сам він уже в наші з вами часи за самостійну Україну воював, у війську Скоропадського. За самостійну, отже, не лише проти совітів та Росії, але й проти Речі Посполитої. Мати Софіїна — наполовину латишка, а наполовину — здається, білоруска чи, може, чешка. Та в жодному разі не полька. Родина православна. Не вірите — перевірте. Я знаю, що кажу.

— І хто ще знає?

— Самі можете здогадатися хто.

— Роман Савицький?

Алекс знизав плечима.

— Пся крев! — Кромер різко розвернувся і відійшов.

«Пілігрим» бачив, як він підкликав до себе одного зі своїх наближених, полковника з дефензиви, як показав йому очима на столик, за яким сиділа Зося, як щось шепнув йому на вухо, а тоді хутко пішов, майже побіг до будинку.

12

Коли в таємній кімнаті вдруге засідало Кромерове товариство, Савицького та Зосі в їхній зеленій «келії» вже не було. «Пілігрим» вибіг із саду й побачив, як вони підходили до автівки. Зося трохи похитувалася, тож Савицький підтримував її. Чого це вони так терміново покинули бенкет — по-англійськи, не попрощавшись ні з ким, навіть із господарем? Йому стало прикро: чекав скандалу, хотів побачити, як Зосю скидатимуть із трону, на який вона тільки-но зійшла. Не сумнівався: Кромер привселюдно скасує результати конкурсу й забере в дівчини корону. І тоді, розвінчана й принижена, проголошена брехухою й авантюристкою, вона згадає про нього. Згадає й пошкодує, що так повелася.

«Не прийде до вас Зося!»… Авжеж, не прийде. Прибіжить!!! Звісно ж, він прийме її. Прийме і втішить. Ще й як утішить! Бо йому плювати, відповідає вона критеріям якогось вузькокелійного конкурсу чи ні. Плювати і на сам конкурс, і на його сарматську «родзинку». Кромер тепер нікуди від нього не подінеться. І Зося буде поруч. Коли закінчиться його місія в Польщі, він вивезе її до іншої країни. Вона ще трохи помарить короною королеви краси, а тоді подорослішає, перестане літати під хмарами й заспокоїться. Зося сама стане короною. Його короною!

Не сталося, як гадалося. Виставу було скасовано! І якби ж то лише виставу.

Алекс ще раз уважно глянув на Зосю, на те, як повільно й непевно вона підходила до авто, похитуючись і спираючись на руку Савицького. Перебрала дівчинка? Але ж хіба можна так сп’яніти від якогось узвару з медом? І то так миттєво. Щойно ж вони розмовляли в саду і вона була абсолютно тверезою.

Раптовий здогад пронизав його і змусив роззирнутися навколо. Гості ще розважалися — танцювали, смакували наїдками та напоями, походжали алеями. Але над садом уже зависли дощові хмари, які ось-ось мали розігнати захмелілу компанію. Кромерове товариство вже виходило з будинку, але він сам після свого другого таємного зібрання не появлявся. За зеленою самшитовою кулею, просто за спиною Алекса, непорушно завмер офіціант. Алекс придивився. Той самий, який підносив йому й Зосі медовину. Авантюрний мозок «Пілігрима» чітко, як обчислювальна машина, взявся аналізувати й зіставляти факти, складати пазли вечірніх подій у саду. Відчуття небезпеки холодком прокотилося по його випрямленій спині. Він підхопився і побіг до своєї автівки. Втікати! Якомога швидше!

«Пілігрим» завжди остерігався їжі й питва, якими його пригощали. Ніколи нікому не довіряв. Навіть якщо сидів із кимось за одним столиком у кав’ярні, автоматично міняв чашки місцями — за звичкою, виробленою роками. Якщо ж заходив до кав’ярні сам, то стояв над барменом, як гріх над душею, і спостерігав, як той заварює і наливає напій.

Та цього разу все вийшло інакше. Він не збирався мінятися келихами, не думав про те, що в них. Якось і забув про свою звичку — вперше за багато років. Думав лише про Зосю, дивився на неї. У чию ж медовину було підкинуто «подарунок»? Кому він був призначений — їй чи йому? Найімовірніше, усе-таки йому.

Алексові жаль було Зосю, гру з якою вже, мабуть, не вдасться продовжити. Але сильнішим за жаль виявився інстинкт самозбереження. Зрозумів: якщо це його хотіли отруїти, то він у пастці — не умертвили цього вечора, то умертвлять завтра чи післязавтра. Це вже просто питання часу. Треба щось придумати. А поки що — втікати звідси. Бо хтось зараз пильно спостерігає за ним — чи з вікна будинку, чи з ротонди, чи з-за цих химерних обчикрижених садовими ножицями кущів.

