Пам’ятаю день, коли в нас з’явився магнітофон і декілька касет. Вдома музики ми майже не слухали, хіба що на кухні працювала «радіоточка», а в дитячій кімнаті в мене з сестрою був програвач і платівки з казками, читаними голосами відомих акторів. Сьогодні це називається аудіокнижками. Такого слова ми ще не знали, але на платівках були справді артистично начитані тексти — літературні та народні казки, а також фрагменти з дитячих книжок, наприклад, про чорну курку та місто в табакерці. Згодом до магнітофона додалися декілька порожніх касет, і тато показав, як можна записувати звук, наприклад, власного голосу. Кнопки rec і play треба було натиснути одночасно. Ввімкнули запис, можна говорити, аби згодом себе послухати, але в ту мить я відчула ступор. Мені сім років, усвідомлюю, що буквально не маю що сказати. Назвати це такими словами ще не могла — в такому віці ще не існує рефлексії про те, чи маєш ти що сказати. Але стало ясно: шкільні віршики не годяться, читати вголос щось із книжки теж не було сенсу. Ні на що інтелектуальніше за кривляння «ля-ля-ля» не спромоглася. Перемотування, кнопка play. Звук власного голосу, коли чуєш його вперше, вражає. Він не схожий на те, що я чую зазвичай, бо зазвичай я чую те, що резонує всередині черепа, — це вже батьки пояснюють. Ще якийсь час займе розуміння: на записі голос також не звучить так, як є «насправді». Звук залежить від мікрофонів, носія, приміщення, повітря, настрою. Існує радіо-голос, а також друзі-голос, рідні-голос, наради-голос, урочистості-голос. Голос, буває, звучить, але не звучить. Замість власного голосу, коли не маєш що сказати, на касету можна записувати пісні з радіо. В подруги був двокасетник, тому можна було позичати касети і записувати в неї вдома щось, чого не було на радіо. Ще в школі я записала чимало збірок улюбленої музики, а згодом виявилося, що такі суб’єктивні колекції можна дарувати дівчині чи хлопцю як знак особливої уваги та своєрідний лист у пляшці. На перших побаченнях від того, чи ти розгадаєш приховані сенси отих пісень на касеті, залежала змістовність розмов і закоханість погляду. Так, колись мені подарували поганий запис пісні «Вийди, змучена людьми», довелося багато разів по колу його слухати, аби розібрати слова, і було не надто зручно зізнаватися, що не розумію всього того ліричного патосу. Другі побачення відбувалися вже в час порівняно доступного інтернету, де вже можна було «кидати лінки» на улюблені пісні та освідчуватися просто в чаті.

Було ще одне про звук, що вразило найбільше. Коли на плівці не мало звучати нічого, бо ніхто ніде не говорив, там усе одно звучало щось. Можливо, так звучала тиша, але ж то не тиша. Слухаючи той запис знову і знову, впізнала звуки на кухні — якісь каструлі, далекий відзвук телевізора в сусідній кімнаті, напевно, ще монотонно щось гуло звуками проспекту за вікном. Вже потім — може, на уроці фізики? — дізнаєшся про існування доволі поетичного словосполучення «білий шум». Виявляється, тиша — не тиша. Те, чого нема, а насправді є. В сім років про це думати важко, лишається хіба дивуватися, але за десяток років тебе наздоганяють ідеї про zéro значення, міркування про відсутність як присутність та інші радощі списку літератури з філологічного факультету.

Згодом від спогадів і концептів повертаєшся до живої реальності та вслухаєшся. Вдома мовчать, померлі рідні мовчать, дальші та ближчі родичі мовчать. Чую цю тишу та вгадую, що в ній звучить фоновим звуком. Бачу лакуну, вона подібна на незафарбовані кутики аркуша А4, які залишаються на акварелі після того, як прикнопиш листок до мольберта. Натомість зі мною говорять друзі. Їхні сімейні історії уривчасті, як і мої. Коли ми зустрічаємося, то збираємо пазл. Пекарня розкуркуленого прадіда. Диво, завдяки якому вижили в Голодомор. Бабуся-трактористка. Інша бабуся, яка ховала під підлогою вдома підпільників, а в евакуації — євреїв. Ще одна бабуся — врятована від розстрілу остарбайтерка. А ця бабуся — врятована, бо вирвалась і не стала остарбайтеркою. Викуплений з полону дід. Ми розповідаємо одне одному про це знову і знову, щоразу, коли збираємося разом. Це наші теми-привиди, ними закінчується будь-який пікнік або мале дружнє свято. Тільки так клаптик випадково розказаної кимось раніше історії набуває контексту. Твоя історія про Голокост доповнює мою історію про Голодомор, доповнює її історію про депортацію.

Ти недорікувата. Настільки, що робота з будь-яким пластичним мистецтвом, потреба щось намалювати спотикається від запитання «що зобразити?». Коли в моді були «ліпаки», і коли ліпила вічно класичним пластиліном, нічого не виходило, а в художній школі давалися лише натюрморти. Говорити про свою історію — це як потреба говорити, коли увімкнено магнітофонний запис, а слів нема. Після rec вмикаєш play, тихо, але на фоні щось є, чуєш?

* * *

Згадує, як служив у армії. Кавказ, з вікон частини видно Арарат. Напевно, це Вірменія. Радіолокаційна станція, солдатики слухають сигнали ближче до кордону, напевно, з Туреччиною. В «червоному куточку» стояло радіо, що ловило короткі хвилі, там регулярно збиралися послухати «Радіо Свобода». Коли я це чую, то сиджу німа та вражена недбалістю молодих чоловіків. Початок 1970-х, вже дуже скоро, 1972 року, почнеться велика хвиля «посадок» українських дисидентів. Одного разу на сеанс слухання «голосів» завітав особіст, назвімо його Гороховим. Він зробив солдатам зауваження: «Щоб я цього більше не чув». Одразу собі уявляю, що солдати почали слухати «голоси» тихо чи в навушниках по черзі, потайки. Аби особіст не чув. Але ця сюжетна лінія таки про недбалість і дуже велику удачу. Коли Горохов повернувся наступного разу, радіо було на місці, як і заборонена радіостанція. Він пригрозив відрізати короткі хвилі. На третій раз, почувши радіо, він таки відрізав якісь дроти (чи антену?). Згідно з історією, нікого не засудили та не посадили. Чи була то гуманна людина?

* * *

Ніхто не розказав усієї історії. Все життя навколо лише уривки, тому не бачу «логіки» та «сенсу» розвитку від зав’язки до розв’язки, не розумію кульмінацій. Навіть не знаю, чи хтось взагалі володів повним фактажем. В оповідках залишилися деталі про те, як смакувало м’ясо нутрій, як ходилося взимку до школи поверхнею замерзлого ставка, чим відкопували заметені снігом вхідні двері, скільки сантиметрів мармеладу на студентську зарплату можна було привезти з райцентру в село, щось про куріння кізяків, а також декілька паперів — трудова книжка із записом різнороба на Гомельській залізниці, протокол про надання ордеру на квартиру в новому будинку, любовні листи на звороті фотографії. А та фотографія схожа на все, що публікують у соцмережах сьогодні, там красиві хлопці на тлі розкішної тачки в достатньо невимушених позах — сфоткай мене так, ніби я не дивлюся, і ніби не в захваті від усіх цих хромованих аксесуарів. Вся моя пам’ять — суцільна клаптикова ковдра, і я заздрю тим, хто знає родовід, і те, що на споді, і як усе скроїли, вирізали та підрубили, з якими припусками на шви. Мені ж від ковдри залишилися плями відбілювача, полинялі місця, поїдені міллю дірки, на рештки ковдри ще й надягнули підковдру з діркою посередині, крізь ту дірку теж щось видно, проступають рядки, може, іншого тексту, латки іншої тканини, крізь неї на небо можна дивитися та й думку гадати. Жодної гарантії немає, що в тих слідах, плямах і дірках дійсно ховається сенс і що це не випадкові фрагменти, що насправді нічого не значать. У кращому разі вони декоративні, в гіршому — просто плями Роршаха. Оте, що на споді та на поверхні, доводиться роздивлятися, читати каракулі, привласнювати, щоразу наново, щоразу собі, ще й трохи роздавати ближнім — бодай як анекдот для колонки чи світської бесіди за кавою.

Подібним чином на моїй етажерці стоять дві цілком випадкові книжки — бабусина книжка про плодові дерева та дідусевий підручник з ветеринарії. Ніколи їх не прочитаю, але стоять вони там із іншою метою — це портал у інший час, зв’язок із книжковими полицями минулого, тобто насправді це портал для зв’язку з давно померлими та улюбленими. Іншу книжку на моїй етажерці пояснити не можна. Це один із томів багатотомної історії краю десь у Бургундії — один із тих, що присвячені релігійним війнам із гугенотами. 1729 рік, до революції було ще далеко. Так-от, ту книжку під старими дошками підлоги знайшов власник будинку, де я колись мешкала у Франції, він подарував її зі словами: «Ти точно зможеш це оцінити». За допомогою такого евфемізму в сільській місцевості жартували на тему філологічної освіти — теоретичної та цілковито зайвої в очах нормальних людей. Навіщо роздивляюся час від часу ті сторінки з надрукованими f замість s? Не знаю, ту книжку годилося би продати якимось букіністам, але кому та французька старовина потрібна. Тримаючи її вдома, я також привласнюю собі трохи пам’яті, але чужої. Або й доволі рідної, якщо згадати школу, магістратуру та всіх друзів у Франції.

Брак спільного для всіх рідних простору пам’яті нагадує мені «Отруєні пейзажі» Мартіна Поллака. Кати після масових страт знищують усі сліди. Очі не бачать, серце не болить. Кат не лише привласнює право вбити, але й самовільно вирішує позбавити пам’яті — тебе і про тебе. Який кат позбавив пам’яті мою родину? Маю довгий список гіпотетичних імен, і в ньому є не тільки Сталін із іншими вождями, але й рідні люди. Ті, котрі вирішили не передавати свої знання та спогади, котрі не писали щоденників і мемуарів, котрі посміювалися з надмірної уваги до генеалогії, які не дозволяли слухати «дорослі розмови», віджартовувалися у відповідь на цілком серйозні запитання, не підтримували тісних зв’язків із близькою та далекою родиною. Цей список довгий, у ньому багато імен, включно з моїм іменем, включно з моєю особою, котра забуває дати днів народження, не любить телефонних розмов, не знає імен, пам’ятних календарних днів, місць цвинтарів і розташування могил, назв сіл, та й взагалі не знає наявності/відсутності рідні в певних містах. У мене проблема з сімейною географією. Тому, коли питають, про що пишу, я відповідаю, що пишу про те, чого не знаю.

* * *

— Хочу пам’ятник у вигляді плюшевого ведмедика, — каже.

Вечір, канапа, ньюзрум, готуємося до ефіру, напівлежачи, бо час уже пізній. Не знаю, як ми взагалі заговорили про цвинтарі та різні види похоронів, на ходу складаючи список бажаних і небажаних обрядів. Без церкви, без музики, з музикою, щоб весело, закопати, спалити, танцювати, щоб батюшка обов’язково прийшов, без квітів, розвіяти. Можливо, щойно згадували Павла Шеремета. Здається, липень 2017 року. Так само я колись їхала на похорон із колегою — це був один із перших публічних похоронів після початку війни. В дорозі Бориспільською трасою ми говорили про обряди та небажання церковних ритуалів.

Зазвичай ця тема регулярно повертається в розмови.

— Я хочу, щоб мене спалили, щоб не закопували, — каже мама. Сестра підтакує та додає, щоб і її теж. Мої давні погляди на кремацію відомі рідним людям давно, тому я також додаю один голос на користь спалення. І тут же жартую, що ми — родина з вогником. За декілька місяців згадала про цю розмову, коли помер кіт. Дурнувате запитання мамі після почутої новини про евтаназію тварини: «Що ви з тілом зробили?». Каже, що є спеціальні служби, їх викликали, вони приїхали та кремували. Дійсно, не закопувати ж друга на пустирі в якійсь коробці від взуття. Тваринам пощастило — їм не заборонена евтаназія, вони мають розкіш трохи менше страждати.

Тато радить з’ясувати правила подачі записок «за упокой» у церкві. Моя реакція скептична, бо не ходжу до церкви, але добре знаю, що для рідних робитиму все. Та мрію, щоби якомога довше цього робити не довелося. Подібну розмову мала колись після одного з похоронів: ми обговорювали доцільність релігійної церемонії по смерті людини, котра не практикувала релігії, не ходила до церкви. Мама каже щось про вміння батюшки «запечатати труну». Я хихочу, попри дуже сумний післяпохоронний настрій.

Чи можна навчитися бути готовими до похорону? До власного точно легше підготуватися, ніж до чужого. Старші люди не просто відкладають гроші «на смерть», але й, буває, купують труну, аби була напоготові (але не в нашому регіоні, де, навпаки, вважається поганою ідеєю «притягувати» до себе щось погане будь-яким зайвим словом і ділом). Щоразу все відбувається несподівано — несподіваний дзвінок у несподіваний час від рідного або неочікуваного адресанта. Ненавиджу, коли дзвонять на мобільний або, ще гірше, домашній номер. Перший в моєму житті похорон стався, коли вчилася на першому курсі: тоді від раку померла шкільна вчителька Світлана Юріївна, яку я дуже любила. Ввечері додому з поганими новинами подзвонила шкільна вчителька французької — навіть не знаю, звідки в неї був мій номер, напевно, десь у класних журналах минулого, де вписано особисті дані, адреси, імена та вид діяльності батьків. І ось на мені абсолютно недоречна червона курточка (була зима, теплого одягу темного кольору того сезону я не мала, а на дві зимові курточки ще не заробляла). Пам’ятаю, прийшла з двома червоними трояндами, не дивлячись, поклала біля труни та втекла: було незручно, навколо незнайомі люди, з-поміж однокласників не було нікого, крім однієї подруги, з якою ми прийшли разом, люди навколо збиралися сідати в автобуси до цвинтаря. Було не ясно, куди подіти руки, що робити, як себе тримати. Не зрозуміло, в якій ти категорії гостей, адже колишні учні не потрапляють ані в групу «рідних», ані в групу «близьких». Пам’ятаю, до мене підійшла інша вчителька та обійняла з якимись словами про любов. І я заплакала. Потому згадувала, як складала шкільний іспит з зарубіжної літератури: підліткова та егоїстична самовпевненість випускниці не дозволила зрозуміти причини, з якої всі вчителі та завучі просили складати якийсь інший предмет і не навантажувати Світлану Юріївну. Так, ми знали про рак, але всі діти — безсмертні та безжальні. Я не додумала до кінця думку, що смертельно хворій людині важко приймати якісь іспити. Десь за пів року по тому я прийшла на перший у житті похорон.

Натомість коли померла бабуся, роль була трохи зрозуміліша: іти одразу за катафалком в групі «рідні», за нею із квітами та вінками в руках ідуть представники групи «близькі», розбиті на підгрупи «сусіди», «колеги» тощо. В такий день треба плакати (це було легко!) та стежити за мамою, аби вона хоч щось з’їла під час поминального обіду. І хусточку не забути, бо в церкву. Приїхала на похорон в улюблених на пів розміру великуватих «лодочках» — це уніформа для всіх складних днів, які вимагають і стилю, і зручності. Вони вже стоптались і давно полетіли в смітник. То була весна 2014 року, щойно згоріла будівля Профспілок у Одесі, незадовго до того розігнали останній український мітинг у Донецьку, стріляли в Кернеса в Харкові, там само побили Сергія Жадана. З Сергієм ми саме щойно бачилися на книжковому ярмарку в Лейпцигу, в нього з брови стирчала нитка. Незадовго до того знайшли вбитого та закатованого Володимира Рибака в Горлівці, з котрим до того я декілька разів розмовляла по телефону, бо ми включали його в прямі ефіри для особистісного репортажу з міста, де саме починалася окупація, між собою дивуючись, що Рибак такий нормальний, хоча й депутат. Він щоразу розповідав (чи доповідав?), що знятий український прапор повернуто на місце.

Після похорону бабусі поминальна бесіда мала відтінок політичний. Партизанський край Чернігівщина, хоча й регулярно голосує за комуністів, байок про «єдиний народ» не оцінив. Міська легенда розповідала про таксистів, котрі з бейсбольними битками (де вони їх взяли? там ніколи ніхто не грав у бейсбол) прийшли на один із ранніх проросійських мітингів, який відтак швидко розсмоктався та більше не збирався. Хіба що місцевий батюшка під час переднього слова до поминок (чи можна було би його виступ назвати тостом?) говорив щось про дружбу та війну між братами. Присутні мовчки дивилися кудись на підлогу чи на власні коліна, перебивати батюшку було незручно. Потім весь обід перешіптувалися. Політичний відтінок трохи полегшив церемонію — стало ясніше, як себе поводити, про що говорити, як підтримувати бесіду та small talk. От тільки вголос виступати на таких обідах я не навчилася, починаю плакати, щойно встаю. На похоронах дядька я навіть не намагалася щось говорити: осуд за невміння триматися на обличчях інших людей більший, ніж за рішення промовчати.

Отже, було ясно, як погодувати рідних борщем чи коливом, але ніхто не попереджав, як дати раду собі. Майже одразу після поминок ми поїхали додому до Києва. Кермо автомобіля допомогло приїхати в місто спокійною та врівноваженою, хоча не без ноток апатії. Біля кожної заправки я зупинялася, аби щось з’їсти, — дуже хотілося солодкого. Або солоного. Або кислого. Якого завгодно, аби відчувати смак, будь-який сенсорний подразник, аби відволіктися від рефлексії та спогадів. Відчуття, подразнені ззовні, ніби приглушували внутрішній діалог. Це повторилося ще одного разу, коли одразу після прощання з убитим колегою я пішла ходити вулицями, аж поки не дійшла до манікюрного салону. І не зайшла туди. Звучить доволі погано, знаю. Але там замість думок мою порожню середину заповнили відчуття дотиків рук майстрині та сталі інструментів, кольори палітри, музика та кава з цукеркою. Той день — один із найгірших у моєму житті. Мені досі трохи соромно. Але також це місце для роздумів про «дозволені» чи «заборонені» практики суму, пам’яті, самостійного зцілення. Відомо про oral addiction, про рефлекс «заїдати стрес» або ж «нервово курити», про зденервоване гризіння нігтів, кусання губ, заламування рук, клацання суглобами на фалангах пальців. Названі дії — способи того ж таки стимулювання відчуттів. Ти хочеш щось зробити, аби відчути тіло, шкіру, нігті, хрящі, язик, піднебіння, зуби, волосся, вуха. Біль або задоволення. Відчути, що ти живий.

Можливо, саме звідти солодка українська традиція роздавати цукерки після похорону — шоколадні, найкращі. Хтось смертю смерть поборов. А ти хочеш смерть життям побороти. Хоча це неможливо. Тож ти просто їси. Пам’ятаю, в Чернівцях, куди вирушила у відрядження наступного дня після бабусиного похорону, ми з колегами з’їли цілий мішок таких цукерок, які передала мені з собою мама, аби я пригощала друзів. Мила моя Ірена тоді й придумала ці слова про «солодку українську традицію».

До речі, в Сновську, котрий тоді ще був Щорсом, а до того звався хутір Коржівка, є поховальна традиція: на обід після похорону гості приносять зі собою їжу — хлібину, солодке, пляшку вина. Ту їжу після трапези роздають гостям, тобто дари дають родичам і близьким зі собою додому, це гостинці «від зайчика», хіба що трохи сумного. Коли мій, тоді ще живий, дядько десь посеред Харківської області, куди приїхав «по распределению» після педагогічного університету, приніс на похорон когось із односельчан їжу до спільного столу, це сприйняли з подивом. А на його та маминій рідній Чернігівщині (не на всій, можливо? не уявляю, чи це поширений звичай) такі жести говорять, що ти свій. Звичайно, я не знаю, чи молодші люди так роблять, не знаю, чи ця традиція передалася наступним поколінням від старожилів. Можливо, це щось дуже локальне, але значиме та значне в очах туристки — мене.

Фантазую, що цей звичай повторює єврейський, частину ритуалу семиденної жалоби «шива», під час якої рідні померлого не можуть виконувати буденні дії, як-от поратися по господарству, і їхні близькі мають про них подбати — наприклад, приносити їжу додому, аби ті не бралися за побутові справи, аби могли присвятити свої дні смутку та медитації. Думаю, моя здогадка близька до істини. У Сновську до війни третину населення становили євреї. Їх не стало ще до 1945 року. Ті, кого не повбивали, щойно змогли, виїхали в Ізраїль, США, Німеччину. Мені здається, що євреїв, які б жили в місті, не бачила ніколи. Або ж літні канікули були надто короткими для таких відкриттів. Або ж із дитиною про таке просто не говорили. На ціле місто не залишилося жодної синагоги. Тільки пам’ять про фантомний простір «еврейское кладбище», я навіть не знаю, де воно було.

Замість рими згадую Острог, де на місці єврейського цвинтаря зробили танцмайданчик, а тепер там знову цвинтар, але він більше нагадує лапідарій, тому що надгробки стоять на довільних місцях. На вході в цвинтар написано, що людям з роду Коенів вхід заборонений, а також там висить амбарний замок із запискою з номером мобільного, який не відповідає, чи то пак не відповів того дощового літнього вечора. Трохи лівіше є ширші щілини в паркані, саме вони впустили нас на цю територію, але не лише нас, а й містян, які досі ходять у ті зелені зарості на пиво та поспівати під гітару. Виходить, що тих, хто має цей цвинтар за місце пам’яті, вже немає, але є ті, хто пам’ятають про парк, старий танцмайданчик і місце дозвілля та відпочинку.

А в Сновську теж є старий танцмайданчик у глибині парку, поруч довго стояв скелет якогось кіоску, тепер парк перебудували, і в центрі стоїть церква, збудована коштами громади. Бабуся також робила внесок, його дизайн нагадував найкращі взірці краудфандингу: вона за свої гроші символічно купила цеглину чи дві, на них нібито були написані імена її дітей і онуків. А базар у центрі навпроти депо так і не вилюднів: користуються іншим, а на старому стоїть лише кілька кіосків і кафе, яке всі називають «генделик». Питомих старих крамничок бракує. Я бачу лакуну, ця порожнеча говорить більше, ніж наявність чогось нового. Як і слова з нотками їдишу, нехай сьогодні вони більше подібні на барбаризми. «Прийшов під ґешефтом», як каже мама, з’їсти можна «куцман» чогось, а про старі речі сімейний узус має формулу «на викенштейн».

...А ще одну жінку, котра пережила Голокост і цілою повернулася до рідного міста, знайшли під час зйомок фільму «Важкий пісок» за романом Рибакова. Я читала в якійсь статті, що вона дитиною уникла масового розстрілу в лісі десь ближче до Чернігова — анонімний клерк відпустив, замилувавшись світлими кучериками дівчинки. Кровних родичів або сторонніх свідків у неї не було. Її нова родина, якщо я все правильно прочитала та зрозуміла, нічого не знала про таку таємницю у власній генеалогії. Про що та жінка говорила на сімейних похоронах і днях народження, як вона могла мовчати про таку таємницю?

Я пам’ятаю, що на той знімальний майданчик бігала подружка, котра приїздила на літні канікули до своїх бабусь — їх тут у неї було дві. Локації були аж на «тій стороні», з іншого боку залізниці. Вже задовго після закінчення зйомок я побачила декорацію «вокзалу» — і це було симпатично. Рука декораторів вміє прикрашати реальність і надавати виразності буденним об’єктам. Той будинок прикрашений красивими ажурними віконницями та лиштвом. Іноді так і з пам’яттю стається.