Вирішив поки що відсидітися там, де його менше всього шукатимуть — у квартирі. Але не у своїй, а по сусідству, розміщеній поверхом вище, якраз над тією, яку він винаймає. Її господар учора поїхав до доньки. Хвалився, що його Геля живе в курортному містечку, на самому березі моря, має невеличкий пансіон, який улітку здає відпочивальникам, а тепер от приміщення спорожніло і вона запросила старого батька на оксамитовий сезон. «Пілігрим» ще здивувався: а не запізно для оксамитового сезону? Але якщо старому так хочеться приточити ще й два тижні жовтня до курортного періоду, то хай собі. Може, він зібрався не так до моря, як до внуків. Головне, що квартира його тепер порожня. У ній його ніхто не шукатиме. З неї ж зручно спостерігати за тим, що відбувається у дворі, а в разі небезпеки можна піднятися на горище й перебратися на дах сусіднього будинку. Адже четвертий поверх — останній.

Переніс весь запас продуктів на поверх вище й затаївся. Сидів, як загнаний звір у лігві, й картав себе на чому світ стоїть. За те, що дозволив почуттям узяти гору над розумом, що затіяв цю гру із Зосею й не оцінив, якою вона виявиться небезпечною, що піддався спокусі, втратив пильність, і маєш тобі — ласкаво просимо до пастки! Ну що за прокляття ці жінки?! Якась його одвічна карма!

За два десятки років він лише двічі зазнавав фіаско на своїй таємній службі. І щоразу — через жінку. Вперше — у Константинополі. Тоді він, ще молодий-зелений, по вуха закохався в Дар’ю — дружину полковника царської армії Тимофія Кольцова. Граф Кольцов, як і граф Неродов, потрапив до Туреччини після поразки Білої гвардії. Йому було вже за сорок, стільки, як Алексові тепер. Він наївно вірив у відродження білого руху і тріумфальне (тільки так!) повернення в Росію. А якщо з’являлися сумніви, негайно й рішуче топив їх у чарці. Судячи з того, як хутко він спивався, сумнівів ставало все більше й більше, а віри все менше й менше.

Дар’я, значно молодша від графа Кольцова і майже на десять років старша від графа Неродова, приїхала до місця перебування чоловіка разом з кількома офіцерськими жінками-емігрантками. На відміну від свого Тимошика, вона не вірила в можливість повернення додому, називала це маячнею і підштовхувала свого благовірного до еміграції далі на Захід. Підштовхувала, аж поки не потрапила в палкі обійми Алекса. Він і досі не може пояснити, що з ним тоді сталося. Ніби штормова морська хвиля накрила з головою і відгородила від усього світу. Недаремно ж кажуть: коли озивається кохання, розум замовкає. Ні про що не міг думати, крім зустрічей із нею.

А думати треба було. Й озиратися на всі боки, й остерігатися. Робота розвідника — це постійне прораховування шахових комбінацій на кілька ходів наперед. Не можна сказати, що полковник Кольцов виграв ту шахову комбінацію. Проте й Алекс програв. Після депортації з Константинополя він виїхав до Німеччини. Дар’ю більше ніколи не зустрічав. Чув тільки, що вона покинула свого п’яничку й вийшла заміж за турка, в якого Кольцови квартирували.

Удруге він провалився через німкеню. Це вже зовсім інша історія. Найкращий спосіб для розвідника використати жінку як джерело інформації — закохати її в себе й артистично зімітувати кохання. Закохані жінки, особливо самотні, та якщо це в них уперше, — дурні й слабкі. Цю науку (чи сентенцію?) Алекс засвоїв на «відмінно». Псевдороман із Хельгою потрібен був, щоб підібратися ближче до організації націонал-соціалістів, у штабі якої дівчина працювала секретаркою. Не вельми вродлива й не звикла до чоловічої уваги, руда Хельга відразу клюнула на гачок. Вона так закохалася в елегантного, щедрого на компліменти Алекса, що ладна була йти за ним хоч на край світу.

Інформацію він добував, причому напрочуд легко. Але заодно й до закоханої та відданої йому душею і тілом дівчини все більше прив’язувався. Навіть не помітив, коли стала вона йому не рудою, а золотоволосою, коли з нетерпінням став очікувати на побачення з нею, і не тому, що потрібно було знову щось випитати, а тому, що й справді хотів її бачити. Вже навіть про одруження подумував. І Хельга погоджувалася. А чом би їм і справді не стати подружжям? Що їм заважало? Не помітив, як вони помінялися місцями. Після приходу партії Адольфа Гітлера до влади старанна й розумна Хельга зробила гарну кар’єру, дістала посаду в рейхскомісаріаті, а він опинився в концтаборі. Добре, що про нього не забули. Точніше, не так про нього самого, як про його заслуги на невидимому фронті. Витягли, відгодували, перевербували, забезпечили липовими документами й виштовхнули з Третього Рейху, щоб він уже за кордонами Німеччини працював на її ж таки розвідку.

Тоді, після другого провалу, «Пілігрим» поклявся, що десятою дорогою обминатиме любовні стосунки й жодну (жоднісіньку!) жінку на гарматний постріл не підпустить до свого серця. До ліжка — інша річ, але далі — ні-ні. А тут вийшло все навпаки. Обминув ліжко і впустив-таки куди не слід. Непросто бути все життя самотнім вовком. Та ще й спогад про Лінду сколихнув пам’ять, вибив з рівноваги. Коли перебував у Прибалтиці, навідався до Лібави, побував навіть у «Посейдоні», де вперше побачив Лінду. Якби не така разюча схожість Лінди та її доньки, він би таки не втрапив у цю халепу. Та навіщо мучити себе докорами й після бою кулаками розмахувати? Втрапив би чи не втрапив… Хтозна. Він усе ж таки чоловік, а не робот. От і закохався — як з високого мосту зірвався. … Кохання ж — не просто хвороба. Це синдром. А синдром, як відомо, не піддається медичному втручанню.

13

Його спіймали за тиждень після «Сарматської княжни». Але не ті, які «пасли» невловимого «Пілігрима» ще з Прибалтики, а польська розвідка. На світанку до квартири, в якій він заховався, подзвонили. Алекс здивувався: сусід ще не мав повернутися, та й чого б це він дзвонив до власної оселі, у якій жив одинаком і, вочевидь, відлюдником. Бо за весь час відсутності старого ніхто й не згадав про нього — не прийшов, не зателефонував. Може, хтось помилився квартирою? Але ж чого б це йому приспічило помилитися такої ранньої пори, коли ще в жодному вікні вогник не блимнув?

Де ж він проколовся? Не виходив, не телефонував, не відчиняв вікно, не розсовував штори. Дивився одним оком у щілинку між двома половинами цупкої тканини у двір. Бачив свою автівку, присипану опалим листям, хлопчака, який крутився біля неї. Потім запримітив чоловіка в сірому пальті й капелюхові, який сидів у альтанці з газетою в руках. Довго ж той пан читав одну шпальту, надто довго, щоб це взагалі могло бути читанням. Мусив приспати його пильність, обвести навколо пальця того «читача», або, як кажуть поляки, запхати його в пляшку.

Зателефонував до знайомого актора, з яким вони кілька разів добряче посиділи за столом (той полюбляв слухати про свій талант, а ще більше — випити за чужий рахунок). Попросив, звісно ж, за добру винагороду, розіграти маленьку виставу. Актор за півгодини вже підігнав упритул до дверей під’їзду машину з написом «Ритуальна служба». «Пілігрим» бачив, як непосидючий хлопчак хутко крутнувся до «трупарки» й повернувся назад до його автівки, як чоловік у капелюхові підкликав малого до себе, запитав щось у нього, а потому склав газету, засунув до кишені й одразу ж зник із двору.

То як же його вистежили? Хто? Невже якимось чином проговорився п’яничка-актор? Але ж Алекс не сказав йому, де перебуває, в якій квартирі, просто повідомив, куди треба під’їхати й за кілька хвилин від’їхати.

Про горище треба забути. Пізно! Щоб утекти на нього, довелося б вийти з квартири й піднятися драбиною. Але біля вхідних дверей уже хтось стоїть, стоїть і чигає. Він заховався в ніші за шафою і причаївся. «Потовчеться та й піде, має ж він зрозуміти, що у квартирі нікого немає», — подумки заспокоював себе. Проте дзвінок озивався знову й знову. Після енного звукового сигналу почулися голоси, а тоді гримання. Так безцеремонно гримати на світанку може лише одна служба.

Вибиті двері впали на підлогу. Бридке передчуття краху поповзло тілом, як павук каракурт, що липкими лапами повільно намацував на тілі точку для смертельного укусу. Втім, не обов’язково чекати, поки волохата потвора вибере собі мішень. У нього є капсула з ціанідом, зашита в комірець. Повернути голову праворуч, опустити трохи вниз, дістатися ротом до капсули, натиснути зубами — і все. Але помирати не хотілося.

За хвилину йому в груди вперлося дуло автомата.

— О, диво! Диво предивнеє! Покійник воскрес! — іронічно вигукнув кремезний чоловік у цивільному, який стояв за спинами двох поліцейських. — Одягніть-но йому хутчіше наші магічні браслети, поки він знову не надумав померти.

За одностроями «Пілігрим» визначив, що прийшли за ним із «двуйки» — недавно створеного другого спеціального відділу державної поліції Речі Посполитої, який займався політикою та контррозвідкою.

— Маєте нам подякувати, — продовжив чоловік у цивільному, енергійно гепнувшись на стілець. — Якби не ми, то ви б таки й справді стали покійником. Як не вчора, то завтра. А ми вас урятували.

— Ви? Мене? — здивувався «Пілігрим».

— Ми. Вас. Кажуть, що в кожного святого є своє минуле, а в кожного грішника — майбутнє. Тож уперед. Не тягніть кота за хвоста й будьте якомога зговірливішим, пане Стульський. Чи краще — гер Грубернт? Чи — пане Вітаускас? Чи — ваша світлосте Неродов? Чи просто «Пілігриме»? У вас такий великий вибір імен. Тож послуга за послугу.