* * *

Одного літа я вперше втратила голос. Стояла спека, я хрипіла та намагалася пошепки продовжувати розмову. З тих пір вивчено базові правила безпеки у випадку початку катастрофи: не їсти та не пити гарячого, холодного, гострого, солоного, кислого, пити тепле, пити багато води, мовчати. Якщо пощастить — то все саме мине. 21 листопада 2013 року я не вийшла на Майдан, бо чи не напередодні втратила голос. Лікування передбачало сидіння вдома. Іноді наші хвороби більш промовисті за будь-які метафори. Але ось ти виходиш з дому 22 листопада, надворі дощ, на Майдані якісь люди роздають дощовики. З чоловіком відмовляємося від безкоштовного чаю, бо гаряче краще роздати немісцевим, а ти й так можеш усе купити сама, береш каву з молоком, аби пилося м’якше та було не таке гаряче.

«Ви дуже схудли та погарнішали»: каже мені вже навесні один хороший російськомовний американський поет. Кажу: «Так, у нас тут усю зиму був безкоштовний фітнес-клуб». Йому незручно, мені теж, жарт прозвучав грубо. Того року горло зцілилося аж до січня з першими розстрілами, потому я тиждень не говорила — щогодини 22 січня відчувала, як слабну та починаю почуватися все хворішою. Подруга поїхала з Майдану додому з бронхітом і температурою — і це було не через холод. Бачу, як друзі починають хворіти по черзі — хтось після Інститутської, хтось на старті анексії, хтось дочекався Іловайська. Після зими та весни робимо свою першу бухгалтерію, підбиваємо підсумки суму, підсумовуємо посттравматичний синдром: хто де, в якому стані. Вже по літі окремим списком ідуть ті, хто пішли на фронт, і ті, хто звідти вже (не) повернулися. Поволі вчишся зустрічати знайомих на похоронах і жалобних церемоніях, а також прощатися з тими, хто не розуміє твого смутку. Також із тими, хто не розуміє твого пафосу, спогадів, захвату, решти емоцій про 2013-й.

Щозими впізнаю спільну рису для розпізнавання своїх: ми більше не вміємо терпіти холод, нам жодного пуховика з шарфами та теплого взуття не вистачає. Минув рік чи навіть два, перш ніж я навчилася знову просто гуляти взимку. Не знаю, як ми змогли вистояти тієї зими. Сьогодні потреба пройти п’ять хвилин на температурі мінус п’ять викликає лише глибоке небажання рухатися, тому взимку доводиться пересуватися на авто, короткими перебіжками від дверей до дверей. І час від часу досі доводиться втрачати голос у листопаді та лютому — тіло все пам’ятає. Саме тому я намагаюся не вести ефірів у пам’ятні дні лютого, хоча якось трапилося опинитися в студії наживо 22 січня, ми розмовляли про Сергія Нігояна з Борисом Єґіазаряном, і того вечора було важко не плакати.

* * *

На шкільних літніх канікулах в гостях у бабусі ми з сестрою переважно читали. Ідеальний день: поснідати та сісти в крісло з книжкою, далі мама виганяла подихати свіжим повітрям, тож можна було сісти під яблунею за одним зі столів на спільному подвір’ї та читати аж до обіду. Після обіду сонце вже припікало, і це була ідеальна причина, щоби залишитися вдома з книжкою до вечора. В такому дозвіллі завжди наставав час іти в бібліотеку по нову порцію книжок. Коли я виросла, саме ті маршрути з квартири до читальні виявилися найбільш ностальгійними.

Доросла бібліотека розташовувалася на вулиці з мальовничими будинками. Вони були такі, як роблять на півночі — ажурні оздоби фасаду, акуратні фігурні віконниці, сіни, дерев’яні колони біля входу з вирізаними візерунками. Стримані кольори — домінував синій, зелений, а також пам’ять малює щось про вохру. За десяток років виявилося, що тих будиночків більше не існує. Квадратні метри залишилися на місці, але фасади змінилися, їх тепер вкриває різнокольоровий пластиковий «сайдинг», під яким поховано витонченість і ажурність. Онукам не знадобилося старе, успадковане від прабаби. Можливо, ремонт і реставрація дерева коштували дорожче за пластикові стіни веселих кольорів. Старі рами та скло, напевно, просто викидають. Цікаво, чи покоління правнуків зриватиме пластиковий верхній шар. Цікаво, що буде там, на споді.

* * *

Влітку 2009 року ми говоримо з бабусею в кімнаті. В якийсь момент я ніби непомітно (хоча бабуся бачить) кладу на стіл диктофон. За правилами цей запис і текст є абсолютно неетичними — вони зроблені без дозволу. Спитати дозволу вже не вийде, бо на тому світі змінюється оператор і поволі зникають вхідні дзвінки.

Ось такий вербатім. Він звучить як північ України, де є та фонетика, яку чули всі, хто бували на Чернігівщині.

— Хлєба не було, не хватало. Занятія тривали до третьої-четвертої години, тому під час уроків можна було відщіпнути шматочок, укинуть у рот, посмоктати. Так половину і з’їдали. Було як конфети. І я подумала — що ж я тут останусь. Оце весь день бути в полі, працювати на тій жарі та у будь-яку погоду...

— Ти ж сама знаєш, як у селі швидко згоряють люди.

— Я цього дуже боюсь. Я би з моїм станом здоров’я довго не прожила би в селі. Розкажіть іще щось хороше.

— У нас нічого нема, аби розказувати. Ти все знаєш. Краще розкажи про своїх батьків.

— А що розказувать, там особливо нема що розказувать. У батьків було п’ятеро дітей — два брата та дві сестри в мене було. Один погиб на фронті. В нас була корова, це правда, та і город був хороший, все на йом росло. Навіть якщо була засуха, то в нас усе було, тому що город був такий рівненький, але ніби як внизу, під горочкою. Тому ми особливо не голодували навіть у 1947-му. Хлєба не хватало, а інше було. Була картопля терта, як на деруни. Ми збирали жолуді, їх збирали, коли вони падали, одварювали, лущили, сушили та мололи жорнами, кидали у хліб. Хліб був ніби як і той.

— Смачний?

— Ну як смачний, голод. А потім ще мене хотіли забрать. Мама моя з Рижок, це сім кілометрів від Головеньок. В неї була сестра, моя тьотка, в неї не було дітей. Вона хотіла мене забрати, щоб я в них жила. Вони так уже мене няньчили, іноді забирали, я там поживу, потім ми підемо на базар, мене назад додому приведуть, я там поживу... і дальше. Не знаю, це було після війни зразу. І ось мамина сестра купила своїй іншій племінниці кофту таку красиву, розову. Дуже вона мені понравилась, в мене ж такого одягу ніколи не було. Це я ходила в четвертий чи п’ятий клас. І мама спитала в сестри: «А чого ти Марусі кофту таку не купиш?». А вона сказала, що я ще замала для такої кофти. І я подумала, що раз я мала, то я у вас жить не останусь. Не знаю, як це я досі пам’ятаю. Прийшла я тоді додому та сказала мамі, що більше туди не піду та залишатися там жити не буду. А мама сказала: «Дєточка моя, не оставайся, я ж тебе не силую». Хоча там мене вже так няньчили, коржики всякі пекли. Матеріально вони жили краще нас. Так я і не осталась там, і добре, що не осталась. То було глухе село, а сьогодні це вже навіть не село, а хутір. Така би вже я там була... Не знаю, мо, купили би мені ту кофту, то я би і осталась. Звичайно, хотілося такого красивого одягу. Пам’ятаю, у технікум нам пошили штани з чорної тканини, це був кошмар, аж сльози виступали. Це не те, що тепер — є зручні м’які спортивні штани, навіть у мене, старої баби, такі є.

Ірочка, нема чого розказувать веселого. А сумне не хочеться.

Брати мої обидва були трактористи, в обох був перший клас. А якось сусід підпалив хату — хотів спалити свою тьощу. Хата згоріла, а в нашої старої хати обгорів верх, криша згоріла повністю. Тоді нам дали трохи лісу, аби полатати верх хати. А я отримала за всі три роки зерна — вийшло три тонни. Це я в Боровичах працювала, взяла машину та все привезла батькам, там мішками і поставила. Мішки були маленькі, бо такі дав кладовщик. Сказав: «Максімовна, я їх усі і спишу, в них всього по 50 кілограм влазить, вони не годні». За ту пшеницю дядя Іван поставив собі нову хату. Тепер у нас на дворі стоїть дві хати, їх поставили за мою пшеницю. А дядя Іван завжди, як колов кабана, віз мені цілий окорок, завжди. Ще ж діти були малі, а він навезе і ковбас, і всього, жартує, що одробляє мою пшеницю.

Мама моя трохи робила в колгоспі. Але уявіть, п’ятеро дітей, вдома город, корова.

— І як її занесло аж за сім кілометрів від рідного села — з Рижків у Головеньки?

— Не знаю, судьба так занесла. Дєдушка мій був не п’яниця, його ніколи ніхто не бачив п’яним, і його не можна було споїть. Так казав мій батько. Батько був бригадир дорожної бригади. Дорожна бригада відповідала за ділянку в десять кілометрів від вокзалу. Вони ремонтували дорогу, підсипали. Вони там поруч садили посадку, в них росла вишня, калина. Батько був дуже серйозний. Максим Іванович.

По сусідству жили дві його сестри, після війни вони були бідні-бідні, без хазяйства. В колгосп не пішли. Були «одноосібники». Їм пообрізали землю, лишили тільки трохи біля хати. Мама їм носила весь час то гладишку молока, то те, то се, то щось спече, але то вже після войни. Мама завжди допомагала всім. Вона і в Боровичі приїжджала до мене. Свекруха з чоловіком їздила в Мурманськ, тоді Марія саме вийшла туди заміж, а мама приїхала до нас, бо з Олею треба було гулять. Десь два рази вона так по тижню в нас жила. Отака історія, а ти мене ніколи раніше не розпитувала про таку історію.

— А щось якось так...

— Господи, вже одинадцять.

— Спати пора?

— Та я висплюсь. Нехай у вас буде історія краща, ніж у мене. Папа твій колись записував багато своїх батьків, в нього є касети.

— Ми з сестрою тоді якось цього не оцінили.

— А ми так збиралися до них приїхать, у них у серпні в когось було день народження, ювілей мав бути. Вони були на десять років старші за нас. Але нам щось так тоді перебило. Ми вже і подарунки купили, але не поїхали, хоча вони запрошували. Як я приїхала в Щорс жити, тут було все інакше.

— Ти коли в Щорс переїхала?

— В 61-му.

— Це вже мама була, а дядя?

— Сергій у цьому домі народився, в 63-му. Я переїхала в 61-му, а в 62-му тут організували управління, а Хрущов дав завдання в кожному районі для спеціалістів збудувати двоповерховий дім, а агрономам видати по мотоциклу з коляскою. От ти Минайлюка знаєш, він агроном, в нього був мотоцикл, він на ньому їздив у поля.

— Де ви жили до того, як збудували дім?

— На вулиці Леніна, на квартирі в євреїв. Мені тоді дали роботу, а на квартиру я ніяк не могла встроїтись. Але в той час із Ленінграда в Щорс кожного літа наїжджали дачники-євреї. У нас євреїв було дуже багато, було ж і кладбіщє спеціальне, єврейське. І знайома з Борович порадила Ісаївні нас як хороших людей, поручилася за нас як за хорошу сім’ю. Так вона допомогла, щоб нас взяли на квартиру. Ми там жили год і три місяці, поки дім будували. Лукашов тоді працював секретарем райкома, він мені пообіцяв квартиру за рік, бо вільних тоді не було. Я тоді була головою місцевого комітету, саме цей комітет розподіляв квартири. Тож нашу квартиру я сама собі вибрала. Діти були малі, треба було і дрів занести, і води нанести, і білизну виносити, тому вибрала я перший поверх. Мені подобалося, що вікна виходять надвір.

Ми з тими євреями дуже дружили. Вони нам сподобалися, а ми — їм. Євреї такі: якщо їм хтось сподобається, то всю душу вкладуть. Дєд-хазяїн був хороший сапожнік. Пам’ятаю, як прийшла з роботи, поставила туфлі, а він побачив, що там щось чи то відривається, чи то набойка десь, а чи каблук... і на ранок туфлі в мене вже були відремонтовані. «Марія, я тобі там подивився туфлі». А я питала: «Дядя Зьома, а як мені вам подякувати?». Він сердився: «О чем ты разговор!». Дядя Зьома дуже любив бліни, та і батько наш теж любив, як і все мучне. Кухня була спільна, а спальні в нас були окремі на квартирі, місця вистачало. І в мене, і в хазяйки були свої керосинка та керогаз. Я вставала рано і, поки готувала обід, на іншій машинці смажила бліни. А дєд приходив на цей запах і, поки Ісаївна ще спала, вже встигав наїстися та поснідати. Просив тільки Ісаївні не говорити, бо мав великий живіт, був повний, тому дружина йому не дозволяла таке їсти. Він же сапожнік, весь день сидить. Але, думаю, вона таки здогадувалась.

Ми дуже дружно жили. Коли почали будувати наш дім, він кожен день приходив туди і дивився, а кожен вечір мені докладував, як іде робота і як високо вже збудували стіни. Красива в них була вулиця. А там, де тепер Дім культури, стояли магазини, перукарня... все позносили. Але цього Ісаївна та дядя Зьома вже не застали, вони вже були старенькі, не годні, тому дочка забрала їх у Харків, там вони і померли.

Мама твоя хотіла поступити на дизайнера в технікум після дев’ятого класу. Такий технікум був у Харкові. Батько поїхав у Харків, знайшов тих наших євреїв, проконсультувався, сходив у технікум. Треба було гарно малювати з натури, аби вступити, в мами таких навичок не було, то вона і не поїхала. Ісаївна і дядя Зьома жили в домі на дві половини. З другої половини хазяйка розпитувала, хто це до них приїхав. Вони казали: «Це бивший наш квартірант». Вони його і обіймали, і цілували, і не знали, що йому поставить. Були дуже довольні, що він їх знайшов і приїхав.

...Уже половина дванадцятого. Пізно, а не ви мені, а я вам голову дурю.

* * *

Той момент, коли усвідомлюєш, що втілюєш нездійснені мрії предків, ідеш слідами їхніх травм. Про більшість із них немає достатніх даних. Інші вже давно перекручені — дитяча пам’ять зберегла щось одне та довигадувала щось інше. Уривки, сказані випадково за сімейним ліпленням вареників із чорницями (варяться на пару, їдяться з домашньою сметаною, але насправді вже не ліпляться, не варяться та не їдяться, ця сімейна страва відійшла зі смертю бабусі), нарізанням «олів’є» (обов’язково і з солоним, і зі свіжим огірком), гортанням сімейних альбомів, де фотографії перекладені напівпрозорим папером для захисту, аби згаяти вечір після похорону та поминок, коли підлоги вже помили, а солоні носовички ще не просохли.

«Двоюрідний брат був «голубим», — тітка скаржилася мамі по телефону. — Водієм працював». Зате не вбив нікого, кажу.

«Він був самотній і помер так, що ніхто не помітив — поки не почало смердіти з квартири. Рештки передали далекій рідні просто в пакеті». До речі, в наших законах, здається, нічого не сказано про обов’язок рідних щось робити з тілом померлого. Припускаю, його без санкцій можна навіть не забирати з моргу. Або викинути. Не намагайтеся це повторити в домашніх умовах.

«Був закоханий у єврейку». Але батьки не дозволили одружитися. Родич знайшов у старих сімейних шухлядах і на антресолях стару плівку, проявив і надіслав скани фоток. Красиві та дуже південні молоді люди, ніби то Іспанія чи Греція.

«Паспорт дали, коли в армію призвали». То була країна легалізованого рабства. Бабусі, аби звідти вирватися, допомогло навчання.

«Прийшла в наручному годиннику, заховала під рукав шкільної форми, але вчителька помітила та забрала». Вона і сережки з вух виривала іншим дівчатам. Потім годинника повернула — винятково з почуття поваги до родини, бо зазвичай повертала не всім. Тоді ж тато забороняв доньці носити штани, це було непристойно. Інша історія, вже сучасніша — про конфісковані та викинуті у вікно в учнів «тамагочі», про поради батьків вчителям суворіше поводитися з некерованим сином. Але то вже було пів століття по тому.

«Стріляли, ми впали на землю, а вітчим собою накрив». Не дуже чітко пам’ятаю ту хату прабабусі та прадідуся, яких я вже не застала живими. Була там всього декілька разів у дитинстві. На стінах висіли красиві ікони в кутку, старі весільні фото, палісадник, а далі за хвірткою великий сад, фрукти та городина, а через город можна пройти до річки, де ми каталися на човні з дідусем. Він боявся води, заходив тільки по щиколотки чи по коліна. Цікаво, чи він не боявся плисти на човні. Хату вже давно продали. Ми їздили туди на мотоциклі з коляскою: кермував дідусь, за ним сідала бабуся, а в коляску поміщалася мама та ми з сестрою — кожна сиділа на маминому коліні. Не пам’ятаю, якого розміру така коляска, тому не ясно, чи дивовижним є те, що в ній поміщалося аж троє.

«А якось в гуртожитку дістали бананів. Ніхто не знав, як їх їсти. Нарізали, як огірки, кружальцями. Несмачно. Покликали дівчат — вони точно розберуться». Виявилося, треба чистити шкірку.

Пунктир сімейної пам’яті. Чому не прийнято розповідати важливе від початку до кінця? Навіщо центруватися на сімейних анекдотах, які ходять у різних варіаціях і «списках», залежно від того, що вихопила з них пам’ять кожного мого окремого родича? Немає сил на панорамний огляд усього горизонту, бояться говорити. Одна з не моїх бабусь лише після 1991 року наважилася говорити про Голодомор. Вона на тракторі в колгоспі працювала. До речі, в коментарях і примітках до цієї історії я вперше почула про Пашу Ангеліну як одну з героїнь загальнорадянського пантеону пошани.

* * *

«Це просто брак гуманітарної освіти»: одне з можливих пояснень низки химерних проявів навколишньої реальності.

* * *

Чи в сучасному українському пантеоні чути голоси слабших, меншин, чи є там місце для героїнь? Офіційна історія, як на моє око, воліє створювати галерею портретів і сцен житія, але уявімо історію України, розказану дружиною дисидента. Якщо він герой і мученик, то хто вона? Можливо, сексотка? Можливо, сама ув’язнена чи у вигнанні? Можливо, «солом’яна» вдова? Можливо, розлучена? Можливо, безробітна? Як обзивали однокласники її синів і дочок, всіх цих «дітей ворогів народу»? Як жилося тим жінкам — дружинам, сестрам і матерям — із потрійним навантаженням, коли треба і на роботу, і з дітьми, і передачі в умовний Сиктивкар чи Лабитнанги збирати, пакувати, передавати? Де були вікна прийому-передачі таких пакунків? Хто допомагав збирати гроші на допомогу родинам ув’язнених? І чи були такі, котрі не здавали в «спільний котел»? І взагалі — як стукачі вибирали собі красиві псевдоніми для доповідей у КДБ? Цікаво, як попливе акварель на картині зі сценами героїчного характеру, коли підкрутити верньєр, підняти рівень звуку та додати туди негероїчних голосів?

І чи взагалі сміялися в родинах дисидентів? Пам’ятаю розмову про це з подругою, котра ділилася враженнями про чеський документальний фільм, присвячений постаті Вацлава Гавела. Окремого здивованого пасажу вартувало те, як багато у фільмі було сцен про розваги — вечірки, танці. Чому з української найновішої історії подібних епізодів знають менше? Тому що мало читають і мало видають? Мало розпитують? Чи дійсно було мало епізодів, які можна розпізнати як сцени веселощів? Напевно, дрібки спогадів про буденні та святкові години героїв таки розсипано в спогадах та інтерв’ю. Моральні авторитети ходили на пиво, фліртували, каталися на лижах, складали іспити та заліки, грали в КВН, їздили у відрядження, ходили на побачення, купували квитки на концерти та вистави, зраджували та мандрували. Думаю, всі вони мали не лише героїчний і сумний досвід. Ти смієшся — а я плачу.

Сімейна історія та анекдоти про КДБ часто містять перекази про чарівний порятунок. Хтось когось попередив, хтось від когось заховався, хтось щось викинув, хтось чогось не знайшов чи вдав, що ні. Чи існують перекази про досвіди колабораціонізму? Чи на касетах показують дітям або слухають разом із онуками записи теле- і радіоефірів із покаяннями, зреченнями себе та своїх друзів і колег? Сюди ж можна додати календарик із датами вступу до партії, копії підписаних протоколів, доповідні записки з доносами. Бажано вкупі зі змістом наступних серій. Перемотка, і маємо таке, цілком уявне, бо хто ж таке скаже відверто: «Твій пращур здав сусіда, але врятував всю нашу родину». Хто може засуджувати предків за вибір стратегій виживання? Хтось один вижив, народивши когось іншого. Можливо, задум у цьому? Про це в романі «Забуття» пише Таня Малярчук, і я впізнаю в її міркуваннях власні інтуїтивні відчуття того, як формувалися покоління багатьох українських дорослих. Цю думку комфортніше думати, маючи власне «біле пальто». Чи бодай сіреньке.

* * *

Колега жартує, що на словах про те, як щось велося в Україні «з давніх-давен», вона завжди просить респондента уточнити, про які саме роки ідеться. Якщо користуватися її методом, то низка любителів автентики часто мають за найглибший горизонт залягання період у 100 років щонайбільше. На цьому тлі окремо відзначаєш тих, у кого давні-давена трохи давніші.

* * *

Одного разу, коли презентувала одну зі своїх книжок і десь між полицями книгарні розмовляла з Макаровим, до мене нізвідки припливла якась жінка. Не бачила її ні до, ні після того. «А ви знаєте про Максима Славінського?» — запитала вона. Звичайно, я не знала. На що вона: «Не дивно, родина не хоче про нього пам’ятати, аби від гріха подалі. Його прізвище навіть почали писати через «и», зате ви пишете через «і». Ваші родичі зі Ставищанського району?». Звичайно, зі Ставищанського району, туди сягає половина татової родини, інша половина — з українського півдня, якщо не рахувати греків. Мамина — з Чернігівщини, якщо не рахувати прадіда Максима, котрий прийшов звідкілясь до села, де народилася бабуся. Наша родина структурована не за «темниками» політтехнологів, а за нормальним європейським лекалом — Південь і Північ разом. Поки про це думала, та жінка розчинилась у повітрі.

Вдома, вже після презентації, я почала ґуґлити. Народився в Ставищі Київської області. Українська вікіпедія пише «Славинський», як і всі ті люди, котрі сьогодні роблять помилку в написанні цього прізвища.