Від свого «спасителя» Алекс дізнався про історію свого арешту. Третього дня після конкурсу «Сарматська княжна» «двуйка» з державної поліції затримала радянського агента. Його заарештували на Волині, аж біля Острога, під час перетину польського кордону. Шпигун запевняв на допиті, що жодних дій проти Польщі не чинив, ніякої шкоди їй не завдав, навпаки — позбавив її від страшного ворога, маститого шпигуна світового масштабу. А тому має право не те що на пом’якшення покарання, а й на помилування.

— Курва ж твоя мать! Може, тобі ще й орден за заслуги перед Річчю Посполитою дати? — перебив його слідчий із дефензиви. — Не мели бздури й викладай усе, як на сповіді.

Радянському агентові на псевдо «Данко», виявляється, доручено було ліквідувати відомого пройдисвіта й авантюриста, співробітника кількох розвідок Олексія Неродова. Той ще з 1918 року вів інформаційну війну проти більшовицької Росії, а також готував агентів та диверсантів, яких після вишколу перекидали на територію його колишньої батьківщини. Цього невловимого землячка наказано було прибрати так, щоб і комар носа не підточив. Бо останнім часом червоні кілери чимало наслідили, вистежуючи й прибираючи за кордоном емігрантів із Радянського Союзу то біля дверей їхніх помешкань, то в самих помешканнях. Публікації про це, з одного боку, наводили жах на ворогів СРСР, а з іншого — били по його іміджу.

Отже, операція була спланована так. Агент «Данко» підсипає снодійне в келих «Пілігрима» рівно за дві години до закінчення бенкету. Так, щоб якраз на фініші той гепнувся пикою в тарілку. Чого він заснув — від барбітурату чи від надміру спиртного, ніхто не стане розбиратися: де п’ють, там і п’яніють. Сонного пана Стульського доправлять в одну з кімнат вілли. А вночі під ним спрацює вибухівка. Вибух потрібен не лише для того, щоб відправити на той світ розвідника. Він має ще й налякати господаря вілли. Останнім часом Марек Кромер, гоноровий польський сенатор і заодно куратор таємного товариства з промовистим історичним ухилом, розгорнув активну діяльність проти Радянського Союзу. Тож хай трохи задумається і вгомониться.

Завдання «Данко» виконав точно за інструкцією — на віллі «Ванесса» за дві години до завершення бенкету, влаштованого після конкурсу «Сарматська княжна». На цю світську гулянку він потрапив без проблем. Для обслуговування гостей на віллу було замовлено трьох офіціантів зі столичного ресторану, в якому частенько бував Кромер. Замовлення надійшло ще за місяць, та напередодні проведення конкурсу, лише за кільканадцять годин до вечірнього бенкету, один із трійки «випадково» посковзнувся на кухні й підвернув ногу. Тож замість нього на елітну заміську віллу поїхав його приятель, недавно прийнятий на роботу, — виручив постраждалого колегу. Це й був мисливець за «Пілігримом».

На віллі він не спускав очей зі свого авантюрного об’єкта, тінню ходив за ним, щедро й уперто підливав спиртне, яке той через раз виливав на траву. Словом, «офіціант» добирав потрібний момент. У час «Ч», коли «Пілігрим» опинився віч-на-віч із Зосею й замовив дві медовини, всипав у його келих дозу снодійного. Ні-ні, панна його не обходила — їй він подав просто медовину. Може, вона цікавила когось іншого, можливо… Але не його. Напій для Лєшика Стульського він поставив перед самісіньким його носом, щоб той чого доброго не поміняв келихи. Барбітурат мав звалити захмелілого резидента якраз під завісу гулянки. А далі — усе за планом: вибух, смерть невловимого «Пілігрима», застереження для Кромера — і всі кінці у воду.

Та «Пілігрим» раптом чогось зірвався з місця, побіг із саду й сів до автівки. Як він міг вести авто після спиртного й снодійного? Ошелешений «офіціант» хотів кинутися слідом, але це викликало б підозру. Він вирішив навідатися до квартири непередбачуваного розвідника відразу по завершенні бенкету. Мусив довершити справу. Для цього існував варіант «Б». Згідно з ним, у хід мала піти вже не вибухівка, а куля.

Він піднявся на третій поверх і подзвонив. Відповіді не було. Мабуть, утікач міцно заснув. Ще б пак! Прийняти стільки спиртного і снодійного за один вечір. «Данко» відчинив двері відмичкою. У квартирі — порожньо. Спустився у двір — автівка «Пілігрима» стояла під деревом. Отже, клятий авантюрист таки приїхав до будинку й одразу кудись повіявся. Повіявся і, мабуть, десь заснув. Треба зачекати, поки він проспиться й повернеться. Мусить же він повернутися до свого авто. Мусить, якщо живий…

Наступного дня автівка «Пілігрима» так само стояла у дворі. Гора опалого рудуватого листя на ній засвідчувала — машину з учорашнього вечора не відкривали. У квартирі ніхто так і не появлявся. «Данко» сходив у кав’ярню, випив кави, з’їв шматок струдля, купив газету в кіоску поряд і повернувся у двір. Зайняв пост у дерев’яній альтанці навпроти будинку, розгорнув газету й став спостерігати.