У вікіпедії пишуть про «селянську родину». Згадую копію метрики моєї прабабусі Олександри Славінської. Там написано, що вона походить з родини «однодвірців». Словники підказують, що це слово позначає вихідців із колишньої шляхти, чиє місце проживання в якусь мить історії раптово стало «західними губерніями Російської імперії». Та шляхта з різних причин не могла довести свого походження та стала називатися «однодвірцями». Комуністи потім писали, що такі родини «з селян», але нині ідеологія вже дозволяє говорити про легітимовану правобережну шляхту. Мої, тобто частина моїх — це село Журавлиха, де я ніколи не бувала. Про нього є трохи лінків в інтернеті, зокрема якась списана з радянської книжки «історична розвідка». Поміж абзаців про «кулаків» і успіхи колгоспів немає навіть слова «однодвірці», але є статистика, що розкриває дореволюційний світ багатого села на майже дві тисячі мешканців. Та ж стаття містить один особливо цінний для мене абзац: «Церква була збудована в селі ротмістром польських військ Євстафієм Славінським 1763 року». В тій церкві хрестили батька та його братів і сестру. Думаю, Євстафій — точно наш предок. Та церква, до речі, згоріла 1962 року, якщо вірити ґуґлу. Цікаво, що родина Олександри Арсенівни Славінської значиться як православна. Це не має великого значення для тих нащадків, які не практикують релігії, як оце я. З цікавих мовних слідів минулого: тато регулярно згадує, що в них завжди говорили тільки «цвинтар». Дійсно, навіщо слово «кладовище», якщо є cmentarz. Напевно, історія Речі Посполитої проходить і через цей соціолінгвістичний епізод.

Так-от, Максим Славінський. Він закінчив Другу чоловічу гімназію в Києві, для «різночинців», тоді нею опікувався Федір Терещенко, спадкоємець якого тепер живе у Глухові. Я часто гуляю та проїжджаю на авто повз будівлю, де була гімназія. Максим пише про себе: «Був 1,5 роки помішником присяжного адвоката у Петербурзі, але не міг цього злучити з своїми літературними та науковими працями, що ним оддавався ціле життя, починаючи з року 1888, коли з’явилися мої перші друковані твори». Нічого собі «друковані твори»! Редактор і перекладач 111 поезій «Кобзаря» російською мовою, виданого 1911 року. Перекладав Гейне. Певний час перекладами заробляв собі на життя. Писав статті. Вів політичне життя. Дружив (і не тільки?) із Лесею Українкою. Працював на Центральну Раду УНР, очолював українську дипмісію в Празі. Десь читала, що редагував грамоту Скоропадського про зречення від влади, але не уявляю, як це можна було би перевірити. Вважатимемо міською легендою. Його дружина Марія Сочина жодним боком не є нашою кровною родичкою, але чимось невловимо подібна на мого тата та його старшу сестру, мою тітку. Марія Сочина спеціалізувалася на іноземній філології, вчилась у Сорбонні, викладала англійську та французьку, була лекторкою Українського вільного університету в Празі, написала підручник французької мови.

1921 року Максим Славінський пише доповідь про зустріч із Жаботинським: «Як старі приятелі, ми обговорювали принципіяльну справу, як налагодити попсовану жидівську світову опінію щодо Українства. Я дав йому весь матеріял, який мав, а крім того ми напали на думку про заснування жидівської жандармерії». Не всі слова тут комфортні для читання. Як я розумію, ідеться про створення чогось на кшталт загонів самооборони, що мали би захистити мирне населення від погромів. Фотографію того аркуша мені надіслав колега з Ізраїлю. Шимон подзвонив просто посеред фестивального дня — в розпалі був «Книжковий Арсенал», і я поспішала із залу в зал, тому геть не хотіла говорити. «Ти знаєш, що ваш літературний вечір буде в інституті Жаботинського? Я готувався, ґуґлив і виявив, що Жаботинський вів переговори про захист євреїв від погромів із українським дипломатом Максимом Славінським, який жив у Празі». І геть не дивно, що ця історія прийшла до мене отак, майже випадково. Потім Шимон переслав теку паперів, які стосуються того епізоду. Багато аркушів на івриті, якого я не знаю, але є декілька англомовних реплік. Згодом в Ізраїлі я познайомилася з правнучкою Жаботинського. Вона правниця, спеціалізується на економічних злочинах. «Але я не знаю точно, чи це мій предок», — кажу обережно, аби не примазуватися даремно до видатних сторінок історії взаємин України та Ізраїлю. Гадар відповіла, що їй байдуже, та запропонувала якось разом піти на шопінг у крамнички молодих ізраїльських дизайнерів.

У галузевому архіві СБУ я опинилася після згаданої телефонної розмови з Шимоном. Раніше всі ці знання існували в голові як бульйон і не потребували матеріалізації. Але тепер мені захотілося переконатися на власні очі, що є анкета заарештованого Славінського Максима Антоновича[1]. Я ходила до архіву та сфотографувала довгі сторінки допитів про антирадянську діяльність. Їх варто розшифрувати, але я боюся, що допити мого імовірного далекого предка були жалюгідно нудними. Чи не на кожній сторінці бачу знову і знову повторені запитання про «антирадянську діяльність»... і декілька геть сліпих майже нечитабельних протоколів, писаних синеньким хімічним олівцем. Припускаю, що секретар (писар?) мав регулярно його слинити своїм язиком. Так, ті ймовірно заслинені аркуші я теж тримала в руках.

У картці заарештованого на одній із перших сторінок його рід діяльності записано «литератор», «писатель», національність «украинец». Його заарештувало НКВД 27 травня 1945 року в Празі, коли туди зайшли «освободители». Раніше його допитувало гестапо, але не знайшло складу злочину. А СМЕРШ не проминув. На фото на сторінках справи на мене дивиться сивий 77-річний старий. Має переляканий вигляд, але також доволі здивований і втомлений. Внутренняя тюрьма, Киев, УССР. Помер він у Києві вже дуже скоро — 23 листопада. Пишуть, від тифу. В тюрмі витримав пів року. А ще за пів століття його реабілітували.

Серед рішень київської міської влади бачу наказ про перейменування вулиць — одна з них тепер носить ім’я Максима Славінського. Шукаю на карті, де бачу колишню чи то Магістральну, чи то Електромонтажну, перейменовану новим іменем. Здається, вона проходить десь між гаражів, неподалік залізниці. Десь на межі Києва. Дивно та шкода, що це не вулиця бодай вздовж Одеської траси — так було би ближче до рідних країв. Цікавий різновид цвинтаря — вулиці, назв яких ніхто не знає, бо на тих вулицях ніхто не живе, а чи й навіть не ходить.

«А ти, виявляється, внучата», — написав мені колега після одного зі своїх ефірів та надіслав фотки сторінок доволі старенького вже видання «Легітимована правобережна шляхта» (Біла Церква, 2006). Міркує, що десь мав залишитися навіть герб. Розказую про це татові, він дякує. «Іро, якщо він і наш родич, то дуже далекий», — написав тато рік чи два роки тому у відповідь на мій мейл і надіслав натомість, як заспокійливий приз, фото з елегантними краєвидами сусіднього зі Ставищем села Розкішна, а ще фотку зі свого рідного села Бесідка, де видно мартинів на ставку. Той ставок, як і інші на кутку, викопав мій дідусь, нащадок тієї ж родини чи бодай фамілії. Не сам викопав, звичайно. Ставки копали під час його роботи головою колгоспу. Раніше він партизанив у лісах Білорусі, повернувся в медалях, вивчився.

Думаю, в світлі родинних історій про війни та репресії ми всі одне одному родичі. А з огляду на розстріли — ще й доволі кровні.

* * *

Вахтанг Кіпіані якось запропонував записати для «Історичної правди» родинні спогади про війну. Це перший раз, коли ми з татом сидимо поруч, а між нами — мій диктофон. Ставлю купу дрібних непотрібних запитань, історії виходять не надто конкретні, подекуди набувають ознак анекдоту, оповідки. Дідусь і бабуся з батькового боку вже померли, тому перепитати немає в кого. Беру те, що дають. Знаю, що дід спершу служив на кордоні, пристрілював мушки до нової зброї — добре стріляв. Я не стріляла ніколи, крім одного заняття стрільбою з лука — тоді одразу поцілила в «десятку», можливо, це гени. Він був із того покоління, що зі школи пішло просто на війну.

«Бою не вийшло — німці їх обійшли. Щоб не бути в полоні, прикордонники стали доганяти лінію фронту. Але німці йшли таким темпом, що їх так і не наздогнали. Так дідусь потрапив у полон і пробув там три дні. Потім утік. За деякий час колишні прикордонники знайшли один одного — їх спочатку було лише п’ятеро, — організувалися і створили партизанський загін у Білорусі». Знаю, що в Білорусі в мене є ще один дядько, його звати так само, як батькового старшого брата, тобто в мене є двоє дядьків з однаковими іменами, але живуть вони в різних країнах. Цікаво, чому така любов до цього імені? Романтично фантазую, що це могло бути ім’я бойового товариша, котрий врятував життя діду. Ніколи не була в Білорусі, а десь у тамтешньому музеї Великої Вітчизняної війни, як вони досі її називають, має бути стенд або щось таке про партизанський загін з політкоректною назвою «Патриот Родины», створений 1944 року. Наш сімейний партизанський загін, якщо так можна сказати.

Під час роботи над цим текстом я опублікувала декілька абзаців цієї історії на фейсбуці — був саме День пам’яті, 8 травня. В коментарях під моєю публікацією тітка написала свій спогад. Це спогад доньки чоловіка, котрий воював: «Батько багато розповідав. З розповіді війна на вигляд не така героїчна, як кіно показувало...». Вона також додала побутову та дещо гендерну ноту: «Жінок і дітей в партизани не брали, але у них в загоні був виняток. Єдиний лікар, якого знайшли, — то була жінка. Вона згодилася йти в загін тільки за умови, що сина бере з собою. Тому у них в загоні був хлопчик, якого потім випадково поранили, але він вижив, мама полікувала». Того ж дня ми з Ларисою вели прямий ефір, після якого small talk із гостею завів до теми пам’яті про події Другої світової війни. Чому і хто радіє на День перемоги? Спогади моєї тітки про дідуся та його не-героїчну війну відлунюють знову. Моя співрозмовниця згадує, що бабуся з дідусем (повні груди орденів) щороку на 9 травня святково одягали онуку та вели гуляти. Квіти, білі гольфики, ветерани при параді, зустрічі зі школярами. Каже: «Дідусь на всіх зустрічах зі школярами розповідав тільки одну історію: як у зруйнованому комбінаті виявилося багато морозива, воно тануло, і солдати кинулися його їсти, аби не пропало». Думаю, ту історію діти могли легко приміряти на себе, бо діти, як і дорослі, люблять морозиво. Така оповідка не страшна, а смішна. Моя гостя продовжує згадувати, що після урочистостей знайомі ветерани ішли в гості до когось із побратимів додому, сідали за чаєм із тортиком... і мовчали. Форма та блискучі нагороди, букети червоних тюльпанів і гвоздик, вічний вогонь, мовчання в колі своїх, але на самоті зі собою. Цікаво, який полілог вони вели отак, мовчки?

Чи вбивав мій дідусь людей? Здається, тато також про це думав: «Батько сказав, що намагалися не вбивати, бо за вбитого солдата німці могли і село спалити. Полонених літаками відправляли на «велику землю» — саме там їх допитували й «дбали» про їхню подальшу долю». І поруч геть інакша історія, про трибунал — просто ніби з американського підручника з менеджменту: «А одного разу батька мало не розстріляли. В загоні розвідки він мав сидіти в засідці та не стріляти, щоб не привертати до себе уваги. Забороняли стріляти в мотоциклістів. Казали, що в них броньовані мотоцикли, і тому стріляти немає сенсу — тільки марнування набоїв і непотрібний ризик. Одного разу із засідки батько побачив, як їдуть двоє мотоциклістів по відкритій галявині, як на блюдечку. Вистрелив із кулемета — виявилося, що мотоцикли не броньовані. Їх пробило, як решето. У всіх був шок. Ніхто не міг повірити, що мотоцикли в німців наче консервна бляшанка. Тобто по них можна стріляти». Каже, що від розстрілу врятувало тільки те, що це порушення наказу підняло бойовий дух і розвіяло міф про непереможність німецьких мотозагонів. Лідерство може дорого коштувати.

Це ще одна історія про чарівний порятунок, про винахідливість і кмітливу здогадку, про те, як пощастило. Подібні оповідки інкрустують наше родинне дерево. Тут написати ще б доволі жорстоку ремарку про потребу будь-якою ціною вижити в кризових умовах. Щось про різницю між пристосуванством і волею випадку. Якби я могла вибирати сценарій сімейних історій, то й сама обрала би випадок, попри всю його непрогнозованість. Добре, що інакших анекдотів наша сімейна пам’ять і не має. Наприклад, татова історія про те, як дідусю пощастило отримати безлімітний доступ до складу зброї та подолати брак боєприпасів: «Загін розбив невелику валку, там був німецький новенький акордеон, оздоблений перламутром, ще й у футлярі. Це був, вочевидь, концертний інструмент. У загоні ніхто грати на ньому не вмів. Батько, коли їхав по зброю, узяв його зі собою та подарував начальникові складу. І той дозволив узяти зброї стільки, скільки батько зможе понести». До речі, ця історія нагадує мені описаний вище анекдот про морозиво — вона кумедна, її не дуже страшно розповідати чужим людям, із неї гарно проростає загальніша та менш травматична (бо сучасна, тобто вічна) тема побутової корупції.

В моїй особистій пам’яті один із найбільш важливих сімейних спогадів — це апокриф про чарівний порятунок родини під час Голодомору. Вже давно не ясно, хто кому яку версію цього чуда розповів. Дивовижно, як травмована пам’ять міфологізує досвід страшної смерті, що була близько. З тих самих причин до мене не дійшли оповіді про бої та окопи, але дійшли жарти про фронтову бормашину, що нагадувала велотренажер, бо крутити її треба було ногами.

Тато розповідає історію про цей епізод порятунку під час Голодомору так: Агафії (тобто моїй прабабі) наснилася жінка в білому. Вона сказала, що не варто плакати через голод, бо в Агафії вдома і так багато хліба. Прабабуся розповіла про цей сон чоловіку Василю. Він стукнув сокирою там, де показала та жінка зі сну — і так у хаті знайшовся сховок зерна. Історія відбувається в передмісті Маріуполя, де я бувала пару разів (вперше — десь за рік після перших обстрілів спального району міста) і де живуть наші не дуже далекі родичі, яких я ніколи не бачила. Прадід-бухгалтер переїхав туди з родиною з Бердянського району, де було більш голодно. В Бердянську я ніколи не була.

Тітка розповідає цю історію так: взимку бабуся зібрала дещо з речей, одежі та пішла в містечко на базар виміняти за ці речі якісь продукти. Вона пішла навпрошки через поле та спіткнулася об щось, що лежало під снігом. То був мішок пшениці. В цій історії назагал більше перипетій, бо відбувається вона наяву, а не уві сні. Тож далі з’являється порядний чоловік, котрий побачив, як бабуся тягне важкий мішок, тому запропонував на возі підвезти ближче до дому... та не втік із мішком зерна. В ній є також українська мультикультурність: «Вже вдома вона поклала мішок у сараї, бо почула, що до дітей зайшли погратися сусідські циганчата. Тільки коли сусіди пішли додому, вона порадувала рідних знахідкою». В цій історії є трохи детективних ноток — хто, чому і як залишив мішок зерна посеред поля? І що було в сусідній кучугурі?

* * *

Не пам’ятаю, коли вперше почула про Голодомор. Здається, завжди знала це слово. Щось подібне можна зауважити про слова «війна» чи «смерть». Не пам’ятаю, щоби колись про них запитувала в батьків. Можливо, вроджене знання є найстрашнішим. Пам’ятаю тексти з «Читанки» на якісь подібні теми. Не впевнена, що у книжці для першачків Голодомор називався Голодомором, але щось було про померлих братиків і сестричок, про заслаблу маму, про гарячий хліб, який не можна їсти, бо помреш. Для молодшої школярки ті історії доволі автоматично сприймалися в регістрі почуття провини. Вони змішуються з дивною давньою етикою, що її більше немає. Згідно з ще тими правилами, не можна брати, якщо дають. Згадую оповідання про шматок пирога, яким багатша жінка пригощала під час сімейного обіду бідних родичів, і зголоднілий хлопчик під суворим поглядом мами (мама обов’язково мала бути згорьована) не мав брати той шматок пирога, інакше — ганьба. Те оповідання мені переказав чоловік, я ж більше пам’ятаю всілякі страшні нібито дитячі повчальні тексти Коцюбинського та Франка. Мій покійний дідусь теж вчив нічого не брати. На пригощання сусідів годилося відповісти: «Дякую, в мене вдома є». Дідусь застав Голодомор дуже маленьким хлопчиком, тому не уявляю, чи в нього були про це спогади. Розпитати не встигла, бо в одинадцять років ти не думаєш про те, аби фіксувати чиюсь пам’ять. Але відмова від допомоги, відмова від їжі, що їх пропонують умовні чи уявні чужі, мені видається тісно пов’язаною з травмою Голодомору. Пригостять, заманять і з’їдять? Це вже в дорослішому віці доводиться перевчатися та розуміти, що домашнє виховання було докорінно неправильним. Бо треба вчитися просити про допомогу, приймати допомогу, надавати допомогу.

Те ж почуття провини регулярно повертається, коли читаю про будь-які геноциди. Вже втомилася про це жартувати, але є дуже багато логіки та водночас іронії в тому, що в незалежній Україні перший ігровий повнометражний фільм про Голокост зняв режисер кримськотатарського походження. На ту ж полицю з почуттям провини потрапляють ГУЛАГ і концтабори, історії про геноциди вірмен, тутсі, винищення інших народів і меншин. «Нільська Богоматір» Сколастік Мукасонга про геноцид у Руанді читається так само емоційно складно, що й «Бабин Яр. Голосами» Маріанни Кіяновської про геноцид у Києві. Думаю, це трохи подібне на провину тих, що вижили — наприклад, у війні.

Інший спогад: тексти про Голодомор у школі завжди читалися дещо екзотично. Ті тексти були про село, де ніколи по-справжньому не бувала. Я досі до кінця не впевнена, чи знаю точно, який вигляд мають різні гриби, ягоди та інші рослини, наприклад, лобода. Сучасніша репліка на цю ж тему: біля будинку, де живу, є ринок, де в теплий сезон декілька років поспіль стояв зеленяр, у якого купувала всю зелень. Якось він намагався разом із щавлем продати мені пучок лободи. На мою відмову сказав: «Що ви, це дуже смачно. Он у женщіни запитайте». Та «женщіна» була доволі старшого віку. Замість відповіді вона відвела очі. Глибина перспективи і ширина трактувань цієї короткої сцени мені розкрилася не одразу. Сьогодні на тому ж ринку лободу знайти складніше, натомість бабці, котрі приїздять електричками торгувати у вихідні, швидко опанували вирощування руколи та ще кількох видів салату.

Шкільний спогад: я вже трохи старша. Однокласниця розказує, що її дідусь не може спокійно жити, якщо на кухні на столі не лежить ціла хлібина, обов’язково і тільки ціла. В інакших випадках, як казала тоді Катя, він дуже тривожився. Пам’ятаю хлібні забобони. Хліб не можна кидати, не можна його не доїдати — тільки шанобливо, тільки все до крихти. Про це писалося навіть у шкільних читанках і хрестоматіях з літератури.

Мене ж бабуся з дідусем на канікулах просили все доїдати. Історії про недоїдений кусень, який буде весь день за тобою ганятися, є фактом не тільки з мого дитинства. «Швиденько, ковть-ковть, і все», — казав дідусь. Віталіку ж казали, що покладуть недоїдене в кишеньку. Від набутої звички доїдати доводиться позбуватися: поступово вчишся не їсти те, що не смакує, та не переживати, якщо в ресторані не можеш закінчити замовлену страву. З почуттям провини вдається боротися: з хліба, що лишився, можна сушити сухарі, а влітку той черствий хліб знаходить собі вжиток у гаспачо.

Пам’ятаю доросліший епізод. Після Помаранчевої революції про Голодомор почали говорити більше, при Ющенку вперше помітно для мене відзначали День пам’яті жертв Голодомору. Це був той раз, коли вперше зазираєш у вікна та рахуєш, скільки свічок горить у вікнах навпроти. Моя добра подруга на перерві обурювалася, що багато говорять про померлих, замість того, щоб дбати про живих. Це був час, коли в новинах укотре розкручували ідеї про «геноцид пенсіонерів» і «зубожіння». Я, другокурсниця, намагалася щось доводити, але знала ще замало правильних слів. За декілька років я дізналася більше про Голодомор на сході України та в інших регіонах. Усюди була своя специфіка, крім головного — не було таких, кого би це не торкнулося.

Пам’ятаю, як шабашила перекладами — інструкції до унітазів, презентації мінфіну про інвестклімат України та успіхи ключових інвесторів з Кіпру, телепередачі, субтитри для кіно та серіалів. Все, що тільки можна було перекласти, я перекладала. Тоді ж якось трапилося перекладати французькі субтитри до одного з фільмів про Голодомор. Багато плакала. І через смуток, і через неможливість знайти слова та бодай якось перекласти trudoden і kolkhoz, païok та інші слова. Ці слова легко транскрибувати та записати в рядок по одному, але разом їх важко скласти в словосполучення та речення. В перекладі субтитрів для кіно неможливо додати значок * і зробити примітки та список бібліографії. Думаю, той переклад був цілковитим фіаско.

* * *

Якось у соцмережах виникла гілка коментарів про мовне питання. Її вирізняло те, що вона сягнула за межі звичної сутички зі знайомими гаслами, але повернула на бік доволі приватних історій. Раптом відкрилося вікно в антропологію, нехай і доволі «кухонну». В цій розмові йшлося про те, де і чому в просторах міста можна почути українську мову. Звичайно, звучало класичне «має язика, та не має мови», як і відомий анекдот про матюки як мову розмови з тими, хто не розуміє української. Звичайно, не забули про цікаву закономірність переходу україномовних провінціалів на російську як «вуличну» мову та збереження української як мови спілкування лише між своїми. Це звичні барви в таких дискусіях.

Але подумаймо про моє покоління. Я росла з переважно російськомовними телебаченням, газетами, журналами, українську до певного часу можна було почути лише в школі, на «Українському радіо», в деяких телепередачах. Пам’ятаю перший мовленнєвий досвід у шість років, щойно перед початком навчання в школі: вирішила, що перейду на українську, «тому що іду в школу» (що би це моєю дитячою мовою не означало, ту мотивацію вже не пам’ятаю та не розумію). Затія обламалася під час ігор із сестрою: виявилося, що в нас немає вокабуляру для того, щоби гратися. Українська навколо нас — то була українська дорослих. Щось змінилося, коли з’явилася «Імперія кіно», а також «Беверлі-Гіллз» українською, а згодом — інші серіали про життя молодих людей. Поволі в мовлення однокласників входили незвичні слова: «отакої», яким цензурно замінювали fuck у бойовиках, жарти Альфа з серіалу та інші дрібнички. Школа додавала до цієї мовленнєвої скарбнички інші екземпляри, на кшталт дієслова «перекладывать», яке в троєщинській версії російської використовували як аналог «переводить», контамінований українським «перекладати», а також іменник «вправа», її ніхто навіть не думав називати «упражнением».

Мірою дорослішання окреслювався вододіл: мої робочі слова формувалися українською. Проблеми подекуди виникали, скажімо, у вивченні французької. Всі добрі підручники, що на той момент були доступні для додаткових занять із репетитором, були або привезені з Франції, або російські, тож доводилося долати зайвий опір усіх незрозумілих «местоимений», «залогов» і «падежей», особливо «страдательных» і «винительных» (і це не про вино). Досі не розумію граматики російською, хоча досі зустрічаю вчителів і репетиторів, для котрих не дуже зрозумілий лінгвістичний шок учнів, яким пропонують вчити граматику іноземної мови за допомогою граматичних термінів іншої іноземної мови.

Далі почалася філологія, переважно українською — спасибі антології Зубрицької та іншим книжкам, які вже почали з’являтися. Перший курс — це 2004 рік, не лише Помаранчева революція, але й контекст покоління «двотисячників», часу буму в книговиданні, коли з’являлися немислимі раніше книжки та музичні альбоми. Цей рік позначений важливим особистим рішенням вдруге спробувати перейти на українську як мову спілкування, публічного спілкування, включно з громадським транспортом. Вододіл між царинами був не дуже ясним донедавна, до епізоду, де колега з Росії просить долучитися до важливої розмови про поезію в часи війни. В студії змішане товариство, говоримо російською. Під час скайп-включення раптом усвідомила власну недорікуватість: не мала слів, аби російською говорити про поезію та війну, і це сталося не через ідеологію. Весь робочий арсенал слів застрягав у роті, бо його доводилося на ходу перекладати. Стало ясно, що до виступів російською також треба готуватися та писати нотатки, виписувати потрібні слова, особливо фахові терміни, а також ставити наголоси в словах — як для виступів на конференціях англійською чи французькою. Тепер колеги з більшою імовірністю почують мою російську, якщо ми помандруємо разом, і я зателефоную додому сказати, що все в порядку і що ми вирушили або прибули. Це домашня мова для дуже приватного вжитку.

Ось одна сценка з життя: виходимо з поетом після інтерв’ю на радіо та ведемо розмову ні про що. В бесідах ми часто буваємо правдивими французами, тому швидко переходимо на тему їжі. Від обговорення сніданку (інтерв’ю було ранковим) несподівано переходимо до мовних питань. А все тому, що поет у розмові зауважив щось про млинці і додав репліку, що ніколи не їв млинців у дитинстві. На мій здивований вигин брови він відповів, що вдома готували тільки «блинчики». Виходить, що і я малою їла «блинчики» або «налисники», але «млинців» дійсно ніхто не пропонував, окрім меню в закладах громадського харчування. Подібну історію мають «оладки», що в моїй дійсності були «оладушками», а згодом у меню хіпстерських кафешок, де подають сніданки до дванадцятої, стали «панкейками». Тож на бранч у кав’ярні я з’їм «панкейки», вдома приготую «оладки», а бабуся нагодувала б «оладушками». Наша приватна феноменологія має низку лінгвістичних відростків, вона подібна на амебу. Десь на фен говорили «плойка», хтось на холодець казав «драглі» (я таке слово навіть не знала, ніколи не чула, чи то пак не пам’ятала, аж поки спогад про якусь іншу чи то розмову, чи то книжку не сплив у свідомості). В паралельних реальностях існують також «тремпель», «стулець», «гурок», «пательня» та «креденс» із «тормозком». Останній навіть прижився в моєму жартівливому мовленні, тому нині в сучасному київському побуті де-не-де виринають старі шахтарські слова предків моєї подруги, чия родина багато поколінь мешкала та мешкає на Луганщині.

Колись малою я вперше читала «Алісу» в котромусь із російських перекладів (напевно, Демурової, варто взяти книжку вдома в батьків і перевірити. Згодом сестра написала, що то була таки Токмакова. Мене завжди дивувала і не дивувала водночас численність перекладачок і перекладачів Аліси). Тоді мене вразили численні примітки, деякі займали чи не по пів сторінки. Дитиною не дуже розуміла, про що саме в них ідеться. Назагал пояснення в тих примітках від перекладача були написані для дорослого читача, в них могло міститися довге міркування про граматичні нюанси, але мене зачарувала наявність і видимість «швів» у перекладі. Виявилося, що текст не є готовим і цілісним, він мінливий і твориться навіть у процесі читання. Ті шви оприявнили, що жодне з ужитих слів не є остаточним і що ідеться про вибір того чи іншого аналога чи еквівалента аж до перекладацького примирення з неперекладністю. Те читання також дало простір для майбутнього усвідомлення ролі перекладача. У сім років ще не дуже ясно, як це може вплинути на подальшу долю, але тепер я точно знаю, що вся робота, яку виконую — це переклад, особливо якщо це журналістика. Тому що перекладач робить незрозуміле зрозумілим, неясне та неявне — ясним і явним.

Але справжнім відкриттям виявилася книжка «Слово о словах». Там я взагалі нічого не зрозуміла, крім того, що мова — це конструкція, тож різні слова в різних мовах є умовністю, люди просто домовилися їх вживати в певних значеннях. На цьому тлі різниця між «млинцями» та «блинчиками» — це історії життя людей з різних родин, включно з білінгвами. Таких людей, як я, можна впізнати. Десь пролазять м’які шиплячі (але краще це переживати в приватних ситуаціях, натомість у діловому листуванні мене роздратували електронні листи претендентів на роботу зі словом «ведучій» у заголовку, це була історія про вплив орфоепії на орфографію). Подекуди ми ставимо слова іноземною мовою в речення українською, і тому в нових товариствах так важко не вживати французькі слова, бо всі свої друзі ті найпотрібніші слова вже давно вивчили, як і кальки, котрі простіше промовити буквальним перекладом, ніж шукати аналогів.

Найбільш помітними є вододіли між сферами вживання мови. Обговорювати якісь побутові штуки та справи родичів легше російською, про літературу краще говорити українською чи французькою, натомість про вино та їжу — найкраще французькою, а от на конференціях виступати простіше англійською, чи то пак на globish. Окремий анекдот можна розповісти про те, як важко говорити французькою без англіцизмів. І про те, що в розмовах із найближчими друзями в діло ідуть усі мови, які ми знаємо, бо слово «маршрутка» французькою не перекладається. І про те, що власні назви простіше вимовляти рідною мовою, не адаптуючи їх до іншомовних вимов.

Поруч із цими відростками амеби мого мовного світу вражає соціолінгвістична глухота інших людей. З частиною іноземців ти волієш продовжувати розмову англійською (особливо з тих країн, де нібито «всі вчили російську»). З іншими наводиш приклад окситанської чи каталонської для пояснення, хто кого пригнічує і чому досвід Швейцарії не працює (хоча саме в швейцарському Золотурні мені трапилися подіумні дискусії, де половина учасників говорила німецькою, а половина — французькою, синхронний переклад не передбачено, ретороманської не чула, і це теж симптом). Так виходить, що спільна мова є чимось більшим за слова, тому що слова — то лише слова, крім серпика букви «Є», вірш про який мене так вразив у першому класі своєю химерністю та, як тоді здалося, незрозумілістю. А сьогодні він такий неуникний, що в цій книжці я процитую його ще раз, але трохи згодом.

* * *

Якось я написала про «чашку чаю», і одразу декілька людей порадили замінити «чашку» на «горнятко». Не знаю, відколи чашка перестала бути чашкою, але пригадала іншу історію. Першою прочитаною книжкою стала велика збірка з десятком українських народних казок. У ній були красиві ілюстрації, мені запам’яталося, що художник намагався відтворити народні строї різних регіонів України. Ретроспективно в книжці можна знайти один кумедний ляп. Серед казок було «Чарівне горнятко», я в шість років не знала, що таке горнятко, але, напевно, не знав і ілюстратор. На картинці була зображена дівчина, котра несла чарівне горнятко... в його ролі виступив глечик. Це один із жартів, що стають смішними двадцять років по тому, коли випадковий епізод нагадує інший випадок, і асоціації самі несуть до одного з перших читацьких досвідів.

* * *

Точно не знаю, хто такий Артем, але бачила на фото, який на вигляд його пам’ятник у Святогірську. Тобто, звичайно, знаю, хто це, але не рефлекторно, а після певного докладання зусиль. Так само мені треба декілька секунд, аби згадати, що значить слово «тік» — отой, де молотять. Можливо, значення слова «Артем» стало яснішим лише від початку війни, коли Донецько-Криворізька республіка та її герої стали потрібні російській пропаганді для розкрутки ідеї про «юго-восток». Але чесно визнаю, що справжнього імені Артема точно не зможу пригадати без вікіпедії.

Не знаю імен і подвигів «Молодої гвардії», але знаю, що це в Краснодоні. В школі в рамках уроку історії нас із іншими одинадцятикласниками Деснянського району водили в кінотеатр «Флоренція» на старий нудний фільм. То був час глибокого Кучми, в школі панувала суміш капіталізму з хабарями та цілковито радянського пуританства, де вчителька цілком могла назвати «проституткою» яку-небудь старшокласницю і де вважалося добрим тоном вдавати цнотливість під час колективного «профогляду», де хлопчиків вели до уролога, а дівчат — до гінеколога.

Друзі трохи старшого віку незмінно радіють, коли під час розмов розуміють, що імен різноманітних «піонерів-героїв» я не впізнаю і не знаю. Наприклад, один із найближчих незмінно в ці миті вигукує голосно та завжди англійською: «Yes!». Виявляється, для такого розриву пам’яті може вистачити навіть десятка років різниці у віці — достатньо просто піти до школи після 1991 року. Ранок 1 вересня 1994 року я ще зустріла в радянській шкільній формі, як і решта однокласників. У багатьох родинах як великий дефіцит у шафах висіла шкільна форма, сукня чи костюмчик, куплені задовго до семиріччя дитини. Моя форма була «дефіцитна», тобто синя, «московська», мені її привезла «на виріст» бабуся з відрядження.

Ясно, чому радіють мої друзі: відсутність пам’яті, якою колись фарширували голови радянських дітей, сприймається як позитивний симптом і крок до звільнення, ближче до кінця заповітних сорока років у пустелі. Справді, мені ніхто не пропонував по телевізору дивитися похорон Брежнєва, як це зробила вчителька з Віталіком і його однокласниками, котрі всі разом боялися, що тепер почнеться ядерна війна. Вдома в нас був відік і мультики «Діснея» — «Король Лев», «Русалонька», «Красуня і Чудовисько», «Мулан», перші стрічки від Pixar. Радянська класика на прикладі «Ежика в тумане» (здається, тільки ця) усвідомлено прийшла вже в більш дорослому віці. По телевізору показували старі мультфільми, всі ці «Простоквашино», «Карлсон» і «Домовенок Кузя», але вони вже не вражали, той світ не впізнавався, його було важко на себе приміряти та носити на щодень. Зі старих стрічок — і це симптоматично, як послідовно твориться в голові паралелізм між похороном Брежнєва та мультфільмами — я пам’ятаю «Енеїду», безіменну історію з забутою назвою про справедливих курчат, Петрика П’яточкіна, Капітошку та серіал про козаків. Така моя пам’ять про СРСР. Мультики про козаків на касетах або дисках я іноді дарувала знайомим французам, у родині яких були діти, і так вчилася усвідомлювати географічну несиметричність гумору та потребу пояснювати, чому це смішно. І миритися з тим, що буває несмішно, і це не образа особисто тобі чи всій країні з культурою разом, а просто «культурний шок», який не подолати без глибшого занурення в контекст. Але чи воно тобі треба?

На відміну від друзів, я не відчуваю радості, коли виявляю лакуни в наших спільних знаннях. Не через те, що хотіла би носити пам’ять про Льоню Котіка (тут Віталік уточнює, що Льоня — це Голіков, а Котік — це Валя. Спершу хотіла просто виправити ім’я та прізвище, але згодом вирішила залишити цей «шов»... а ще так смішніше) чи віршики про Володю Ульянова, але через те, що в мені прокидається дослідницький інтерес. Просто ми різні книжки читали: це речення не забарвлене емоційно, не оцінне. Це констатація, бо різноманітність світу щоразу захоплює мене, як вперше. Відмінності наших знань і цитат унаочнює роботу офіційної та неофіційної пам’яті та шляхи її передачі. Це як вірус, воно в повітрі.

Колись були журнали, що передплачувалися в усіх порядних домах, були однакові книжки (дозволені і/або самвидав). Типова реакція з числа рефлексів радянських людей: «Як ти можеш не знати, це ж...». У монотонному світі — уніфіковані знання, одні на всіх, мы за ценой не постоим. Всі нібито знають «Майстра і Маргариту» та «гарікі», читали Стругацьких та слухали Задорнова. І цитати з перекладних текстів — однакові, бо у виконанні одного й того ж перекладача, російською. Шекспір радше у перекладі Маршака, а цитати в перекладі Пастернака впізнавати вже важче. Ловлю себе на автоматичності цитати про «часть той силы, что вечно хочет зла и вечно совершает благо», а для цитування Лукашевого перекладу «Я — тої сили часть, що робить лиш добро, бажаючи лиш злого» мені вже треба трохи самоконтролю. Це те, що шалено дратувало під час років гри в студентське «Что? Где? Когда?». До початку війни залишалося десять років, гра була тотально російськомовною, концептуально близькою до світу, де «какая разница», в тій тусовці говоріння українською вважалося милою придуркуватістю, а незнання радянської класики — браком ерудиції. Хто б міг подумати, що всього-на-всього 2015 року з Максимом, із яким разом грали в одній команді, буду наживо в радіоефірі говорити про ініціативу та практику перекладу всіх запитань українською мовою... замість спеціальних турів, які колись існували як «родзинка» для прихильників чогось оригінального. ЧГК перетворюється на ЩДК, і це дуже мене тішить.

Система знань як флешка з однаковим комплектом файлів, яка би вживлялася в кожну окрему голову та гралася би на швидкість у «брейн-рингу» — така ідея мені чужа. Маю іншу: знання як салон прокату відеокасет. Дитинство моє припало на час дорогого інтернету, де ще не існувало повсюдної практики піратського скачування кіна з файлообмінників. Так поруч із бібліотекою як щотижневим напрямком виникли походи по прокатні касети. Ми брали фільми на вихідні. В салоні було все — піратське та ліцензійне, «екранка», «гоблін» і багатоголосий дубляж. І тільки від тебе залежало, що взяти додому, чим займати голову, на що витрачати кишенькові гроші. І також від того, чи дали батьки тих кишенькових грошей, чи мама заплатила домовлені заохочувальні гривні за «п’ятірки» в школі і чи зроблено уроки, щоби частину вихідних провести за фільмом.

* * *

Бабусин сад восени. Весна у лісі. Зима на полі. Літній гай. І це декілька десятків подібних заголовків, які, думаю, створює генератор випадкових комбінацій однакових слів. Поміж них не було ні слова про місто. У завданнях написати «твір-опис» чи «твір-роздум» не було місця для розмови про те, як щороку білять бордюри, миють тротуари, якого кольору перемішаний із автомобільною сажею розталий сніг, як пахне асфальт після дощу та підстрижений газон у парку, як на клумбах міняються квіти, тож поява чорнобривців незмінно віщує наближення осені. Тому доводилося фантазувати, які красиві первоцвіти в лісі. Переважно на «відмінно». Універсальна навичка створення віртуальної реальності. Коли по радіо класик естради співає «моє рідне село», я можу те село навіть широкими мазками описати, але без деталей, бо ніколи там не була.

«На природу» ми з рідними їздимо як туристи. Буває, що хочеться в Рим або в Париж. А буває, що хочеться «на природу», де мають бути структурні елементи: ліс, тиша, водойма, стежка, можливість орендувати велосипед, комфортний номер із гарячою водою в душі, рівна, придатна для авто дорога. Схоже, що така «природа» навіть функціонує як своєрідний сервіс, який можна купити ціною короткої автомандрівки та ночівлі в готелі. Найдорожча складова цього прайсу — час, який потрібно знайти, наприклад, на вихідних.

За місяць після того, як написала це коротке інтермецо, колега зауважив, що я схожа на людину, що виросла на лоні природи та звикла до фізичної праці. Не знаю, але чомусь це мене образило. Хоча причина насправді доволі ясна: логіка розвитку цілої сімейної історії складалася як рух до урбанізації. Мама з братом — діти міста, що не робили робіт важчих, ніж дрібниці на дачі. До них бабуся, дитина розкуркуленого (здається) селянина Максима, зробила все для втечі з колгоспу — включно зі структуруванням міського побуту, де є дача та наймані працівники для щорічного ритуалу «викопати картоплю». Тато та всі його брати з сестрою давно вже містяни. Тож коли один із моїх дядьків вирішив на пенсії повернутися до рідних країв — це розцінювалося мало чи не як дауншифтінг, просто цей різновид Індії розташовано під Києвом. Руки мої ніколи не тримали в руках інструмента, важчого за ноутбук. І мені подобається на цьому наголошувати, навіть хизуватися. В моїх очах це схоже на продовження родоводу та сімейних неврозів.

* * *

Ось із Єрусалима до сусіднього міста мене везе таксист, і наша розмова переважно присвячена його нелюбові до арабів, а також спогадам про те, як із узбіччя на шосе колись кидали каміння, і їздити було небезпечно, особливо вночі, тому вздовж дороги тепер височіє стіна з колючим дротом. Сиджу на задньому сидінні та думаю про emotio, пасіонарність, права людини, емпатію, солідарність та їх брак у тяжкі роки — назвімо для прикладу 1933, 1937, 1942, 1944, 2014 та залишмо ще прочерк ______________, аби будь-хто міг дописати свою страшну дату.

Шимон Редліх пережив Голокост у Бережанах, бо його заховала сім’я українців. Він — історик, який вивчає мультикультурні контексти уже згаданих довоєнних Бережан, а ще вивчає біографію Андрея Шептицького, його історію як праведника народів світу. Професор Редліх говорить, що йому перший час було складно звикати до тризуба як національного герба України. Ми записуємо інтерв’ю для радіо. Вже в Києві мені чути, як шумить чи то кондиціонер, чи то вентилятор — не пам’ятаю. На вулицях тихо, немає ні душі, жодної машини, тому що сонце в зеніті, тому що це спальний район, а люди на вулицях з’являться після 18:00, коли на автобусах приїдуть з роботи з Єрусалима чи Тель-Авіва. Я запитую, в чому була його проблема з тризубом. Тому що такий герб нагадував про УПА, відповідає мені професор. У цю мить я згадую про таксиста та арабів. Не відчуваю жодного emotio чи емпатії стосовно неприйнятності тризуба, який в моєму житті був завжди. Мені потрібне ratio, напруження м’язів думання, аби зрозуміти, про що йдеться, про що насправді мені говорить співрозмовник, аби усвідомити його точку зору.

Це потрібно, аби поважати роботу, що її провела над собою людина, котра бачила Голокост. Тепер ця людина показує мені в своєму кабінеті український тризуб, який висить на стіні на видному місці. Дивлюсь на стіни його кабінету та пригадую слова подруги про те, що варто обережно добирати сувеніри для друзів з Ізраїлю. Наприклад, можуть виникнути проблеми з коробкою цукерок «Вечірній Київ». Вона сказала: «Навіть із коробкою». Слово «навіть» тут важливе, бо показує аналогічний рух — від рефлекторного emotio в бік ratio. Спершу звучить моє наївне запитання: а що тут такого? Далі подруга відповідає, пояснює, а ти змушуєш себе згадати про Богдана Хмельницького, пам’ятник якому зображений на коробці. Діти в школах Ізраїлю знають його як одного з катів єврейського народу на теренах сучасної України. Потрібно це згадати, зрозуміти та пам’ятати. А також подумати, що в українських школах вчать про Хмельницького, Коліївщину та інші непрості для пам’яті події.

У розмовах про Голокост, особливо в Ізраїлі, особливо з тими, хто це пережив, переважно відчуваєш дещо боягузливу радість від того, що твої предки («...такі ж етнічні українці, як і ви», — згадую фрагмент уже іншого діалогу) точно не вбивали євреїв. Але як можна знати напевно? До якого коліна та скільки-юрідних родичів я перевірила та врахувала? Де вони були та що робили в часи Хмельницького, наприклад?

Вимагаючи співчуття та солідарності до свого досвіду, маємо вибіркову сліпоту та глухоту до чужого. Ніби буває більше чи менше горе, більші чи менші жертви. Коли вперше розумієш це про себе, виникає дуже неприємне відчуття. Коли мені хочеться зробити вигляд, що маю виняткову дисциплінованість перших відрухових емоцій та емпатію, для власного смирення згадую власну ж реакцію на історію про танцюриста українського походження, в якого було два татуювання, по одному на кожній руці — герб України та двоголовий орел. Цей портрет мені описали як ілюстрацію на тему ідентичності та її складності. Я не змогла стриматися, попри добрі манери, та мимоволі вимовила вголос: «Який жах». Крізь скельця моїх окулярів двоголовий орел має не набагато кращий вигляд за свастику — тому що війна, тому що анексія, тому що окупація. І я серджуся, що хтось взагалі насмілився на аналогію, на тотожність між тим орлом і російською культурою.

Залишу тут також прочерк, аби згодом ви могли дописати, що _________ року закінчилася війна.

* * *

У мене запитали, про що буде дискусія, яку мала модерувати у Львові. Автоматично і цілком помилково назвала тему — «Мова ненависті». Доволі автоматично почула у відповідь: «То це буде розмова про російську мову?». Саме цим анекдотом я і відкрила круглий стіл на тему «Ненависть / Пропаганда ненависті» під час конференції «40 років після Гельсінкі: нові виклики свободі — насильство, ненависть, облуда», куди запросив Мирослав Маринович.

Коли готувалася до розмови, подумки виділила три кола проблем. Перше коло видається найбільш очевидним: як ми говоримо? Наприклад, тут можна почати з фокусу на забарвлені та заряджені конфліктом слова: «мордор» і «лугандон», «даунбас» і «тітушки», «вата» з «вишиватою», «бойовики» й «терористи». Вони всі означають одне й те ж, тобто нічого. Кожна пара слів є системою дзеркал, обернутих одне до одного. Віддзеркалюють самі себе, не мають змісту — тільки емоцію ненависті та заряд поділити світ на «їх» і «нас».

Ми часто готові виділити чітку шеренгу «їх», ворогів... Стоп, але хто такі «ми»? Використання займенників у множині — замість називання на ім’я кожної окремої людини чи інституції — шкодить суб’єктності. Не ясно, хто саме та чому саме діє, хто відповідає і хто крайній стоїть перед межею, за якою починаються «вони». У цьому ж контексті окремої згадки вартує мода говорити про «примимрення» — замість примирення. Що говорить про перспективи примирення оця мода на «примимрення»? Я як людина, котра не була війні, навряд чи маю право на міркування про відтінки слова «перемога». Але як філологиня маю право на сумнів щодо того, чи варто ідею майбутнього миру таким звуконаслідувальним чином висміювати.

Друге коло проблем до теми пропаганди ненависті, що я побачила, — розмова про штучні (?) розлами, мальовані за будь-яким довільним критерієм. Низка розламів є дієвою вже давно, і хтось за ними по лінії згину знову і знову «разламываться рад». Українська та російська, Волинь і УПА, Церква та права людини. Так само соцмережі легко ведуться на будь-який привід, і для бурхливої сварки достатньо так мало, що вистачає навіть слова «куліч» на Великдень.

Меми замінюють справжній обмін ідеями. Наприклад, «скрєпами» в дискусіях підмінюють духовну ідею про цінність життя кожної окремої людини. Є ілюзія щодо того, що ці суперечки є дискусіями, в яких народжується істина. Але вони є лише клапаном для випускання пари. Смислів крик не генерує. Я вживаю це безособове дієслово «підмінюють», за ним чути відсутній підмет «вони», але хто ці люди? Ці люди — це «ми», тобто «суспільство», тобто «дискурс» навколо нас. Війна в країні, особисті травматичні досвіди, спосіб висловлювання з боку інституцій стимулює поляризацію.

Мені здається, це дозволяє комусь ніби трохи відчути себе на війні. Якщо умовний Я не може чи не хоче бути дієвим на фронті / для фронту / переселенців / волонтерів / інший варіант, залишається боротьба з «кулічами» в соцмережах. Я не хочу сказати, що всі мережеві висловлювання не є корисними. Але погодьтеся, марнування часу на суперечку з тими, хто в інтернеті не має рації, не схоже на боротьбу в умовах інформаційної війни. Є так багато інших способів бути корисними для країни та світу.