До полудня нічого не привернуло його увагу. Вікна на третьому поверсі так і залишалися заштореними бордовими портьєрами, фіранки на кухні також не розсунуті. А в другій половині дня до самих дверей під’їзду припаркувалася машина ритуальної служби. Хлопчак, що другу годину поспіль крутився у дворі, намотуючи кола біля автівки «Пілігрима», кинувся до «трупарки». Проте хутко повернувся, повільно обійшов автівку, господаровито згорнув з неї опале листя й приплюснувся носом до вітрового скла, розглядаючи порожній салон.

— У будинку хтось помер? — перепитав його чоловік із альтанки, відклавши нарешті газету.

— Сказали, що чоловік з третього поверху, дядько Лєшик, квартирант баби Льодзі. Він звідкись повернувся сьогодні вранці на таксі, ледве піднявся до хати, впав і зразу вмер. Отака біда. Баба Льодзя навідалася на квартиру, щоб гроші взяти, а вже немає з кого брати. А нащо їй чужий труп? Хіба це її клопіт? От вона й подзвонила, щоб приїхали й відвезли до моргу.

«Бодай його чорти по пеклу возили! — подумки вилаявся “Данко”. — Треба ж було йому припертися саме тоді, як я до кав’ярні відлучився. Стільки часу втрачено в цій альтанці».

— То от чого ти приглядаєшся до його машини, як сорока до кістки. Кортить щось поцупити? Авжеж, кортить. Аж руки сверблять, так хочеться відчинити дверцята й залізти всередину. Машина ж тепер нічийна. А може, баба Льодзя захоче продати її, щоб боржок забрати?

«Данко» сказав це тихо. Але в хлопчака — вуха, як локатори.

— А ви звідки знаєте, що це машина того дядька, що сьогодні вмер? — перепитав він.

— Звідти! — Агент показав пальцем на небо, ще раз обвів поглядом «трупарку» й поспішив на варшавський вокзал.

Тут йому вже не було чого робити. Виходить, помилявся.

***

Коли «Пілігрима» виводили з під’їзду, він спіткнувся на вищербленій сходинці між третім і другим поверхами й мало не полетів сторчака. Відновлюючи рівновагу, повернув голову до чоловіка в цивільному й таки видав на-гора питання, що вперто муляло йому мізки.

— Якщо цей… «Данко»… «купився» на трюк із «трупаркою» і поїхав геть із міста… То хто… Хто «вирахував» мене тут? Був ще один резидент? Звідки?

— Не лестіть собі й не думайте, що у Варшаві за вами вся контррозвідка Європи полювала, — усміхнувся чоловік у цивільному. — Можете помолитися у в’язниці за раба Божого Яна Ковальського. Там у вас буде багато часу для цього. Утім, сумніваюся, що такі, як ви, взагалі моляться.

— І хто ж він, цей Ковальський?

— Арештованим належить відповідати, а не запитувати. Хіба ви не знаєте? Та гаразд уже, сьогодні я добрий. Ян Ковальський — нічний портьє готелю «Континенталь».

— Нічний портьє?! — Обличчя «Пілігрима» перекосилося, він різко хитнувся і з розгону вдарився плечем об стіну. — Звичайний нічний портьє?!! Але як?! Я ж навіть не зупинявся в тому клятому готелі!

— Чи не забагато ви хочете знати? — відповів чоловік у цивільному. — А портьє не зовсім звичайний, він колишній поліцейський. Хоча, мабуть, колишніх у нашій роботі не буває.

14

За два роки по тому, у вересні 1939-го, після приходу на терени Західної України радянської влади, московська контррозвідка виявила у Львівській тюрмі особливого в’язня, що перебував під спеціальним наглядом і посиленою охороною. У худющому бородатому чоловікові годі було впізнати елегантного й самовпевненого графа Олексія Неродова. Проте погляд арештанта, що як рентгеном промацував співрозмовників, залишився таким самим — чіпким і шахраюватим. Це був погляд «Пілігрима».

Його повели на допит, що тривав майже п’ять годин. Потім на другий, на третій. Як не дивно, але після цього «Пілігрима» не поставили до стінки, як це зробили з багатьма іншими ув’язненими. Навпаки, у броньованому автомобілі й під надійним супроводом повезли до Москви. Там його знову допитали, укотре перевербували, і затятий ненависник червоних став уже їхнім резидентом. Під час Другої світової війни його кілька разів бачили в німецькій формі то у Варшаві, то у Львові. На кого він працював у ті роки й куди зник після капітуляції Німеччини, історія мовчить. Але на території СРСР граф Олексій Неродов більше не з’являвся.