Третє коло стосується обов’язків держави та інституцій. «Вбивства були можливими тільки там, де зруйнували державні інституції», — пише Тімоті Снайдер у своїй праці про Голокост «Чорна земля»[2]. Наводячи приклад окупованих територій, він не раз описує процеси «анулювання державності». І перетворення країн, де діють інституції правосуддя та права на захист, на «шматок землі, заселений істотами без держави й ідентичності».

Пропаганда ненависті, заклики утискати права будь-якої з меншин у суспільстві є кроком у бік руйнування державних інституцій. Мені це видається дуже важливою протиотрутою від ненависті. До прикладу, саме тому Україна сьогодні не може дозволити собі не бути одностайною в царині захисту прав людини. Адже справедливість — для всіх. Справедливість навіть для тих, хто не подобається.

(Цей текст вперше було опубліковано на сайті інтернет-видання «Українська правда».)

* * *

Мова впливає на те, хто ми. Я не маю на увазі мову за національною ознакою, маю на увазі мову за культурною ознакою. І тут стає очевидною відсутність спільного вокабуляру навіть поміж мовцями, що говорять однією мовою. Про випадки, коли в українські речення доводиться вставляти слова російською, мовчу — це занадто типова історія не лише для таких білінгвів, як я. Натомість маю на увазі буквальне вживання однакових слів, але з різними словниковими значеннями у внутрішніх наших особистих словниках. Наприклад, якось на лекції говорила про «християнську та давньогрецьку міфологію», за ці слова на мене образилася одна студентка. Мовляв, «ви говорили про християнську міфологію, але ж міф — це значить неправда, а бог, бог же насправді існує». Пояснення та посилання на умовного Лотмана та його аналоги не спрацювали. Букви та слова однакові, статті з тлумаченнями, семантичне навантаження, єднання у понадфразову єдність і аура навколо — різні. Це лінгвістичний шок, baby.

Кліше формують наші висловлювання. Є речі, які простіше сказати вже наявними заготовками, що їх написали чи озвучили раніше інші люди. Така мова передбачає глибокий рівень занурення в спільне культурне поле. Наприклад, цитати з радянських фільмів. Хоча тепер я більше чую фрази з впізнаваних західних фільмів і серіалів. Хтось впізнає жарт про «гравітацію, сучу дочку», інші — про «марнославство, мій улюблений гріх». Ці шаблони впізнавані, бо 10—20 років тому на телебаченні канали крутили однакові російські чи українські переклади однакових фільмів. Їх дивилися всі, бо телевізор був головним медіумом. Хоча тепер уже мої молодші колеги не впізнають крилатих слів із окремих must-see фільмів або назв культових колись програм. Хтось не знає про «маленьке звірятко», а хтось ніколи не бачив «Намедни». І слава Дарвіну. Можливо, для звільнення від імперського панування корисно забути про існування відомих колись форматів з російського ТБ. Просто тепер якісь речі доводиться довше пояснювати. Так само жарти з радянського кіно неможливо перекласти. Наша дружня репліка для вузького кола «Не я это предложил» неперекладна. І добре.

Крилаті фрази з поезії та прози — так само неперекладні. До них можна дібрати аналоги, їх можна перекласти буквально, до них можна написати довгу зноску, але всі ці варіанти не будуть еквівалентами, з них пропаде ореол, який мають усі такі герметичні досвіди. Адже часто ті цитати є не просто словами. Навколо них є, наприклад, спогади. «Красиве і корисне» є рядком поезії, але також запахом крейди на дошці в кабінеті укрліту, картонним портретом Шевченка під рушничком, вазонками на підвіконні і величезною монстерою на підлозі, що їх поливає вчителька, поки ти читаєш напам’ять того Рильського біля дошки перед усім класом, і нікуди діти руки, а ще так скоро вже починаються канікули, а тут ці вірші, ці троянди й виноград. І пожартоване в редакції «з журбою радість обнялась» уже потім згадується як рядки з Олександра Олеся, і першою це згадує саме Таня Трощинська, але всім уже і так все ясно. «Стилет чи стилос» я досі на автоматі приписую Лесі Українці з цілковито незрозумілих причин, але насправді це хтось геть інакший. Маланюкове «...не збагнув. Двояко» ми вдома завжди жартома переінакшуємо на «не збагну, двояко». «Коханий любить не захоче тебе»: знічев’я та без причини вимовляю майже вголос в перерві між двома зустрічами, поки дивлюся крізь вікно кафешки, а там наприкінці недоговореної фрази чути «любіть Україну». І це навіть не смішно. Тепер я щоразу згадую поруч із цим віршем вигляд степів Асканії-Нови. Саме під цей саундтрек ми їхали цілковито розбитою дорогою до заповідника. Нікого навколо, тільки сонце, степ і різнотрав’я.

Іноді пояснювати потрібно й дуже побутові речі — це складніше, ніж переказувати цитати з раннього Тичини французькою. Наприклад, пояснення про пострадянську побутову магію та екстрасенсів. Французи зазвичай роблять великі очі (як це перекласти?) в мить, коли стикаються зі слов’янським містицизмом. Дивуються, бо чомусь не можна залишати на столі порожню пляшку (але можна пропонувати до борщу шампанське), не можна передавати речі через поріг (але можна скинути м’яч з вікна), не можна виносити сміття та позичати гроші ввечері (але можна частувати колядників). Але ці нібито здивовані аматори-антропологи прибідняються, бо у них вдома є низка власних аналогічних побутових забобонів. Їх дотримуються автоматично, а за порушення можна отримати трохи несхвальних поглядів господарів дому чи запрошених гостей. Я знаю це напевно, бо не раз опинялася в таких ситуаціях. Не можна класти хліб «спиною догори», коли ріжеш — причину я забула, але там щось про Христа, що лежав на хресті. А ще традиційна примовка про зустріч Христа з апостолами, коли за столом збирається 13 осіб разом — така вербальна формула, сказана вголос, ніби нейтралізує погану прикмету про 13 осіб за одним столом. Коли говориш про майбутнє та плани, кажуть «я потримаюся за дерево» — в нашому значенні «постукати по дереву» (смішно, що саме жест із «потриматися» я засвоїла та іноді автоматично його відтворюю, для очевидців таке тримання супроводжується короткою культурологічною лекцією в стилі «як кажуть французи, я потримаюся за дерево на щастя»). Можливо, це щось від друїдів? Ці забобони — знаки культури. Вони нагадують ранкову купівлю круасанів на сніданок і багета на обід — усі так роблять. Десь так само президенти Франції цитують літературні твори в своїх промовах — ті фрагменти вчили в школі напам’ять уже багато поколінь французів, деякі з них у списку літератури стоять з часів Наполеона, тож це в прямому сенсі слова «код нації». Чи мають такий корпус текстів і спільний список літератури промовці та слухачі з України?

Українська забобонність мені видається більш серйозною. Це ніби справа твого життя, де, якщо не вдатися до всіх заходів безпеки, точно хтось зурочить і буде пороблено.

Перший досвід усвідомлення простого факту про спільну мову та переклад культур стався, коли мені було тринадцять років. Саме приїхала у французьку глибинку за шкільним обміном. Після двох тижнів мовчання та звикання до мови таки заговорила — шкільна французька проросла. З тих пір досі зі здивуванням продовжую вивчати нові українські слова на позначення речей, які в моїй картині світу з’явилися французькою — це зворотний переклад. У цьому сирі мало характеру. Коректне вино. Маленьке вино. Haricots verts. Бери свій час. Моє піднебіння тішиться. Працюючи над перекладом «Компаса» Матіаса Енара, в першій чернетці писала слова «Матусалем» і «сепультура», бо не впізнавала їх як кальку з французької. Добре, що чоловік виступив не лише першим читачем, але й перекладачем з внутрішньої мови на зовнішню та впізнав Мафусаїла зі склепом. Добрий матеріал для самоаналізу.

Ось спогад підлітковий: одного разу з кимось із дорослих французів трапилося говорити про СРСР. Я дуже мало про це знала — той період історії вчать лише в старших класах, а в 13—14 років у арсеналі є хіба що якісь уривки з прочитаних статей і книжок, та й ті без належного контексту, без сімейних історій в тему... Не пам’ятаю змісту розмови, але пам’ятаю шалений стрес від неї. Здається, було потрібно пояснити, що за часів СРСР в Україні була м’ясорубка, а не «житниця Європи» з благодаттю. Намагалася розказати про Розстріляне Відродження (про це теж чомусь ніби завжди знала, ще до відповідного розділу в хрестоматії) та про Голодомор. Відсутність адекватного слова мене тоді вразила. Напевно, це був мій перший досвід неперекладності: слово Holodomor ні про що не говорило моїм співрозмовникам. Називати Голодомор геноцидом я ще не вміла, про цей концепт вперше почую десь 2004-го, на першому курсі. Назвати Голодомор «штучним голодом», тобто famine artificielle, було замало і ні про що. Цю кімнату з двох слів потрібно було якось іще вмеблювати додатковими смислами. Спроба говорити про Голодомор у результаті якось стухла. Що може сказати про історію, тобто про Історію, тринадцятирічний підліток? І навіщо в підлітка взагалі таке питати? Можливо, я просто знала замало правильних слів іноземною мовою. Виходить, що слова «розстріляне» та «відродження» французькою знаєш, але вони не клеяться докупи в межах одного речення, хоча й записані в загальний рукописний зошит-словничок: перша колонка для слова французькою, друга колонка для транскрипції, третя колонка для перекладу українською. Четвертої колонки — на переклад з культури на культуру — ніхто не пропонував відокремити лінійкою на розгорті аркушів зошита «в клітинку». Усталений підручниковий глосарій та іменний покажчик з бібліографією розпадаються. Сюди додається брак знання фактажу: у 13 років не розкажеш, що термін придумав і почав застосовувати Єжи Ґедройць, який тоді мешкав у Парижі, тому сталінські репресії мають трохи французьких, польських і всесвітніх відтінків.

Сталінський терор. СІЗО. Передача. ГУЛАГ. Паспорти не видавали. Картки. Подвійні стіни. Ти ще сама до ладу не розумієш усіх значень цих слів. Історія з підручника, яку в Україні монотонно тарабанила біля дошки в потрібні пам’ятні дні, бо в такому віці ще бракує емпатії, тепер у Франції очуднюється, очужується, стає незнайомкою. Батьки про це з тобою ще не говорили, тому своїх мертвих у червоній книзі ти наразі не маєш. Але вже чомусь болить, трохи фантомно, біль кінцівки, якої тобі ще не пришили. І ти заново — перш за все, сама для себе — впізнаєш, читаєш, перекладаєш, формулюєш і розказуєш. Ростеш і повторюєш усе з початку. Пам’ятаю цей різновид компульсії в студентів-філологів: всі без винятку незнайомі слова виписати в словник, вручну переписати переклад і особливості відмінювання. Особливо старанні додавали ще колонку для перекладу цього ж слова ще якоюсь іноземною. Скажімо, якщо це французька та англійська, то з іншими студентами-французами маєш нескінченне джерело розмов про численні запозичення з французької в англійській лексиці. Над цим навіть можна трохи збиткуватись у компанії студентів-англійців, вихваляючись, чия мова крутіша.

Коли вчиш мову, постає вічний вибір між тим, аби все записати та перекласти дослівно, і тим, аби за допомогою Дарвіна та лінгвістичної здогадки зрозуміти бодай у загальних рисах контекст, який підсвітить, про що текст. Коли ти перекладаєш книжку, то такого вибору нема, ти просто дуже повільно читаєш (здається, в Андрія Бондаря колись прочитала це дотепне визначення), жодного слова уникнути неможливо, а перекладати потрібно все. Навіть те, що не дуже подобається. І ти сама собі розказуєш історію, одночасно намагаючись мелодію, яку чуєш у голові, наспівати іншим. Як Поль Менар, ти знаєш, що «Дона Кіхота» справді написав ти, а не Сервантес. Безкінечна історія триває, і в мене вже дві третини життя у вухах є дивний ефект — зі сну я не завжди впізнаю, яку саме мову чую навколо. Ван Гог помагає.

* * *

«...такі ж етнічні українці, як і ви», — чую. Як у тому романі Енара, коли головного героя в іншій частині світу ідентифікують як «християнина». І він, хрещений австро-француз католицької віри, не може зрозуміти, що то говорять про нього, бо сам себе за релігією не ідентифікує, бо звик до розрізнення за мовною чи національною ознакою. Але водночас сам він у рутинному житті щоденно цілком готовий говорити та читати в медіа про «мусульман». Тож вперше отримує нагоду замислитися про цю категорію, отримавши власний ярлик «християнина».

Цікаво спостерігати, як змінюються етикетки від зміни контекстів. Між «християнкою» в арабському кварталі та «безбожницею» в якійсь київській церкві ідеться не про віру, а про хустку, тобто її відсутність. Між fille de l’Est у Парижі та beautiful smile в Єрусалимі є різниця, але радше географічна — і там, і там говорять про мої сандалі та голі ноги, навіть якщо це лише частина литки, щиколотка та кінчик великого пальця ноги, тож насправді не має значення гардероб, але має значення самотня поява на котрійсь із вулиць у, визнаймо це, будь-яку пору доби.

* * *

Якось мене вразила ремарка про «титульну націю». Прочитала ці два слова — і ніби знову XVIII століття. Так і хочеться перепитувати, хто люди, яких ховають за ширмою тих двох слів? Уточнити за мотивами словникових статей, яке саме значення слова «нація» вжите. І перепитати, хто кому «титульний», коли ідеться про політичну національність, інститут громадянства та інші деталі, що часто і не цікавлять.

Цей епізод привів мене до роздумів про те, що і чому залежить від слів, які ширяють інформаційним простором. Вибір між двома синонімами часто є політичним жестом. Не потрібно філологічної освіти, аби розуміти світ навколо і як мережу понять також. І від того, як саме вони вербально сформульовані, залежить чимало, включно з якістю осмислення.

Існує англійський фразеологізм про «викрадення» дискусії — to hijack the discussion. Справді, певні слова дозволяють отаким «терористам» (так, теж барвистий вибір метафори) спрямовувати літак-розмову в бажаному напрямку. Часто шкідливому. І часто це відбувається ненавмисно.

Інерція мови працює на рівні рефлексів. Анекдоти, жарти, крилаті фрази, цитати, з радянських фільмів включно, з книжок, які нібито «всі читали» — але не тільки. Все це псує комунікацію — і між двома окремими співрозмовниками, і формулювання нових-старих ідей для ширшого загалу. Впізнавані меми запускають уже биті стежки та мисленнєві процеси, заважаючи розумінню нового, оновленого старого. Прорив за рамки не відбувається.

Проблема в тому, що всі ці кліше формують висловлювання. Вони диктують мовцю, що саме сказати. Суб’єктом мовлення стає красива риторична фігура, а не той чи та, що говорить.

Про умовний «Гондурас» можна висловитися лише певною конструкцією. Це ефектний фінал для анекдоту. Але він обриває рефлексію, замінює собою висновок, якого адресат уже ніколи не почує. Посміялися, розійшлися. Що було метою висловлювання — сам жарт, а чи значення під його личиною?

Через це мій великий сумнів незмінно викликають тези про «політичну волю», «титульну націю», «зраду і перемогу» та інші популярні меми. Частина з них не означає нічого: кожне слово окремо щось значить, але сума дає неясний результат, який будь-хто може тлумачити по-своєму. Тому що різні практики. Саме тому кондуктор, який хоче дати мені вже закомпостований (і комусь у попередній поїздці проданий) квиток за три гривні, не мислить цей акт як корупцію.

Чи є «самі собою зрозумілі» слова? А ідеї?

У моїй особистій історії сумніви на цю тему почалися, коли вперше опинилася в іншомовному середовищі, де ніхто не розумів ні української, ні російської. Французькою довелося говорити про чимало щоденних практик — і це було не складніше, ніж вивчити нові слова з зошита для словникових нотаток. Але складно було говорити про ідеї. Як пояснити іноземною мовою про національні трагедії? А про травми від цих досвідів? Сьогодні я вмію про це говорити, але в тринадцять років цей виклик подолати неможливо.

Чимало людей в Україні говорять про «дайвьорсіті», а не різноманіття чи права людини. Про «ком’юнітіз», а не спільноти чи громади. Про «нетворкінг», а не горизонтальну співпрацю. Про «челендж», а не «виклик». Про «полісі», а не політику. Добре колись було би поміркувати, які саме слова не звучать українською. І чому?

Брак слів говорить про брак практик. Те, чого не робимо, не знаємо, як називати.

(Цей текст опубліковано на сайті інтернет-видання «Українська правда».)

* * *

Нью-йоркська колежанка Дора Хомяк під Різдво написала в чат і попросила дати домашню адресу. Знову ці листівки з привітаннями, де їх дівати, і так вдома місця нема. Надіслала адресу. За місяць з пошти прийшло сповіщення про посилку. Про Дору я вже й забула. У віконечку видали пакунок з Нью-Йорка.

В пакунку була книжка «Білим по білому» Марти Богачевської-Хомяк. Перша історія жіночих рухів в Україні з кінця XIX століття аж до 1939 року. Писана в США, видана англійською 1988 року, перекладена українською у видавництві «Либідь» на початку 1990-х. Про ту книжку раніше я лиш читала в текстах інших дослідниць. З того часу, як думала, примірників вже й не лишилося, хіба в букіністів шукати. Бібліографічна рідкість. Знала, що в когось із колежанок є. Ніхто її досі не спіратив на якийсь файлообмінник — надто вузька тема, навіть нішева, якщо половина населення країни може заслуговувати на таку дефініцію. Це вже згодом, 2018 року, книжку перевидали знову, і її вже можна вільно купити, а не «діставати», як те перше видання.

Жовті сторінки, старомодна верстка та дизайн обкладинки. Всередині була листівка від Дори. Пані Марта — то її мама. І вона слухає мої програми. І дарує свою працю з автографом на знак солідарності. Це був саме той момент, коли усвідомлюєш, що все не марно. Привіт від дослідниці, що дала голос першим українським жінкам-активісткам і назвала їхні імена. Кінець XIX століття та 2016 рік у ту мить так тісно сплелися в клубок часу, що я відчувала поруч кожну посестру. І ми разом ніби йшли маршем від пошти до метро — я не сама крокувала, не в мене одної в очах стояли сльози. На ходу, звичайно, читала. Біла на білому нитка перестала бути ниткою, стала Чумацьким Шляхом, де кожну комету знаю в обличчя, їхні орбіти видимі та об’ємні, переплетені в мережки. Всі ці рукодільні асоціації тут подано не просто так. Своє право — власноруч.

Згодом ми познайомились особисто, під час різдвяних свят зіштовхнулися на касі крамниці подарунків. Трохи листувалися, якось я навіть наважилася показати один текст — до речі, один із тих, що є в цій книжці. Це знайомство, можливість час від часу бачитись і розмовляти — безцінний дар. Звучить пафосно, але інших слів тут не дібрати.

* * *

Просто над письмовим столом — поличка книжок, їх двадцять шість. Усе це книжки з французької, поміж ними є підручники, посібники, словники, розмовники, довідники відмінювання неправильних дієслів, порадники з орфографії, є навіть одна дитяча книжка для вивчення англійської (надгробок спробам раннього розвитку та першому підходу до англійської — з мамою далі першого уроку про a cat та інші односкладові слова ми не просунулися) та подарований колишнім одногрупником словник «брудної англійської» (вже після випускного, здається).

Там є культовий словник французької мови, російський, в часи моєї школи це був скарб, і батьки подарували його на один з днів народження — можливо, купили десь у букіністів, бо він був не новий. То був один із найщасливіших днів і один із найвидатніших подарунків, я не жартую, той словник щодня гортала просто до дірок, і тривалий час там можна було знайти всі потрібні слова. Сьогодні не згадаю без підказки навіть імен його авторів, та й сам словник з останніх курсів університету не розгортала, він помер, щойно онлайн з’явилися Larousse і Petit Robert. З ними разом вже перекладено стільки книжок, але ніщо не замінить відчуття першого в житті перекладу пісень із мюзиклу Notre-Dame de Paris — на канікулах записувала в загальний зошит кольоровими гелевими ручками.

Цікавий екземпляр — англо-французький словник, привезла його після магістратури. У навчальному семестрі трапився курс перекладу, звичайно, з англійської французькою. Підготовка до кожного семінару нагадувала вибух свідомості, де з нерідної англійської ти перекладаєш нерідною французькою, ще й так, аби звучало розмовно та природно. Викладач рекомендував користуватися ґуґлом для вибору більш «розмовного» слова: його курс спирався на вимоги читабельності, ясності, зрозумілості. Пам’ятаю, якось ми половину семінару шукали відповідник англійському routine, в якого існує повний французький тезка — іменник routine, але викладачу видавалося, що це доволі неприродне слово для щоденного вжитку, тож треба знайти щось більш питоме. Всі разом ми пригадали французьке train-train. Викладач був англієць, а дружина в нього була француженка. Думаю, переклад власного внутрішнього монологу іншою мовою був для нього близькою темою, шкода, що ми про це не мали нагоди поговорити.

Навіть не думаю прощатися з тими книжками. Як об’єкти для прикладного використання сьогодні вони мають мало користі, жоден із томів не розгортала протягом останніх кількох років. Але кожен із них є дуже цінним. По-перше, якщо на світі зникне весь інтернет, вони точно стануть у пригоді. По-друге, кожна з цих книжок має в собі багато пам’яті. Досі ніхто не видавав словників для перекладу з мови мандрівників мовами — мовою інших людей.

* * *

Ми повертаємося з ринку та говоримо про те, що базар — дуже давній винахід людства. Коли ми щось там купуємо, то переживаємо дослівно той самий досвід, який мали наші предки. Вони не мали пластикових торбинок, деякі з них жили ще до винайдення паперових грошей, але всі вони точно торгувались і перевіряли, щоб продавець не обважив.

«Беріть антонівочку. Ми з Хмельницької області. Беріть, поки є, не знаю, чи ще такого привезем», — пані продає мочені яблука. Вони правильні, бо «антонівочка», а також ексклюзивні, бо «не знаю, чи ще такого привезем». Коли я вихваляюся мамі, що купила бочкових мочених яблук, то перше, про що питає мама, — чи то була «антонівка», бо з інших сортів виходить несмачно. Не знаю, здається, я взагалі вперше в житті купую такі яблука на ринку. А продавчиня кладе шість яблучок замість чотирьох і питає, чи їх нам стане.

«Жіночко, почекайте хвилинку, бачите, в мене тут люд», — продавець накладає нам мариновані сливи та квашені помідори, тому не встигає обслуговувати всіх клієнтів одночасно. Запрошує приходити ще.

«Є хамон?» — питаємо на ятці. Продавець сміється: «Все вже з’їли». Його сусіди продають мариноване м’ясо для запікання, на всіх пластикових упаковках є наклейка зі словом halal. До речі, продавці, як тут кажуть, наші. Цікаво, як вони пізнали мультикультурність, як навчилися робити халяльне для клієнтів. Пригадую, що в окремих французьких містах часто смачніше м’ясо можна купити у халяльних м’ясників, там буває ще й дешевше (десь читала, що багатші члени громади можуть субсидувати магазини, аби знизити ціни для решти клієнтів).