Того ж таки вересня повезли із Західної України й Романа Савицького. І також під суворою охороною. Тільки не в спеціальному автомобілі, а в обшарпаному товарняку, битком набитому людьми, переважно представниками інтелігенції. Довгою дорогою до Сибіру ешелон часто зупинявся. Що ближче до місця призначення, то більше мертвих і безнадійно хворих, із тифозною гарячкою, туберкульозними кровотечами, дизентерією, виносили з вагонів і скидали на пристанційні платформи. Десь на одній із них і загубився слід Романа Савицького. Бо на кінцевій станції чоловіка з таким іменем не виявили.

Лінда й Данило Неродови, розкуркулені й виселені з власного будинку, до початку Другої світової війни жили у клуні, худобу з якої забрав колгосп. Після приходу німців повернулися в дім. Данило намагався привести до ладу приміщення й відродити експропрійований радянською владою сад, що без належного догляду здичавів і заріс бур’янами. Але за кілька місяців бомба з німецького бомбардувальника позбавила його будь-якої надії на успішне завершення розпочатої справи: маєток було зруйновано вщент, великий родинний будинок і маленька «фортеця» Софії згоріли, на місці яблунь залишилися глибокі вирви, що зразу ж наповнилися водою і перетворилися на каламутні калабані. Перед другим приходом радянської влади Неродови вирушили на Захід. Спочатку вони потрапили до еміграційного табору в Німеччині, а потім виїхали до Австралії.

Залишилася тільки Софія. Сама-самісінька. У Романові, у склепі на двох, змурованому Романом Савицьким після її смерті. Стіни, зведені над підземеллям на метр заввишки, потріскалися й узялися сіруватими латками моху. Вузький вхід до усипальниці заріс густими бур’янами. Та якоїсь весни серед зеленої анархії осоту, звіробою, полину та грициків піднявся колючий пагонець дикорослої шипшини. Напевно, насінина якимось чином потрапила сюди аж із узлісся, де споконвіку їжачилися колючі шипшинові зарості. Вона вчепилася за землю, прижилася, за кілька років стала кущем, що підростав, поповзом пробирався попід кам’яними стінами й поступово брав у облогу всіма забутий склеп.

Аж за чотири десятиліття до склепу навідався чоловік. В Україні настало політичне потепління, до неї стали приїжджати групи іноземних туристів. Це були переважно українські емігранти, вже немолоді люди, які давним-давно покинули свою землю і досі не могли її провідати. Діставши нарешті таку можливість, поспішали побачитися з ріднею чи бодай рідним могилам уклонитися.

Отож, у вересні, в пік осіннього рівнодення, на Романівський цвинтар прийшов високий сивий незнайомець, одягнений «не по-нашому» і з величезним оберемком червоних троянд. Його поява нікого б не здивувала, якби не троянди. Саме вони привернули увагу романівців. Таких розкішних букетів зазвичай на могили не носять.

Чоловік пройшов між могилами аж до протилежного краю цвинтаря, зупинився перед склепом, розсунув колюче віття шипшини, що закривало вхід до нього, відчинив двері, які радше нагадували засувку, і спустився в усипальницю. Що він там робив? Молився? Плакав? Розмовляв? Чи, може, навіть задрімав на мармуровій ніші, приготовленій колись для ще одного вічного спочивальника?

Чоловік приїжджав до містечка ще чотири роки поспіль, щоразу — наприкінці вересня. Підганяв автівку спочатку до берега річки, на місце колишньої пристані, від якої вже й сліду не залишилося, потім на узлісся, де ще збереглися руїни колишнього лісопильного заводу. А тоді повертав до цвинтаря, зупиняв машину біля воріт і прошкував до склепу, тримаючи поперед себе оберемок троянд. Із кожним роком хода його ставала все повільнішою, постава нагадувала високе гінке дерево з похиленою білою кроною, хоч він і намагався тримати спину рівно. Мабуть, важким був вантаж його років, що все відчутніше давав про себе знати.

На п’яту осінь чоловік не приїхав. Більше його в Романові не бачили. Ніхто відтоді не порушував тишу біля самотнього склепу. З весни до осені він ховався в зеленому шумовинні трав, а взимку виставляв напоказ небу свою кам’яну надбудову з острівцями моху та лишайників. Небо обмивало його дощами, притрушувало снігами й покривало курявою забуття.

Епілог

Шипшиновий вінець

Леді Кліо нічим не відрізнялася від старшокласниць. Коротка стрижка, модні джинси, що тільки-но почали завойовувати пострадянські простори, маленький наплічник замість солідного портфеля. І ні командного голосу, ні комплексу премудрої сіячки доброго й вічного. Втім, учительського диплома вона ще також не мала. Чомусь перед останнім курсом перевелася на заочне навчання, покинула альма-матер у Львові й опинилася в Романівській школі. Щойно влаштувалася на роботу, як одразу ж заповзялася закохати всіх поголовно — від директора до останнього шкільного лузера — в історію України. Випросила кімнату для музею, створила МАК, тобто малу академію Кліо, після чого й дістала своє прізвисько — за іменем богині історії.