А якось у Барселоні в одній із крамничок ми ніяк не могли второпати, чому продавець на касі так квапиться нас розрахувати. Була лише дев’ята вечора, місто влітку ще декілька годин не спить, оскільки всі виспалися під час сієсти по обіді. Щойно ми забрали пакунок із хамоном, оливками та вином, вся родина власників-касирів магазинчика замкнула двері, повісила табличку «зачинено» та радісно почала їсти цілу тацю дуже гарної та ароматної їжі, запиваючи вином і водою. То був рамадан, люди постували цілий день, а ми прийшли одночасно з заходом сонця, коли вже стало можна вечеряти. Не знаю, чи мені вистачило б терпіння ввічливо обслуговувати покупця, якби на їхньому місці була б я, ще й така голодна.

* * *

Як це — читати Сімону де Бовуар сьогодні? Таке запитання мені навіть не спадало на думку з часів першого курсу. Що змінилося? Просто мій чоловік трохи розібрав завали на наших етажерках, аби бодай частину книжок розставити більш системно. Так перед моїми очима виникло одразу чотири книжки «Другої статі». Чому чотири? Бо перший двотомник 1994 року видання я купила випадково з рук на ятці під час книжкового ярмарку на території інфізу, як би дивно це не звучало. На початку 2000-х книгарень було ще менше, ніж тепер, і тому ярмарки з продажем книжок відбувалися в дуже несподіваних місцях, незмінним був тільки хлопець у вишиванці, котрий монотонно повторював: «Ви цікавитесь стародавньою українською музикою?» — і це звучало майже так само, як пропозиція київських мормонів поговорити про «Біблію». На тій ятці розпродавали якісь залишки книжок, книжки були доволі старі, але і не вживані, тобто це не було щось від букіністів. За двотомник Cімони де Бовуар в українському перекладі 1994 року видання правили 10 гривень. Другий двотомник я купила 2017-го, коли «Основи» перевидали заново відредагований і вичитаний переклад «Другої статі», з кращим дизайном, ще й у м’якій оправі. Те, що треба для жіночої сумочки — жартувала я. Під новий рік чомусь рука сама потягнулася до тих книжок. Приводом взятися за читання було бажання подивитися, як змінився переклад в оновленій редакції. І тут я пропала. Сіла читати та не змогла зупинитися. Перед очима одразу постав мій перший курс, перші семінари, перші прочитані книжки видатних дослідниць. Пригадуєте антологію Зубрицької? Підозрюю, що законспектувала її всю. Також на екрані пам’яті — не будемо приховувати — показалися перші посиденьки в кав’ярнях, перші побачення, перші любові, перші розбиті серця та перші розмови про те, хто ми такі, хто такі хлопці і хто такі дівчата.

За тринадцять років після першого читання «Друга стать» як культовий текст має інакший вигляд. Уявіть, цій книжці уже сімдесят років! Ловила себе на думці, що про деякі факти вже було би варто написати щедрі примітки для нового покоління читачок і читачів. Можливо, найбільш очевидні зміни впадуть у вічі в першому розділі, де йдеться про біологічні особливості жінки. Нагадаю, «Другу стать» Сімона де Бовуар написала 1949 року. В той час люди ще мало знали, скажімо, про ДНК. Навіть про будову та розміри клітора до 1998 року (!) було відомо дуже мало. Тому цікаво порівнювати низку згаданих у «Другій статі» проблем, порівнюючи їх зі змістом наступних серій історії. Наприклад, Сімона де Бовуар свариться на Кінсі за його Kinsey report, що з’явився 1948 року. Перший звіт про сексуальність був присвячений сексуальності чоловіків, а дослідження про жіночу сексуальність вийшло друком аж 1953 року. Тепер мені цікаво думати, що критика де Бовуар могла стати причиною появи того другого дослідження, дослідження про другу стать.

В якусь мить я піймала себе на страшному сумніві: а чи не застаріла «Друга стать» з поправкою на 2019 рік? Розділ із назвою «Міфи» розбив цей сумнів на друзки. Сімона де Бовуар пише: «Жінки не створили героїчного міфу, який би відбивав їхні помисли. У них немає ні релігії, ні поезії, що належали би власне їм». Історія світу, мистецтва, суспільства написана чоловіками, і вони писали переважно про інших чоловіків. Авторка «Другої статі» згадує міфічних чоловічих героїв — Геракла, Прометея, Персея, в чиїх долях жінка мало важить. Ахілла та його маму не будемо враховувати, як і Медею з її чоловіком і дітьми. Де Бовуар продовжує: «Зображення світу — це справа чоловіків. Вони трактують його зі свого погляду, який здебільшого плутають із абсолютною істиною». В другому сезоні серіалу The Marvelous Mrs. Maisel Роза міркує разом із одногрупницями в арт-школі, чи багато вони знають жінок-художниць або жінок-викладачок мистецтва? Гурт дівчат-студенток усвідомлює, що навчають їх лише чоловіки, бо на кафедрі не працює жодна жінка. І що, можливо, варто записатися натомість у бізнес-школу, аби отримати більш практичну освіту. Так зображено 1959 рік, звісно, очима сценаристів із перспективи 2018 року. Але за прикладами можна і не ходити в серіали. Всього 150 років тому умовна жінка в Україні не мала можливості та права закінчувати університет. Наприклад, цілком конкретна Ольга Кобилянська закінчила лише чотири класи початкової школи, на відміну від своїх братів із вищою освітою. А Марія Кюрі взагалі навчалася в підпільному університеті, тому що вища освіта для жінок була заборонена.

У давній і навіть сучасній культурі жінку часто визначають через її стосунки з чоловіком — вона донька, дружина, матір... У деяких культурах член асоціюють із плугом, який оре землю, тобто жіноче тіло, і там проростають плоди. Врожай або діти — це вже залежить від контексту. Думаю, цей архаїчний вплив досі можна відчути. Саме тому так багато роботодавців досі не бояться порушувати українські закони та продовжують запитувати в кандидаток на посаду, чи вони не заміжні і чи не планують народжувати дітей найближчим часом. Є люди, котрі люблять поміркувати про матріархат в українській традиційній культурі, де, мовляв, усім заправляла жінка — як шия. Дійсно, проблем немає, поки ти не голова. Вся розхвалена «повага до жінки» та омріяна «шана» є семантично подібними до образу Прекрасної Дами в куртуазній культурі. Ото колись були лицарі! Дійсно, проблем із поганим ставленням до жінок не виникало, якщо ті жінки були далекими, красивими та нерухомими (внутрішньо теж), аби приймати заморські дуже корисні дари, як-от пасмо волосся. Ставлення лицарів до жінок «поганської віри» десь на території хрестових походів до уваги можна не брати. Та й хто їх рахує? Жінка, котра нібито була шиєю, залишалася поламаною у випадку небажаної вагітності чи втрати цноти до шлюбу, але більше про це прочитайте в книжках Оксани Кісь та Ірини Ігнатенко. Я ж собі згадаю, як у одному інтерв’ю котрась завкафедри міркувала, яким сприятливим для жінки колись було традиційне суспільство... от тільки в тому суспільстві вона навряд чи взагалі би вміла писати, я вже мовчу про посаду завкафедри. Весь час пам’ятайте про Катерину Білокур і ставлення її оточення до творчості та нематеріальної роботи. А також про ставлення системи та послідовний недопуск до отримання освіти. Колгоспники були кріпаками. І все це з українською жінкою — знаменитою українською жінкою — відбувалося між 1900 та 1961 роками.

Далі я спершу хотіла продовжити тему цноти, але потім подумала, що ці страждання на тему цноти вже точно не актуальні, і навряд чи хтось цим париться поза контекстом сексуального виховання чи епатажем першого досвіду купівлі презервативів. До речі, колега якось розповідала, що в одному дитячому таборі для експерименту провели лекцію про безпечний секс і користування презервативами. Батьки 15—16-річних підлітків були дуже вдячні, тому що досі не знали, як підійти до теми та поговорити з власними дітьми. Виходить, що розмову, котру можна було би почати чи не в п’ять років, не провели до п’ятнадцяти чи шістнадцяти. Теж вірний знак того, що цнотою не заморочуються навіть батьки дорослих дітей.

Наскільки нецікаво говорити про цноту, настільки цікаво поговорити про зовнішність та ідеали жіночності. Хто така жіночна жінка? Один короткий погляд на світові шедеври живопису чи літератури дасть багато суперечливих відповідей. Вона готична худа та бліда? Довгокоса тонка чуттєва прерафаелітська дівчина? «Чоловік бажає більшого — щоб його кохана була вродлива», — міркує Сімона де Бовуар про те, що просто молодою та здоровою жінці в усій цій міфології бути замало: «Додаючи до свого тіла квіти, хутра, коштовності, черепашки, пір’я, жінка перетворюється на рослину, пантеру, діамант, перламутр. Проте пір’я, шовк, перли й парфуми слугують також тому, щоб приховати тваринну непристойність її плоті». Я одразу пригадала поезії Бодлера, котрий щедро вкриває тіла описаних жінок як не волоссям, то парфюмом, аж так, що ідеальною жінкою стає закоркований флакон, який містить у собі лиш обіцянку чогось неясного. Так і думала, що найліпша жінка — та, котра спить, закутана в ковдру, аби нічого не було видно. Ну хіба що ніс може зійти за ковпачок на тому флаконі. Сімона де Бовуар пише, що ідеали краси та жіночності у різний час і в різних культурах єднає те, що жінка має бути природною, але штучною водночас. Чи можна тут придумати приклад, кращий за моду на макіяж nude? Ти на обличчі носиш праймер, тон, хайлайтер, пудру та рум’яна, але з цим кілограмом косметики на шкірі маєш мати такий вигляд, ніби щойно прокинулася свіжою, а шкіра твоя рожева та ніжна, як персик.

Авторка «Другої статі» також пише, що в усіх стандартах краси є спільна риса — вони мають підкреслювати «інертність і пасивність». Вправність у цьому міфі є чоловічою рисою, бо чоловік має бути активним, діяти. Саме тому в одних культурах цінують пишні груди та сідниці (вчора їх назвали би «зайвою вагою», сьогодні в дусі боді-позитиву про них говорили би нейтрально, але в будь-якому разі корпулентність не завжди сприяє активним жвавим рухам), а в інших — спотворені та нефункціональні перебинтовані жіночі ступні у формі «лотоса». Жіноче тіло може бути скуте анорексією чи зайвою вагою, незручним одягом, корсетами, підборами або етикетом — це все риси однієї закономірності. Жінка не має швидко рухатися. Вона ж прекрасна дама, їй треба стояти на п’єдесталі, за можливості зручно, але це факультативна опція. Те, як це змінюється, мені нещодавно підказала манікюрниця. Ми сміялися на тему, що я традиційно прошу коротко обрізані нігті, адже з довгим манікюром не надто зручно користуватися смартфоном або планшетом. І раптом обидві згадали, що давно вже не зустрічали жінок із нарощеними гелевими нігтями. Востаннє щось подібне я бачила хіба в касирок у супермаркеті: нігті та макіяж були єдиною видимою частиною, де були можливі вольності поза уніформою. Тому, думаю, ті нігті говорили не про потяг до краси, а про можливість бодай якось виділитися та висловити власну індивідуальність. Поки дописала цей абзац, колега написала, що в моді знову мигдалеподібні нігті. Не встигаю за модою.

Так само не помітила, що після моди на кросівки як вечірнє взуття на вітрини повернулися підбори, тонкі паски, приталені силуети, помітні аксесуари. Згадую new look Діора, котрий 1947 року після стриманих років Другої світової створив образи жінки-квітки з пишною спідницею на криноліні. Тут би ще поговорити про повоєнну кризу та остаточне «повернення жінок додому» з виробництва, де вони до того працювали як важлива робоча сила, поки інші робітники воювали. Зміна практичних штанів, суконь, зручного взуття на підбори та пишні спідниці — це промовистий жест. Спробуй побігай на зміни в туфлях-«лодочках». Далі можна подумати про «жіночну жіночність» як вияв кризи і можливість підкреслити, в кого більше влади і хто що кому продає. Але для 2019 року, коли я це пишу, така аналогія може бути не надто доречна. Щоби краще зрозуміти, чому повернулася ідея про жіночність на підборах і в сукнях, я поставила це запитання соціологині Тамарі Марценюк. Вона вважає, що «нові модні віяння можна трактувати як відхід від радше маскулінних тенденцій у моді, що асоціюються зі зручністю та унісексом». Але чому повернулася саме така версія жіночності? Тамара нагадала про жіночі марші, #metoo та вплив інших досвідів феміністичної боротьби: «Це популяризація феміністичного підходу до жіночності, що не обов’язково передбачає об’єктивацію, особливо, коли йдеться про сексуальний жіночий одяг». Так я згадала про slut walk як одну з форм протесту: в ній жінки-учасниці одягалися у «відвертий одяг» (що би це не означало в їхній власній інтерпретації) та говорили про своє право на вулицю та на відчуття безпеки. Напевно, тепер мода пропонує носити сукні, тому що хочемо і можемо, а не для того, аби потішити чийсь погляд. Хоча в умовах київської бруківки чи кермування авто я би подумала двічі. Але хто б казав, бо досі зберігаю в шафі чотири пари взуття, які взуваю з комунікативною метою «красиво постояти». Раз на рік трапляється ж таке, коли маєш мати вигляд добре зафіксованої підборами нафарбованої жінки з зачіскою та святковою сукнею.

(Перша версія цього тексту була опублікована в березневому «Elle» 2019 року. Згодом текст було дописано, саме цю фінальну версію ви читаєте. Оригінальний варіант для глянцю читайте в журналі.)

* * *

Не можу знайти на етажерці «Коханця леді Чаттерлей», і це навіть корисно, аби не загрузнути в цитатах і описати власні спогади про те читання. Тривалий час про цю книжку я знала тільки філологічний ґеґ: історію вибору між словами «єбля» та «їбля» під час перекладу. Кажуть, після лінгвістичних дебатів слово з крихітною свічечкою літери Ї таки перемогло. Звичайно, загальновідомим фактом було те, що перекладала «Коханця» Соломія Павличко, наша рок-зірка, котру читали всі, хто в темі, а хто не читали, ті в темі не були, і з ними можна було не розмовляти. Сьогодні мені цікаво, навіщо вона вибрала саме той роман.

Роман Девіда Лоуренса було тривалий час заборонено, офіційно він вийшов у Великій Британії аж 1960 року (читала у вікіпедії, що на острові це стало одним із маркерів початку сексуальної революції). Тобто три десятки років до того читачі мали видання, надруковані в інших країнах і/або підпільно. Сцени сексуального характеру, звичайно, мають непристойний вигляд — особливо бентежити може пряме називання бажань. Ні, називання частин тіла навряд чи здивує сучасних читачів в умовах доступності порнографії та будь-якого іншого відвертого контенту. Але уявімо себе на місці тодішніх читачів міжвоєнного часу. Таке мовлення мало би заскочити нас зненацька вже самою наявністю піхви та члена. В романі є ще трохи непристойних у тогочасному контексті тез, але вони мені видаються водночас типовими для «втраченого покоління» — скалічені ветерани, постраждале сексуальне життя, а разом із ним скалічена вся емоційна сфера. Якщо вільно переказати те, що писав Ремарк, то ще якось можна довіряти людині, котра, як і ти, сиділа в окопі, нехай і з іншого боку лінії фронту, але навряд чи можна довіряти людині, котра відправила тебе на війну.

«Коханця леді Чаттерлей» для сучасних читачів і читачок ніби й не надто вирізняє тема сексуального життя жінки. Але для мене як сучасної читачки непристойністю є обраний ракурс. Леді Чаттерлей страждає через відсутність сексу у шлюбному житті (чоловік — імпотент внаслідок поранення під час війни, привіт, Гемінґвею!). Згодом вона шукає та знаходить коханців і вчиться задовольняти себе, дбаючи про власні оргазми (чим дуже гнівить своїх коханців, які сердяться, що вона їх використовує), аж поки не знаходить нове кохання. Отака любовна історія, але всю її розказують так, аби не почути голосу леді Чаттерлей. Про її сексуальність розмовляють між собою навіть її чоловік із її батьком (котрий рекомендує для здоров’я «шотландської форельки» більше чуттєвості, аби та не змарніла). До речі, чоловік їй вголос у окремій розмові дозволяє шукати тілесну чуттєвість від інших (таким чином історія ніби отримує благословення чоловіка, котрий дозволяє секс на стороні, від того вона стає більш... як це назвати? благочестивою?). Навіть гості молодого подружжя Чаттерлеїв у маєтку під час суто англійського small talk говорять не про погоду, а про сексуальні стосунки та сексуальну свободу. Тільки сама леді Чаттерлей мовчить. Їй слова не давали ні автор, ані його персонажі. Тобто насправді ні, леді багато говорить і робить у романі — вона робить усе, крім звільнення та досягнення свободи. Чи вона її шукає? Можливо, ми нічого про це не знатимемо.

* * *

«Ви вірите в бога?» — запитує мій колега гостю, співачку, в ефірі. Зазвичай такі запитання не звучать у програмах, бо справа віри є суто інтимна. Запитання могло би не прозвучати, але звучить, тому що попередні відповіді гості були всіяні вигуками «Слава богу!» чи «Не дай бог!». Досі думаю, що якби я сиділа в студії, то ніколи би не наважилась. Іноді забагато емпатії іде на шкоду. «Ви вірите в бога?» — «Да, конечно, абсолютно. Я с детства в церкви. Кем бы я ни являлась, и как бы церковь к этому ни относилась». Це запитання — не знаю, чи усвідомлено — тут є політичним. У цей момент мій колега чи не вперше в житті говорить із трансгендерною жінкою. І його запитання та отримана відповідь дозволяє артикулювати тему влади та роботи інституцій, як-от церкви. Тему ставлення до церкви тих, кому ця ж церква відмовляє в праві на існування, спасіння та всьому іншому, чого людина може від церкви хотіти. Не знаю, чи саме про це він питав, але саме про це я почула.

Коли взимку на початку 2017 року в студії «Громадського радіо» я розмовляла з дослідницею історії жіночих рухів в Україні Мартою Богачевською-Хомяк, ми також говорили про роль церкви в правозахисному контексті. Звичайно, найперше нам ішлося про забутий сьогодні факт — взаємодію між середовищем церковним і світським у тому, що стосувалося емансипації. Разом ці середовища відкривали школи для дівчат, навчальні професійні курси для жінок, створювали подобу дитячих садків у селах, аби матері могли спокійно працювати, не прив’язуючи ніжку дитини до ніжки столу. Пані Марта сказала: «Найпростіше говорити у цьому контексті про греко-католицьку церкву. Вона намагалася забезпечити життя вдів і сиріт по священниках, боролася за впровадження шкільництва. Церква боролася з алкоголізмом, і найважливіше — давала жінкам альтернативну «женячці» — можна було не виходити заміж, а піти в монастир. Церква була тісно пов’язана з громадою і залежна від неї. Тож церкви в Україні відігравали двозначну роль: говорили від імені громади, яка не могла говорити, та були силою для громади». Вона розповідала також про свою нову книжку та пожартувала: «Думаю, її можна назвати «Зудар церкви і держави — у відсутності і церкви, і держави».

Що сталося такого, що інформація про взаємодію між правозахисними ініціативами та церквами сьогодні може здивувати? Церква мусила взаємодіяти з громадою, ставати осередком громадського життя. Марта Богачевська-Хомяк узагальнює цю закономірність таким чином: «Українську православну церкву [на теренах Російської імперії — І. С.] приєднали до російської, яка була цілком підкорена цареві. В Західній Україні Українська греко-католицька (уніатська) церква стала центром українського життя. У ХІХ ст. зусиллям духовенства завдячуємо (...) заснування перших громад та закладення підвалин для розвитку української інтелігенції. В цих умовах (...) зародився західноукраїнський жіночий рух»[3]. Це з її книжки «Білим по білому. Жінки в громадському житті України. 1884—1939». Окремо на берегах варто звернути увагу на назву, з неї може прорости цікава розвідка про переклад. Видана Канадійським інститутом українських студій книжка «Feminists despite themselves: women in Ukrainian community life, 1884—1939» в українському перекладі набула рукодільної метафори «Білим по білому» та позбулася слова на букву «ф».

Священники, їхні дружини та дочки. Такий заголовок відкриває розділ про зародження жіночих рухів українок за Австро-Угорської імперії. Здавалося б, до чого тут священники, до того тут жінки, до чого тут церква... Вони тут до всього — бодай суто біографічно чи навіть генеалогічно. Наталя Кобринська — донька з родини греко-католицького священника, їй судилося стати біля витоків українського фемінізму. Доньок і дружин з подібних сімей у громадському русі та зокрема жіночих рухах було назагал чимало, але не всі вони відомі та видимі. Вони «займалися церковними справами (...) і неформально давали поради священникам. Коли не було хлопців, дівчата навіть прислужували в будні дні при відправі». Про це ж пише Оксана Кісь у своїй праці «Українки в ГУЛАГу: вижити значить перемогти» (див. розділ 3.4 «Молитва та релігійні практики»): «Звичайно спільною молитвою українок проводила котрась із інтеліґенток (...) Окрім індивідуальної молитви, як інтимно-особистого способу спілкування з Богом, українки влаштовували спільні групові молебні в неділі»[4]. Цікаві деталі з тієї ж книжки: «з обов’язками священника справлялися черниці», «Стефанія Чабан-Гаваль докладно розповіла про власний досвід служби божої (...), коли вона виконувала функції священника», «ув’язнені жінки і дівчата перебирали функції священника та провадили літургію». Висновки Оксани Кісь дозволяють у розмові про взаємодію між жіночим рухом і церквою додати важливий правозахисний сюжет — про свободу совісті та віросповідання. Для «политических», дисиденток та інших помітних і маловідомих лідерок було важливо залишатися собою. Українські буржуазні націоналістки, українські буржуазні феміністки, українські буржуазні (вписати потрібне) в кризовий час зверталися до церкви, якщо того потребувала їхня віра. Якщо церкви не було — самі собі ставали церквою. І тут я згадала Ольгу Кобилянську та її настанову: «Бути самій собі ціллю».

Але повернімося до цивільного мирного життя. Марта Богачевська-Хомяк, пишучи про терени Російської імперії, згадує, що «жіночі організації (...) виникали для того, щоб виконати цілком конкретні соціальні завдання. Боротьба з пияцтвом, з неписьменністю, зі смертністю немовлят, боротьба за впровадження в побут елементарних правил гігієни». Вони «розглядалися як другорядні, обмежені суто «жіночими» проблемами чи, за російсько-імперською термінологією, «малими справами», хоч би яку корисну роботу не виконували вони в інтересах громади». З того боку Збруча бачимо щось подібне: «Зразком для українських фахових шкіл був заснований клубом руських жінок 1901 року кооператив «Труд» для дівчат у віці понад 13 років. (...) Тут навчали шиття, крою, куховарства та деяких предметів загальної освіти. (...) фахові школи й кооперативи для жінок засновували окремі греко-католицькі парафії». Таким чином, як мені здається, жіночим організаціям вдавалося мати вигляд безпечних — для чоловічої монополії на владу та ідеологічний порядок денний. Мовляв, великі наративи — для чоловіків у політиці, а «малі справи» — для жінок та їхніх зібрань. Звичайно, не можна заперечувати й того, що вже не раз було описане про різні колоніальні території: національне визволення, визволення «всього народу» в умовах колонізації видається важливішим, ніж права жінок, права половини народу. От тільки перемога ніяк не настає, тому права жінок ніби весь час «не на часі».

Водночас, саме «малі справи» ставали можливістю для створення точок перетину між різними середовищами, для спільної роботи. Створення шкіл, боротьба з пияцтвом і зумовленим ним домашнім насильством, дитячі садки, допомога сиротам і вдовам, навчання самотніх жінок ремеслу, аби забезпечувати себе. За яскравий універсальний приклад тут може правити робота антиалкогольних організацій. Таку історію я прочитала в «Білим по білому», де згадано досвід «Відродження», безалкогольного братства: «Засноване 1830 року антиалкогольне братство (...) «Відродження» було чоловічою організацією, бо алкоголізм вважався проблемою чоловіків. (...) Щоб мати кращий доступ до селян, братство залучило до боротьби з пияцтвом жінок. Антиалкогольний рух вийшов за межі церковних братств і став одним із найважливіших громадських рухів українців в Австрії й Польщі в період між двома війнами. Багато жінок в цьому русі відіграли визначну роль».

Але таки незвичні союзи виникали не тільки в Україні. Цікавий досвід у книжці «Оригінали» описує американський дослідник Адам Грант. Цю історію він представляє як кейс для вивчення теми ефективності співпраці з нетиповими союзниками чи супротивниками. Оригінальність, про яку він говорить, полягала в тому, що рух суфражисток поєднав зусилля з антиалкогольним рухом WCTU, який був близький насамперед до церковного середовища і дуже далеким від ідей фемінізму. Що їх поєднало? Усвідомлення того, що виборче право для жінок дозволить почути жіночий голос і вплинути на політики та практики щодо поширення та споживання алкоголю в різних штатах.

Історію про Люсі Стоун та її співпрацю з Жіночим християнським союзом тверезості Адам Грант дотепно коментує: «Часто мудріше вступати в партнерські стосунки з ворогами, ніж із затятими друзями»[5]. В його інтерпретації ця історія говорить також про явище «горизонтальної ворожості»: коли однодумцям важко домовитися через незначні розбіжності в поглядах, тому для поступу необхідне партнерство з кимось більш... інакшим. Настільки інакшим, як суфражистка Люсі Стоун і борчиня за тверезість Франсес Віллард. Їхню співпрацю Адам Грант підсумовує доволі іронічно: «Франсес Віллард контрабандою пронесла виборче право всередині троянського коня боротьби зі зловживанням алкоголем».

Основою ефективної роботи та взаємодії, успіху будь-якої кампанії чи руху є спілкування та взаємодія між представниками різних суспільних станів. Саме тому в колоніальній Україні, розділеній між двома імперіями, добре склалася взаємодія між громадськими рухами, в тому числі — жіночими рухами, незалежно від об’єкта, навколо якого вони єдналися, та церквами. Всі були в одному човні, загрожені волею умовного, а чи й цілком конкретного царя. А що в незалежній Україні? Співпраця із «сильною рукою» та віра, що за добру поведінку «сильна рука» не битиме та не каратиме. Коли церква проростає у владу та працює як кормова база для постачання електорату, виникає обіцянка багатьох спокус і плодів — земля на нову церкву, ще менше податків для релігійних організацій, входження в різноманітні ради та комісії для спроби впливу чи тиску на законотворчість із урядуванням. Поруч із цією обіцянкою тріумфу бринить прихована загроза — що одного ранку хтось знову закрутить гайки. Гоніння на священників закінчилися не так давно, інші ж священники так само нещодавно позабирали свої трудові книжки з КДБ.

Коли Крим, Донецьк і Луганськ було окуповано, дуже промовистими для мене особисто виявилися новини про гоніння на окремі церкви — наприклад, на місцевих мусульман у Криму, на місцевих протестантів на Донбасі. Під словом «безпека» часто приховують значення «сильна рука», що хоче покрутити верньєр і поставити рівень свободи на мінімум. Із аргументами на тему безпеки сьогодні відбуваються напади на учасників Маршу рівності та маршів за жіночі права 8 березня. Сьогодні чимало церков виступають у цьому контексті як колаборанти. Ні, вони не завжди виправдовують насильство, але активно долучаються до дискусії на дражливі теми, виступаючи на боці тих, які хотіли би дати права людини не всім людям. І не всі права. Поруч є дзеркальний процес: саме «традиційними цінностями» виправдовують свою діяльність ті, хто вдаються до насильства. І церкви чомусь не завжди вступають у полеміку з тими, хто хоче приватизувати «традиційні цінності», адаптувавши їх під свій порядок денний.

Захист прав людини та робота церков давно і глобально пов’язані. Мартін Лютер Кінг чи Андрей Шептицький — у будь-якій країні будь-який правозахисний рух міг би знайти собі однодумців і адвокатів у церковному середовищі, в колі проповідників, черниць, святих отців, місіонерок... Якщо такі рольові моделі є в українській історії, то в українській сучасності знайти їх набагато складніше: поміж сучасниками з різних царин важко говорити про довіру. Був зудар між церквою та державою, став зудар між державою та громадянськими рухами за права людини. З якого боку тут церква? Я би мріяла, щоби вона була з тими, хто потребує захисту.

Єпископ Борис Гудзяк і моя колега Лариса Денисенко мали на цю тему прецікавий діалог на «Громадському радіо»:

«Б. Г.: Кожна людина має богом дану гідність. Це для нас є високий релігійний постулат.

Л. Д.: Секулярні люди думають, що рівність надана з народження — це концепція природних прав людини.

Б. Г.: Вони тоді і віруючого бачать як гідну людину. Якщо є взаємне розуміння, що ти і я гідні, що ти як мій співбесідник є гідний, то я маю ту гідність шанувати, я не можу її заперечувати, не можу відмовлятися тебе визнавати, признавати, з тобою говорити».

* * *

Колишній колега запитує, що такого у фільмі «Матриця». Я рефлекторно вигукую, що це культове кіно, як такого можна не знати. Виявляється, п’ять чи шість років можуть бути визначальними, аби мати такий розрив кінематографічного досвіду. Коли я була вже молодшим підлітком, що вперше навчається користуватися інтернетом, поруч росли п’ятилітні діти, котрі виросли з інтернетом у крові. Вони пропустили декілька попередніх серій нашого серіалу — не надто численних в абсолютних цифрах, але тектонічних змістовно. Звідти й увага до фільму, що став культовим для глядачів початку 2000-х. Тривога тоді була одна: інтернету кількісно було мало, але емоційно його було багато. Ми жили в передчутті чогось нового та геть інакшого, швидшого та глобальнішого. Досі не вірю, що колись могла чекати на паперовий лист по декілька тижнів, але так, це дійсно було... Інтернет оточували таємниці, він був доступний не всім, бо дорогий, тому ідея замість квітів подарувати картку, котрої вистачало рівно на годину перебування онлайн, особливо якщо це не просто «діал-ап», а ще й із «кол-беком», видавалася навіть дуже романтичною. Поволі з’являлися чати, в яких усі зависали під вигаданими іменами, шукаючи спілкування та можливості побути кимось іншим — під маскою анонімності приміряти чиєсь життя. До речі, саме псевдоніми юзерів показали, яким обмеженим міг бути їхній типовий список літератури, що породив сотні чи тисячі користувачів із ніком «кот Бегемот». Не випадково джерелом псевдонімів часто ставали імена літературних героїв: до появи анонімного інтернету джерелом альтернативних життів і чужих емоційних досвідів, доступних для приміряння на себе, була художня література.

Мені тридцять один, я сіла писати текст про «Матрицю», для цього увімкнувши цей фільм. Він один із тих, що вплинули на мене найбільше. Аби довго не шукати, клікнула на перший-ліпший лінк із можливістю перегляду онлайн — так, це не дуже легально. В час, коли ми з сестрою вперше вмикали «Матрицю» на «відіку», потрібно було піти в пункт прокату відеокасет. Там іноді траплялися неперемотані касети, і це було свинство. Здається, тоді ми взяли касету на вихідні. Можливо, але не впевнена, подивилися фільм двічі, бо не все одразу зрозуміли. В дитинстві найбільш страшними, але найменш зрозумілими були сцени символічного народження Нео в реальному світі. Кожен окремий елемент був моторошним: слиз, штекери, летючі машини, обвиті дротами люди в якихось коконах, подібних на прозорі труни в біонічному дизайні... Сьогодні я вже давно прочитала Барта та Дерріда, тому доволі буденно, майже знуджено ставлю «галочки» в списку символів, необхідних для сцени народження в реальності поза віртуальним — включно зі сценою, де відходять води, і де голий новонароджений дорослий чоловік виходить крізь отвір назовні у ставок із рідкими відходами. Так само автоматично впізнаю, чому герої «Матриці» були такими крутими. Ось вони в розкішних шкіряних речах, ось красива зброя, мотоцикл і гвинтокрил, модні зачіски, стильне взуття... такі самі модні на вигляд їхні робочі та нібито бідні одежинки. Чому вони модні на вигляд 2019 року, запитала би в мене Лінор Горалік. Тому що це трикотаж стриманих кольорів, і в тих светрах є глибокі вирізи та дірки. Правильний светр має бути без дірок, а в цих спущені петлі. Правильний светр має бути з «косами», теплий і бажано яскравий, з візерунком. Ці светри доволі ажурні та, станом на межу 1990—2000-х, без кольору, тому що сірі та за стандартами Троєщинського ринку не надто виразні. Чого в «Матриці» я не помітила тоді — то це стильної музики.

Нео, котрий шукав можливості прожити якесь інакше життя, не спить і живе в інтернеті, шукаючи відповідей. Згадайте, який вигляд на початку фільму має його комп’ютерний стіл — це півколо з клавіатури, екрана, системного блоку, дисковода та інших хакерських штук. У такому ж півколі з клавіатури, екрана, системного блоку, дисковода жили всі, в кого був комп’ютер із інтернетом, але без хакерських штук. Хакери в той час у жовтій пресі звучали в образах, подібних на всесильних богів. Історії про те, що вони зламували рахунки, лунали аж так гучно, що є люди, котрі досі бояться користуватися банківською карткою, знімаючи з неї всю готівку в день авансу, зарплати чи пенсії... аби хакери не зламали. Саме тому Нео, котрий дістає зі сховку міні-диски — божество, приборкувач комп’ютера та інтернету, незалежно від того, чи він дійсно обраний, незалежно від його нинішніх і подальших стосунків із Матрицею. На цю ж тему згадайте, як називалася непогана робота в офісі вустами обивателя спального району: «працює на комп’ютері» чи «працює з комп’ютером». Опис доречний і для роботи секретаря, і для роботи програмістки. В цю ж течку знаків часу, котрі щось промовляли з екрана, можна додати картинки багатого життя, які ми зчитали з «Матриці» на межі 2000-х: клуб, наркотики, татуювання, сонячні окуляри, мобільний телефон, ресторан, комп’ютер і можливість побачити щось за межею видимого.

Пам’ятаю, мені було років шість або навіть менше, ми поверталися додому з магазину чи звідкілясь іще, і раптом у свідомості виникла здогадка, що все навколо може бути несправжнім, а вся реальність може бути чимось подібним до сну. «Життя — це сон» Кальдерона я прочитаю десь тринадцять років по тому. Можливо, так проявилося раптове усвідомлення власної смертності чи конечності. Тож сюжетна лінія, де Трініті з Морфеєм відкривають Нео світ поза межами, дуже відгукнувся в очах мене-підлітка та мільйонів інших глядачів, які відчували кожне свої тривоги, пов’язані з вібрацією наближення нового тисячоліття та поступом технологій, яких ми ще навіть не могли уявити. Пафос про «нове тисячоліття» не надто зрозумілий тим, хто завжди в ньому жив. У цьому сенсі мій досвід міленіуму може бути ближчим до досвіду тих, хто прожив новий 1899—1900 рік.

* * *

Колеги надіслали опитування — в онлайн-формі дружні соціологи розпитують, звідки витоки мого особистого розуміння того, чим є права людини. Серед варіантів відповіді є родина та сімейні цінності. Є книжки. Є програми на телебаченні, статті. Є освіта та пояснення вчителів. Є власні роздуми — це моя улюблена формула, тому вибираю саме такий варіант. Але це неправда. Правильна відповідь — освіта та пояснення вчителів. Витоки розуміння того, чим є права людини, дійсно сягають школи. Вчителька Надія Михайлівна дуже добре це пояснила, коли на очах у цілого класу натовкла однокласницю Таню лобом по дошці за нерозв’язаний приклад з математики. Відчуття безсилля я запам’ятаю назавжди. Таню потім перевели в інший клас. І з нею ніхто з «наших» якось і не розмовляв. Ну справді, про що можна говорити з жертвою. Згодом ми всі зустрілися в старшій школі, але прохолода залишилася. Пиха заручників, яких випадково не зачепив гнів ката.

Щось подібне відбувалося під час флешмобу #янебоюсьсказати, коли жінки та чоловіки в Україні розповідали про пережиті досвіди насильства. Жертву воліють тримати невидимою, адже тоді не видно ката, тобто систему, що робить насильство безкарним. Дзеркальне втілення цієї тривоги через видимість може виражатися як страх дифамації, мовляв, будь-хто може звинуватити будь-кого в насильстві. Зазвичай поруч може іти міркування про те, як було «зламано життя» комусь, хто дійсно має досвід агресора, а чи про те, що свідчення тієї, що вижила, потребують додаткової верифікації. Саме її слова, а не свідчення ката.

Пам’ятаю, в програмі «Протидія домашньому насильству» ми випустили матеріал — регіональний репортаж із неназваного села названої області, де говорила анонімна (для убезпечення) жертва насильства. Дуже швидко агресор — свекор нашої героїні, котру він на очах цілого села систематично лупцював, — впізнав себе та намагався висувати якісь претензії, вимагаючи зняти матеріал з сайту. Дійсно, для того, щоби кати відчули непевність і страх, зазвичай вистачає маленького промінчика світла, що вириває їх із ілюзії анонімності та невидимості. Стыдно, когда видно. Дитяча приказка працює навіть з маніяками: їм подобається, коли видно плоди їхньої невтомної жорстокої праці, а не їх самих. Я часто згадую про цей репортаж із неназваного села. Уявіть сусідів і родичів героїв того матеріалу — напевно, там пів села з одного роду, рідні по крові. Всі вони мали чути вечірні крики та сварки. І синці, думаю, бачили. Цікаво, чому зло, назване на ім’я, нехай і без уточнення імен-прізвищ із топонімами, так лякає. Ніби від того очевидна та загальновідома жорстока правда стає трохи страшнішою. Факти не змінюються. Ти відкриваєш шори, дивишся, бачиш, називаєш побачене на ім’я — і гинуть наші воріженьки.

Саме тому дуже цікаво, чому я, десяток разів розповівши на людях і приватно історію про першу вчительку та досвід привселюдного насильства на шкільному уроці, досі жодного разу так і не назвала ні її прізвища, ні номера школи, ні деталей її подальшої кар’єри? Чого і кого боюся? Звичайно, ясно чого. Мені просто ніхто не повірить.

* * *

Одного разу мені не подав руки якийсь ідіот — у відповідь на простягнуту долоню він подав палець. Напевно, щоб підкреслити малість долоні? Цю історію завжди розповідаю, коли виступаю на конференціях за кордоном. Аудиторія іноземна переважно сміється та думає, що це жарт і яскрава історія-пролог для подальшого серйозного виступу — так само на виступах TED у першу хвилину-дві монологу корисно почати з особистої оповідки, що стимулювала б емпатію в присутніх. В Україні вона зазвичай не видається смішною, бо досі не всі звикли, що з жінками існує така опція, як потиснути руку. Час від часу в мене навіть запитують, що я насправді мала на увазі, коли про це говорила, що це все означає і в чому, сказати б, прикол.

Саме міркування про дрібні побутові жести викликають зазвичай найбільше реакції у будь-якої публіки. Хто має платити за каву, чи треба тиснути руку, і хто має сидіти в метро? Сьогодні в Україні співіснує декілька традицій, і будь-яка висловлена думка автоматично отримує свого опонента з протилежною тезою. Тепер я волію не зупинятися на дрібницях і говорити про головне — символічні знаки влади. Слідом за Дерріда маємо запитувати: «Хто це говорить?». Розпізнавати ці голоси, розбирати кожне сказане слово, і одне з них точно зрадить приховане джерело влади та об’єкт, на який ця влада спрямована.

Рукостискання як практика, рукостискання саме по собі та без контексту насправді нічого не означає. Хіба що робить людину видимою — при знайомстві, наприклад. Ти виходиш з-під ковпака анонімності, перестаєш бути «дєвочкою» без імені. Згадаймо, як багато імен молодих жінок насправді забуто у щоденному вжитку: «та молода аспірантка», «та заступниця», «та декретниця» і «та секретарка». Чому вони безіменні, і які саме характеристики по них залишаються — вік, стать, колір волосся? Читаю на одному сайті: «Харківську ОДА очолила 32-річна білявка». Лиш у третьому абзаці новини ми дізнаємося її ім’я.

Я люблю дивитися, як у хлопчиків в Україні з’являється цей перший жест дорослості. Мої однокласники так ходили в коридорі перед дверима кабінету, де мав відбутися перший урок, простягаючи один одному свої ще доволі дитячі руки. Цим жестом можна було легко включитися в групу навіть старших людей, це знак «я тебе бачу» і «визнаю тебе». Тому сьогодні має комічний вигляд, коли провінціали (і це означення не про географію) можуть обійти цілу редакцію чи конференц-залу, довго по черзі потискаючи руки всіх присутніх чоловіків, а жінок оминають, зазвичай у бік жінок може бути відсутній навіть усний «привіт» чи кивок голови. Жінки — порожнє місце. Чому знову і знову ці Хоми Брути, вітаючись лише один із одним, оточені невидимою порожнечею, креслять невидимі крейдяні кола навколо себе?

* * *

Героїня пострадянського критично-соціального роману — моя перша вчителька. Я вже писала про неї — її насильство проти дітей на уроці, як розумію тепер, вирішально вплинуло на моє становлення як небайдужої до правозахисту людини. Тоді однокласниця не змогла розв’язати рівняння, правило щодо розв’язання якого ми щойно вперше в житті побачили на уроці. Вдома я говорила мамі, що це було нове правило, і хіба можна товкти дітей головою в шкільну дошку за нерозв’язане рівняння за новим правилом, це ж новий матеріал. Так, ніби взагалі можна товкти дітей головою в шкільну дошку.

Школа швидко навчає толерувати насильство. Для цього вигадується низка «причин». Публічно ображають однокласницю-трієчницю, бо вона яскраво фарбує губи. А цю бачили в парку з хлопцями. А цей ніс у руках пляшку пива і трапився на очі вчительці. І той трохи повільний, його називають «страус». А ту — «вівця». Мене теж так називали, як і інших дівчат: вододіл лежав між «вівцею» та «бичкою». Інакші стадії та агрегатні стани мені не траплялися. Можливо, в старших класах могла ще існувати якась умовна «нормальна баба». А ще згадаймо образливі слова фізкультурниці про дівчат, які не перевдягнулися на урок через місячні. І про мене — бо трохи боюся стрибати через «козла» (також трохи боюся турнікетів і ліфта, в якого зачиняються двері). Або ось вчитель мацає дівочі колінця. Школа — це місце, де дорослі ненавидять дітей, і їм за це платять зарплату. Епізодів було так багато, що пам’ять їх витісняє — залишилися окремі розмиті спогади про ритуальні приниження, доволі узагальнені та неконкретні. Хіба що іноді трапляється тригер, під дією якого виринає з дна щось уже дуже абсурдне: вчителька праці ставить «двійки» всім дівчатам, які не встигнуть обв’язати гачком носові хустинки по контуру ажурним мереживом, вчителька математики цілий урок розповідає якісь сімейні байки, вона ставиться до хлопців і дорослих чоловіків як до неповносправних, каже, що «мужики» потребують цілодобового догляду, нагляду та піклування, а вчителька музики змушує співати пісні на слова нашого шкільного ДПЮ-шника та свою власну музику. «І та «Флоренція», мов та Венеція», — таке ми мали співати, таке співали. Не певна навіть, що колись про шкільне словесне та психологічне насильство говорила з батьками. В голові звучить вічний рефрен, який є запорукою виживання в радянській і пострадянській системі, його умовно можна сформулювати як «не висовуйся». Але бувають випадки, коли треба висунутись. І цю зубну пасту в тюбик уже не засунути.

У мене була одна така нагода, але змарнована. В одинадцятому класі ми складали випускні іспити, серед яких — переказ з української мови. Всіх нас, п’ятьох медалісток, викликали з дому вже після іспиту та попросили повернутися до школи. Там вчителька видала наші роботи, нові чисті подвійні листочки в лінійку та попросила все написане переписати. Помилки в наших роботах вже були виправлені червоним, усе дбайливо, з турботою про медаль. У моїй роботі не було жодної помилки, але вчителька сказала, що в мене погано написана буква «Т» в заголовку, вона на вигляд не така, як у прописі. Вчителька та завучка висунули гіпотезу, що на перевірці в «райвно» за це можуть знизити оцінку. Добрі чи злі боги районного рівня мають верховну силу вершити правосуддя над бідолашними відмінницями та відмінниками, мають право «зрізати медаль» — страшне словосполучення. Легенди та перекази про сумні невдачі інших відмінниць і відмінників переказують із паралелі в паралель, із року в рік, із учительської до класів. В них невблаганне божество вершить фатум і не розбирає, чи заслужено воно дарує поразку та великий «облом». У цій грі головна ставка — вступ до університету на бюджет або бодай на контракт, інших варіантів не розглядається. Нагодою «повиступати» я тоді не скористалася та чемно переписала роботу разом із іншими медалістками під пильним оком вчительки та завучки. Одна жалюгідна буква «Т» була серйозною проблемою, та й аргументи на користь покори звучали залізно. Але все це лише самовиправдання. І чому я взагалі погодилася прийти на цей телефонний виклик до школи — не знаю. Чи була би мені розплата у випадку непокори? На такі запитання важко відповідати щиро, бо одразу починаєш бути не такою біленькою та досконаленькою. Знадобилася чесна розмова з собою та ще декілька років для того, щоби почати нову стратегію дій, почати говорити.

Маленьких людей, як і дорослих, якщо вони належно самі з собою про це не говорять і не працюють над власною поведінкою та сприйняттям, не вчать, що може бути вибір. Прочитавши цю мою історію про переказ на випускному іспиті, сестра згадала власну подібну історію. Влітку 2007 року, коли вона була випускницею, в Україні апробовували складання іспитів у вигляді тестування ЗНО, тобто зовнішнього незалежного оцінювання. Можна було написати іспити в новій формі, а якщо отриманий результат не підходив — то перескласти той самий іспит у традиційній формі. Ті ж сертифікати ЗНО вже починали приймати в університетах замість іспитів. Катя написала ЗНО з української мови добре та вирішила не йти на «традиційний» іспит з написання переказу — їй воно і не було потрібно згідно з новими правилами вступу до вишів. У день іспиту додому подзвонили та сказали увімкнути телевізор, де оголошували номер тексту для переказу, послухати текст і написати завдання на подвійному листочку, а потім принести в школу, де мали поставити потрібний штамп і покласти в течку. Про всяк випадок.

«Ти знаєш, мені тоді навіть у голову не прийшло, що я можу просто відмовитися та сказати, що мені цього не треба», — говорить моя сестра десять років по тому. 2007 року вона написала ті букви та слова на подвійному листочку в лінійку та принесла його до школи по обіді. «Як ти думаєш, навіщо це було робити?» — запитуємо одна в одної. Я уявляю собі Левіафана, жорстоку істоту, що карає за непослух. Того літнього дня в ролі Левіафана виступав хто? Думаю, не школа. Ось навіть бачу цей страх вчителів і завучів: а якщо раптом сьогодні скажуть, що передумали і що ЗНО — це просто експеримент, а для вступу потрібний атестат із оцінками за звичні іспити, а якщо раптом поміняють правила вже наприкінці червня, напередодні вступної кампанії, і хто буде винен, звичайно, вчительки, завучки, директорки, що недогледіли дітей-випускників і не подбали про запасні варіанти, суто про всяк випадок, аби чогось «такого» не вийшло. Щось глибоко радянське, а може, й пострадянське містить віра у всемогутнє начальство без назви, імені, прізвища та посади. У те, що міністр може самостійно вершити долі, змінюючи правила гри під час гри? Чи, може, президент? Чи дійсно якийсь Левіафан? Багато часу пішло на те, щоби не гратися в такі ігри.