Романівські педагогині вже давно вдома бульбу перебирають, розсаду сортують, бо ж скоро почнуться десанти на городи та дачні ділянки. А леді Кліо зі своїми гуртківцями, чи то пак академіками, тусується. Розмова з теми історичної перекинулася на особисте. Хтось запитав, що їхній учительці найбільше запам’яталося зі студентських років. Вона розповіла, як проходила практику на Личаківському кладовищі у Львові, досліджувала з однокурсниками склепи. Чимало з них уже забуто, деякі розграбовані. Але скільки таємниць у тих львівських гробницях! Отака практика. Заняття — не для слабодухих, не кожен студент на таке погодиться, зате направду було цікаво.

— На нашому цвинтарі також є склеп, і також забутий. Мені дідусь про нього розповідав. І знаєте, Уляно Василівно, хто там похований?

Голос у Дмитра Ясницького такий, наче він найбільшу таємницю світу зібрався озвучити.

— Звідки мені знати? — знизала плечима вчителька.

— Королева!

— Королева?! І якого ж королівства?

— Королівства краси! — урочисто промовив Дмитро, задоволений враженням, яке справили на леді Кліо його слова.

Історія про переможницю конкурсу краси, яку наступного ранку знайшли мертвою у варшавському готелі, так зацікавила молоду вчительку, що вона ладна була негайно бігти на пошук матеріалів про цю загадкову подію. Та учні остудили її запал: приїжджали вже дослідники — і з музею, і зі спілки краєзнавців, і з університету, і з газети. Записали спогади старенького дідуся, який ще в дитинстві чув про Софію Неродову — тоді про неї говорили всі, від малого до старого. Але далі їхні пошуки не просунулися — немає ні архівних матеріалів, ні публікацій, ні фото. Ніби спеціально хтось усі сліди стер. Одному журналістові вдалося дізнатися лише про те, що такий конкурс 1937 року справді відбувався, але чомусь його офіційно не визнали. Щось, отже, таки сталося. Треба пошукати в архівах, можливо, за Бугом.

А ще в їхньому містечку переповідають історію незвичайного кохання Софії Неродової і значно старшого від неї шляхтича Романа Савицького. Шляхтич так любив, так боготворив красуню, що ладен був кинути до її ніг цілий світ. Але його кохана так рано й так загадково пішла з цього світу.

— Кажуть, що в склепі біля узголів’я Софії стоїть бюст із рожевого мармуру — її скульптурний портрет. Його Савицький нібито замовив у якогось відомого скульптора, — подала голос Евеліна Радавська.

— А спустімося до склепу й подивимося, — запропонував Сашко Гранович. — Якщо та скульптура має мистецьку цінність, то вона може стати таким експонатом, що до нашого музею вся Україна приїде.

— Ну й дуринда ти, Саньку! — обурився Дмитро. — Забрати бюст зі склепу до музею?! Це ж вандалізм! Варварство! Святотатство! Як таке у твою макітру могло стукнути? А от подивитися… Подивитися, мабуть, можна. Що скажете, Уляно Василівно? Ви ж дивилися у Львові…

— Ну, не знаю… — невпевнено відповіла вчителька. — Треба порадитися…

— З ким? А може, ви злякалися? Може, взагалі боїтеся мерців, як і всі дівчата, і про Личаківське кладовище трохи того… прифантазували, — іронічно посміхнувся Сашко.

— Я? Злякалася? Ну ти й Гранович! — образилася історичка. — Хочете — підемо. Хоч завтра.

Пішли гуртом. Але спустилися до підземелля лише Уляна й Дмитро. Бюста з рожевого мармуру в усипальниці не було. Зате на ніші поряд із Софіїною труною стояла її маленька дерев’яна копія.

— Скринька? Може, зі скарбом? — чомусь прошепотів Дмитро.

— Не фантазуй. Його б уже обов’язково хтось знайшов і забрав. Цікавих до таких місць багато. А це урна з прахом, — пояснила вчителька.

— Неймовірно — ціла людина вмістилася в таку маленьку скриньку… Ціле життя… Але ж казали, що похована тут лише Софія, — похопився хлопець.

— І правильно казали. Урна нова… Дерево покрите лаком, якого колись не було й бути не могло. Отже, її поставили тут недавно, років зо два-три тому.

— Цікаво, хто в ній?

— Мабуть, той, хто залишив колись біля Софії місце для себе. Ви мені розповідали про чоловіка, який наприкінці вісімдесятих років кілька разів приїжджав до Романова й ходив на цвинтар.

— Та я того чоловіка на власні очі бачив. Ми саме всім класом до лісу їхали, жолуді збирати. У нас тоді операція «Жолудь» проходила. Це було… Це було… це було чотири роки тому. Точно! Ми проїжджали біля цвинтаря, а там якраз машина зупинилася і якийсь дідусь із оберемком троянд вийшов. Казали, після тієї осені він уже тут не з’являвся. Думаєте, це був Савицький? А потім… Що сталося потім? Хтось виконав його заповіт і доправив прах Романа Савицького сюди?

— Думаю, що так воно й було. Це ж треба — через стільки літ…

Поверталися з цвинтаря мовчки. Чи не вперше думали про те, яке непередбачуване, швидкоплинне і крихке людське життя. Як пух кульбаби, як росинка на траві.

Евеліна запропонувала викорчувати колючі кущі біля склепу, щоб його краще було видно.

— О, ні! Навіть не думайте! — запротестувала вчителька. — То ж не просто колючки, а шипшина, дика троянда. До речі, улюблена квітка найпершої в історії світу переможниці конкурсу краси. Хтось із вас знає, хто вона й де це було?

— Ми такого не вчили, — зітхнула Евеліна. — Якби вчили, то я б обов’язково запам’ятала.

— Підтверджую: у підручнику такого справді не написано. Інакше б і я вигриз цю інформацію і не дав би їй промайнути туди-сюди крізь мої локатори. Отож, слухаємо вас, Уляно Василівно! — Сашко зробив реверанс перед учителькою й приставив долоні човниками до своїх настовбурчених локаторів.

— Ох, ви ж мої книгогризи! Принесу вам завтра «Легенди і міфи Древньої Греції». А зараз слухайте. Згідно з легендою, у змаганні Афіни, Гери й Афродіти найвродливішою була визнана Афродіта. Через це потім почалася війна. Але не буду про війну. Афродіта дуже любила білосніжні квіти шипшини. Вона якраз тримала свіжозрізаний букет, коли її сповістили про смерть коханого. Побігла в нестямі, стискаючи в руках шипшинові гілочки. Колючки вп’ялися їй у долоні, кров Афродіти потрапила на квіти й забарвила їх. Відтоді вони й стали рожевими.

— То, може, не випадково шипшина опинилася біля цього склепу? Як думаєте? — усміхнувся Дмитро.

Ніхто йому не відповів. Пояснення було на поверхні — шипшинові зарості на узліссі, підхоплена вітром чи принесена птахом насінина, земля, що прийняла її у своє лоно, дощ, який не дозволив їй засохнути й допоміг прорости, сонце, що дає сили зеленіти й квітнути… Але так не хотілося розвіювати чари легенди й думати про випадковість.

Шипшинових кущів біля склепу так ніхто й не зачепив. Вони піднялися вище стін і зімкнулися своїми вершечками над склепом. Здалеку це нагадує вінець, піднятий над усипальницею, в якій нарешті, через багато років, залишилися разом Софія і Роман. Щовесни на цій живій короні розцвітають рожеві квіти й щоосені спалахують червоні свічечки шипшинових плодів.

1

Бардзо (пол.) — дуже. (Тут і далі прим. авторки.)

(<< back)

2

Маринарка (пол.) — піджак.

(<< back)

3

Бздура (пол.) — дурня.

(<< back)

4

Кобіта (пол.) — жінка.

(<< back)

5

Тлумок (пол.) — дурень.

(<< back)

6

Піпл (англ.) — народ.

(<< back)

7

Гемби (пол.) — вуста, губи.

(<< back)

8

Дефензива — контррозвідка й політична поліція в Польщі у 1918—1939 роках.

(<< back)

9

Галюн — туалет на судні.

(<< back)

10

Цвіркуха (діал.) — синиця.

(<< back)

11

Ґміна — найменша адміністративна одиниця в Польщі, самоврядна громада.

(<< back)

12

Микола Певний (1885—1940) — український театральний діяч, драматичний актор і режисер. Відомий, зокрема, за виступами в театрі Миколи Садовського в Ужгороді (20-ті роки). Засновник українського театру на Волині (1928 рік). Репресований, розстріляний у Биківні.

(<< back)

13

Ніна Певна (Антоніна Машкевич; 1897—1982) — українська співачка й акторка. Учасниця капели Олександра Кошиця, з якою виступала в багатьох країнах Європи, разом із чоловіком грала в українських театрах в Ужгороді та на Волині. Після розстрілу чоловіка була арештована й вивезена до Сибіру.

(<< back)

14

Allegro (італ.) — музичний термін, що означає швидко.

(<< back)

15

Presto (італ.) — дуже швидко.

(<< back)

16

Боцюн (діал.) — лелека.

(<< back)

17

Трускавки (пол.) — полуниці.

(<< back)

18

Візігорно (діал.) — витончено, делікатно.

(<< back)

19

Ходник (діал.) — тканий килимок.

(<< back)

20

Перепій — тут: весільний подарунок.

(<< back)

21

Любовальниця (діал.) — жінка, яка часто закохується.

(<< back)

22

Бріар — нарости кореня куща еріки деревоподібної з родини вересових; напрочуд жаростійкі, що робить їх ідеальними для виготовлення люльок.

(<< back)