* * *

Ми з колегою збираємося до Франції, аби вчитися в магістратурі. Для студентської візи в часи задовго до безвізового режиму потрібен апостиль на низці документів. В інтернеті прочитали розцінки посередників і вирішили таки робили все самостійно — зайвої тисячі гривень у студенток не було. В МЗС і Мін’юсті обійшлося кількома годинами чекання, плюс піти сплатити в касу якесь мито за інформаційні послуги. В Міносвіти ми виявили, що черга дуже довга і туди записуються ще напередодні — просто як в «овір», куди ще так недавно треба було ходити відмічатися з шостої ранку, аби не втратити місце в черзі. Одного разу туди вранці героїчно пішов відмічатися тато, а я під’їхала трохи згодом. Була зима, люди стояли та чекали на морозі, оскільки «овір» працює лише з дев’ятої, а список починає циркулювати на три години раніше. До речі, туалетів там на вулиці не було.

Сидимо в черзі в Міносвіти, поруч із нами сидять переважно мами, вони пункт за пунктом переказують календар свого чекання та міркують, що робити, якщо апостиль не отримають вчасно і дитина не встигне вступити на навчання десь, скажімо, в Греції. Ми з колегою сидимо, ми наймолодші в черзі, і з нами немає мам. Вчасність апостилю — наша особиста проблема, її ми не обговорюємо з іншими присутніми. Ми знаємо, що прийом у посольстві за два тижні, і нам страшно чути, що тепер, у липні, апостилі щойно почали отримувати ті, хто подав відповідні заявку та папери в травні. В перший день черга до нас не дійшла. На другий день приходимо суттєво раніше, під кінець прийомних годин таки потрапляємо до чиновника зі смішним прізвищем, щось типу Свиноріз, але я точно не пам’ятаю.

Віддали йому документи, почули цокання язиком на тему «бачу, у вашому дипломі стоїть підпис в. о. ректора, тож перевірка триватиме довше, ніж зазвичай». Ми ще більше нервуємося, але прощаємось. Заборонений прийом — телефоную дуже далекій знайомій із Міносвіти, запитую, чи можна якось домовитися чи через когось попросити про сприяння. Вона каже, що без варіантів. Залишається тільки чекати. За тиждень приходимо забирати папери за методом «упали на дурочку», адже десь вичитали (чи хтось розказав?), що стандартний час оформлення документів становить тиждень. Чиновник не хоче чути аргументів про рандеву в посольстві за тиждень, я дуже серджуся. Вийшла з кабінету, стала у фоє, на мене дивляться охоронці, а я сіла та й заплакала. У коридорі бачу чиновника — вийшов за нами. Гукає до себе, ми повертаємося, він каже приходити по документи завтра.

Ми з колегою вирішили зробити страшне — купити якусь пляшку на могорич. Хабаря ми не давали, але вся парадигма підказує, що треба відчувати вдячність до чиновника, котрий виконує свою роботу. Це героїзм, і його треба цінувати та шанувати. Вибрали щось красиве в коробці (по-багатому), назавтра воно лежить у сумочці. Прийшли в кабінет, чиновник дістав із шухляди наші папери, віддав. Ми тішимося, поки він сидить і ніби чогось чекає. До прийому в посольстві залишається все менше часу. Соромимось, але дістаємо з сумочки отой коньяк у великій подарунковій коробці, віддаємо зі словами вдячності. Чиновник бере пляшку, розглядає, мовчить, ми збираємося виходити. Він зупиняє, просить повернути документи. При нас ставить на них якусь печатку та підпис. Виходить, на паперах стояли не всі потрібні «бантики». Чи то така наша фантазія? Цікаво, чи він би нас отак би й відпустив, із не до кінця оформленими апостилями, якби ми не віддали пляшку та не подякували?

Коли Україна отримала безвіз, я була дуже щаслива. Добре забути, як воно — збирати пакет документів на візу, коли в течку складаєш усі виписки за списком, але додаєш іще декілька інших, запасних. Про всяк випадок, раптом у посольстві захочуть і на них подивитися. Довідки про щеплення, виписки з усіх банківських рахунків, бо довідки про зарплату мало, документи чоловіка, завірений нотаріально сертифікат про шлюб і додаток до диплома про вищу освіту. Подругу колись змусили надати гарантійний лист про те, що вона точно повернеться до України. Напевно, його мав би писати якийсь із богів, надавши гарантійний лист, що ти не помреш за кордоном. Але той лист у результаті написав хтось із родичів. А іншу подругу, письменницю, котра збиралася летіти на великий міжнародний літературний фестиваль, консульство змусило принести довідку про членство в Спілці письменників. Пояснень про те, що НСПУ давно нікому не гарантує буття письменником, до того ж живим, вони чути не захотіли. Забула, чим усе закінчилося. Може, що й «липою». А ще якось службовець іншого консульства попросив назвати, яких французьких письменників я можу назвати — це мало свідчити про те, що в мене дійсно є освіта з французької філології. Мій список авторів початку ХХ століття, як тоді здалося, його не надто вразив. Боюся, він просто не знав тих імен.

* * *

«Привіт, недобитки!» — якось у часи глибокого Януковича саме так привітався з присутніми на котрійсь інтелектуально-стурбованій, опозиційній і доволі малолюдній події один перекладач. Це відбувалося на межі 2012 та 2013 року, ніби в іншому житті. В ті часи було дуже легко розрізнити «хороших» і «поганих», людей «у тренді» та «недобитків». Сьогодні, з перспективи життя після Майдану, важко переоцінити градус іронії в цій фразі. В англійській мові є блискуче формулювання: exercise your rights. У правах (свободах, обов’язках) потрібно вправлятися, тренуючи власне громадянське тіло цією фізкультурою. Не всі готові докладати зусиль. До того ж є такі періоди історії, коли «силачами» стають саме ті, хто вправи ігнорує. Слабкість стає силою, мовчання — золотом, брехня — правдою, бездіяльність — найрозумнішими для виживання діями. Але десь поруч є не «велети духу», а прості поціновувачі ранкової правозахисної гімнастики — бодай в мінімальних гігієнічних цілях.

«Недобитки» — це ті, хто є, бо їх (чомусь) не поперебивали. Час від часу я досі використовую це слово, коли говорю про не надто популярну тему, що цікава лише поодиноким буйним і неспокійним. Але чому я так говорю? Ніби зрозуміло, хто кого міг (мав?) убивати протягом кривавого ХХ століття. Так само зрозуміло, ким були ті люди, добиті та недобиті з листопада 2013-го до лютого 2014-го. І ще анексія, окупація та війна. Але в мирному житті — хто ті «недобитки» тепер, і чи взагалі можна використовувати таке слово, чи не надто це грубо? ХХІ століття, особливо його друга декада, говорить про те, що є безкінечний спектр відтінків сірого, які можуть співіснувати і не добивати один одного, тобто не продукувати ні до-битків, ні недо-битків. У тумані сірого стає все очевидніше, що рівність і свобода потребують великої праці та самоконтролю з дрібкою силових вправ для підкачування м’язового корсету прав і свобод. До того ж у пакеті з ними з’являються нові і нові виклики: їх можуть називати «міграційною кризою» чи «поразкою мультикультуралізму», «занепадом християнських цінностей» або «ліберастами», але означення та обрані в сварці слова ні на що принципово не впливають. Всі ці слова є симптомами умовного опонента чи недоброзичливця, котрий не згоден, що всі люди мають рівні права. В особливо химерних випадках впізнати такого співрозмовника та розрізнити, чи він янгол, а чи демон, допоможе тільки піна на вустах. Піна на вустах янгола, звісно ж.

Низка свіжіших резонансних подій політичної картини світу говорить про пошук простих відповідей на складні запитання. Фаст-фуд шкідливий, привчає до щедро посилених смаків для лінивого піднебіння та язика. Хто тоді смакуватиме тонкі вина зі шматком м’яса з кров’ю, що його треба жувати, докладаючи зусиль? Фаст-фуд простих рішень може бути й корисним як діагностика. Пам’ятаєте, як багато говорилося про використання big data для розробки образу ідеального кандидата та ідеальної кампанії? Слово «ідеальний» позначає не якусь особливу чутливість до закону чи справедливості, а відповідність запитам цільової аудиторії. Запитам, які більше дотичні до царини емоцій, ніж царини відповідального громадянства. Чим менше освіти — тим більше емоцій, тим менше фізкультури прав людини. Це зрозуміло. Коли страшно, хочеться знайти розраду. Наприклад, утішні слова про те, як одним махом вирішити всі виклики. І з’їсти тістечко на ніч, утамувавши тривогу. Хоча, навіть коли страшно, залишається проблема відповідальності більшості. Звичайно, більшість про це може не здогадуватись, але межа, за якою починається поле узурпації влади, дуже тонка. Межа між пошуками «еліти нації» та створенням гетто для нечесаних непросвітлених — так само. Тому повернімося до слова «недобитки», сказаного іронічно, з думкою про сучасність. Сьогодні я можу його приміряти на тих, хто продовжують думати про клаптиковість суспільства, нетотожність правд, силу безсилих, інклюзивні політику з економікою та інші страшні великі слова. Таке інтелектуальне тло передбачає багато солідарності, віри в просвітницьку роботу. То що, зараз ми вам покажемо, як правильно любити батьківщину, будувати майбутнє та створювати нове? Ні, не хочу йти просвітлювати, не знаю, чи можлива в такій роботі позиція рівна, не зверхня. Але це вже розмова про вправи з покори та приборкання власної гордині. Кого тоді недобито? Чи не власну гординю? Чи не себе саму?

* * *

Ми приїхали до Дніпра на джазовий фестиваль. Вечір цікавого концертного дня мало не зіпсував виступ оперної діви, котра думала, що може заспівати джаз. Але всі тримають себе в руках, бо чекають на вихід Діді Бріджвотер. Друзі розповідають легенди про її райдер, де записано навіть точний час, коли зірка зі своїми музикантами має вийти на сцену, винятків бути не може. Бачу на сцені асистентку, котра особисто перевіряє наявність води та розкладає поруч із музикантами рушники. Літо, дуже жарко, хоча сонце вже сіло. Журналістів просять не знімати її виступ, але всі присутні продовжують стрім у соцмережах. Сьогодні поширення інформації важко спинити.

Американська зірка щиро та невимушено дозволила своїй публіці прогулятися власним минулим. Вона наспівувала мотивчики з дитинства, згадувала, як слухала радіо та підспівувала голосам відомих співачок. Кожна пісенька, навіть смішна, наївна та попсова (тепер оприявнена на сцені як кавер-версія у виконанні всесвітньо відомої зірки) виявлялася нагодою поговорити про важливе, наприклад, про роботу батька в одному з перших американських університетів, куди приймали на навчання чорношкірих студентів. Минуло пів року, я слухаю програму Influences джазового трубача Денніса Аду та згадую той концерт у Дніпрі. Музикант у кожній із композицій говорить про тих, кого любить і хто на нього вплинув — про брата, про свою шиншилу, а чи навіть про баскетболіста Леброна.

Внутрішній плейліст — простий спосіб розповісти про значиме. Можливо, він мало відрізняється від подарованих підлітками одне одному касет із добіркою пісень, по-піратському записаних із радіо.

* * *

А що з традицією французького шансону? Після цього запитання в гостях у друзів замислилася та почала згадувати імена. Едіт Піаф — все ясно. Брель і Брассенс — менш відомі умовному широкому загалу, але від того не менш культові, їх можна бодай саундтреком у якомусь старому фільмі почути. Їхній музичний нащадок — Серж Ґенсбур, звичайно. Він особливо впізнаваний після біографічного кіна та хітового реміксу на одну з давніх еротичніших пісень, це десь 2011 року крутили навіть на курортах all inclusive у Туреччині для пострадянської публіки.

З молодших є Рено, не марка машини, а співак. На ютюбі його важко знайти з першого разу, але уточнення renaud chanteur допомагає. Він народився 1952 року, тож під час революції 1968-го йому було шістнадцять. Вікіпедія пише, що в той час разом із братом він жив у окупованій студентами Сорбонні.

Пригадую розмову з одним французьким філософом про студентську революцію в Парижі 1968 року. Він міркував, що тодішні студенти були привілейованою частиною населення, і тому для них революція та протести, що почалися в момент закриття Сінематеки, була нагодою висловити власну незгоду з упорядкованим життям власних батьків, з чемною Францією часів Де Ґолля. Сьогодні, як міркував той філософ, студенти подібних протестів із тривалим захопленням навчальних корпусів не робили б, оскільки всім треба складати іспити та отримувати дипломи, і не хочеться втрачати цілий рік. Вища освіта безкоштовна, але (занадто) довге навчання — привілей багатих, а таких студентів не надто багато в будь-якому суспільстві.

Та ж «вікі» дає детальний опис того, як далі почалася кар’єра майбутньої зірки Рено — з гурту «Гаврош-революціонер», тоді ж, у студентській революції. Не варто все переказувати, але назагал це типова французька історія про те, як дитина з ситої інтелектуальної та доволі буржуазної родини з доброго району стає одним зі співців ідей «простої людини». Пам’ятаю, підлітком подивилася документальний фільм про його життя, звідки запам’ятала кадр-лейтмотив, де Рено сидить із вічним келихом пастиса, цей коктейль з анісової горілки та води ще називають «напоєм каменярів». Напевно, в піснях Рено вражає зокрема це — дуже проста мова та пряме значення використаних слів. Також вражає те, як швидко на фотографіях різних років із янгола він перетворюється на спитого припухлого дядька.

Знакова пісня Рено — L’Hexagone. Це слово означає «восьмикутник», так називають Францію, це, якщо так можна сказати, її прізвисько як країни, ще й прізвисько для своїх, бо воно широко використовується лише у Франції, в інших країнах потребуючи пояснення чи «зірочки» на полях із приміткою. Про свій «восьмикутник» Рено співає мало доброго. Мені цікавий куплет із відлунням про підлітковий досвід Сорбонни та революції в ній:

Ils se souviennent, au mois de mai,

D’un sang qui coula rouge et noir,

D’une révolution manquée

Qui faillit renverser l’Histoire,

Je me souviens surtout de ces moutons,

Effrayés par la Liberté,

S’en allant voter par millions

Pour l’ordre et la sécurité.

Вони пригадують щотравня про червону й чорну кров, що текла, про втрачену революцію, що мало не змінила Історію.

Особливо добре я пам’ятаю баранів, котрі злякалися Свободи та мільйонами пішли на вибори голосувати за порядок і безпеку.

Бачите? Рено співає про «втрачену», а чи й «не здійснену» революцію, про «баранів», про те, що свобода може налякати, про голосування за «порядок і безпеку». Цікаво, що ці рядки можна перекладати і без контексту про 1968 рік, адже описана історія та лінія тиску між свободою та безпекою — хрестоматійна. Досвід усіх наших Майданів також тут може зрезонувати окремими формулюваннями, хоча взагалі зайвим буде накреслювати забагато аналогій між подіями в таких різних країнах і в таких різних контекстах. До речі, Де Ґолль був тим ще демократом. «Безпека», про яку міркує тут Рено, мала доволі точну ціну, з точністю до копійки, чи то пак до сантима. До речі, в тій самій пісні за декілька куплетів дістанеться й іншій революції — 1789 року, котра «так і не знищила бідність із експлуатацією». Про 1789 рік та Велику французьку революцію багато хто може знати хіба що «Свободу, що веде народ за собою» Ежена Делакруа, який щедро оголив груди Маріанни. Добра рима до цієї картини сьогодні — майже п’ять хвилин відео «Напоумлена Свобода» іспанської художниці Крістіни Лукас, котра оживила групу з полотна Делакруа та дописала фінал. Цей кліп я побачила в Мистецькому Арсеналі під час виставки «Революціонуймо» до п’ятиріччя початку Євромайдану. Наприкінці відео група революціонерів (з маленьким Гаврошем включно) вбиває Свободу, котра привела їх на барикади. Якщо Революція вбиває своїх дітей, то діти можуть убити Революцію першими. Поза каламбурами тут можна також поміркувати, чому в живописному кастингу Делакруа місце для жінки знайшлося лише на роль алегорії, а також про те, що всі ті (та інші) чоловіки робили з жінками та їхніми правами до ______ року (рік допишіть самі).

Але повернуся до Рено. В тій пісні про Восьмикутник є й інша, імовірно, особиста сюжетна лінія, про Другу світову:

Ils oublient qu’à l’abri des bombes,

Les Français criaient «Vive Pétain»,

Qu’ils étaient bien planqués à Londres,

Que y’avait pas beaucoup de Jean Moulin.

Вони забувають, як захищені від бомб французи кричали «Слава Петену»,

і що вони затишно сховалися в Лондоні, і що було мало Жанів Муленів.

Дід Рено з материного боку, якщо вірити вікіпедії, рік відсидів у тюрмі за звинуваченнями в колабораціонізмі. Цікаво, коли співак пише про французів та їхні вигуки «Слава Петену», яка за цим стоїть внутрішня робота, які роздуми та висновки, яка еволюція любові (якщо вона була) до рідного дідуся?

Про це було би цікаво розпитати в інтерв’ю, почавши з першого запитання: «Чи це правда?». Мені було би цікаво більше читати та чути про досвіди колаборації (особливо з радянською владою) в Україні: таку історію, напевно, може перетравити покоління онуків і правнуків тих, хто були колаборантами. Та є суттєва вада: про своїх предків хочеться пам’ятати як про чистих і добрих.

До речі, а хто такий Жан Мулен? Це один із героїв Руху Опору — з тих, чия історія твориться і за життя, і після смерті. За життя до війни він був наймолодшим префектом у Франції. Після початку окупації з фальшивими документами виїхав до Лондона, зустрівся з Де Ґоллем, надав йому звіт (французька вікіпедія пише, що той звіт вважався суперечливим у частині кіл Руху Опору) і отримав завдання сприяти створенню секретної армії. Замолоду малював, проілюстрував одну збірку поезії, а в Ніцці під час війни для прикриття жив у образі продавця живопису. Думаю, це дуже поетично та нетипово. 1943 року його заарештували (згодом було два процеси над тим, кого звинуватили в доносі на Жана Мулена — перший його виправдав, другий визнав винним за рішенням 4 присяжних проти 3). Гестапо, тортури, смерть, ділянка на Пер-Лашез без імені, тільки номер (вже краще за братську могилу, хоча досі достеменно не ясно, чий саме попіл містить урна, перепохована в Пантеоні 1964 року). Сьогодні Жан Мулен — одне з найпопулярніших імен для називання шкіл, ліцеїв та інших громадських закладів (читала, що входить у топ-4, цікаво, чи в Україні хтось міряє таку частотність). Тому не дивно, що часто він є єдиним діячем Руху Опору, чиє ім’я пересічний француз взагалі може назвати. Це викликає певну тривогу в тих, хто переймається збереженням пам’яті про війну та інших її героїв. До того ж існують сумніви, чи не був Жан Мулен пов’язаний із радянською розвідкою. В мертвих загалом бувають дуже жваві посмертні біографії.

Але з пам’яттю завжди трапляються такі оказії — хтось мусить її формувати та формулювати. Пригадую розмову з французькою письменницею Сесіль Вайсброт, донькою та онучкою паризької родини, котра постраждала в часи Голокосту. Вона з перших вуст несла пам’ять про французьких жандармів, що прийшли по її рідних, аби доправити їх на Велодром. Вона говорила про свій досвід школярки та згадувала, як у ліцеї в старших класах на уроках історії з теми Другої світової було місце лише для розмов про героїчні звитяги солдатів та інших резистантів. Про Голокост не йшлося, тому вона не мала чим заперечити однокласниці, котра ділилася татовими воєнними спогадами про молодість, пригоди чи навіть веселощі. Вона не могла заперечувати, бо в суспільній пам’яті не було навіть слів для того, аби розповісти саме таку негероїчну історію родини.

Знадобилося чимало років і промова Ширака, аби наратив помінявся, а на Велодромі з’явилася бодай меморіальна табличка. Ще одна цікава історія про пам’ять сталася з іншим персонажем — Ґі Моке, чиїм іменем названо одну з паризьких станцій метро (якось ми почули, як у паризькому метро один український заробітчанин радив іншому, як впізнати свою станцію та вчасно вийти — чекати на оголошення, що звучатиме як «гумаки»). Ґі Моке заарештували під час окупації за не надто страшними звинуваченнями (комуністичний осередок, розповсюдження листівок, за таке саджали), але розстріляли сімнадцятирічним разом із іншими 48 в’язнями-комуністами після атентату в Нанті, в організації якого ніби звинувачували саме комуністів. Ті в’язні, чи то пак «заручники», як їх подекуди називають, стосунку до нападу не мали, окупаційна влада їх використала для терору. Тривалий час про Ґі Моке більше знали фахівці, котрі вели суперечку про те, чи доцільно називати цього розстріляного діячем Руху Опору, адже він був активістом комуністичного осередку та поширював брошури проти імперіалістичної війни. Насправді це дискусія про те, коли саме французькі комуністи долучилися до Руху Опору і чи не були вони бездіяльними в умовах окупації аж до 22 червня 1941 року. Ширший загал згадав про Ґі Моке 2007 року під час президентської кампанії Ніколя Саркозі. Того літа я була у Франції, в регіоні Пуату-Шарант, далеченько від Парижа, та чула дуже гарячі суперечки прихильників Сеґолен Руаяль і Ніколя Саркозі. Той департамент у Пуату-Шарант — один із країв партизанської слави, там стоїть величезний (навіть за українськими пострадянськими мірками) монумент Руху Опору та «макі» — партизанам. Під час кампанії Саркозі почав регулярно говорити про постать Ґі Моке, а під час інавгурації згадав про його передсмертний лист, і вже за місяць він став обов’язковим для читання в школах кожного 22 жовтня на уроках історії про подвиги молодих учасників Опору.

Та дискусія 2007 року не надто цікава тим, хто не стежить за французькою політикою, хоча й промовиста як кейс про державні політики конструювання пам’яті. Зате під час читання цитат я дізналася, що в двохвилинній (агітаційній) короткометражці для шкіл про Ґі Моке головну роль зіграв Жан-Батіст Моньє, котрого я запам’ятала солодким маленьким хлопчиком в головній ролі фільму «Хористи». Хлопчик виріс і став поп-співаком. Така велика країна й така жалюгідна попса. До речі, Жан-Батіст у одному з телешоу виступив із репризою пісні Рено. Коло замкнулося.

* * *

Радіо. Вперше я його усвідомлено увімкнула в ранній підлітковий час. Батьки зробили сюрприз і за літо під час ремонту розселили нас із сестрою зі спільної «дитячої» на дві окремі спальні. Так у мене з’явився свій магнітофон. На ньому можна було слухати касети (він був однокасетним, що не дуже круто), але грошей на касети було небагато, тому дешевше було слухати радіо. Коли формувався ринок комерційних «ефемок» у Києві, я була ще дитиною, тому історії про тодішні баталії, експерименти, зміни, формати та рейтинги чула вже ретроспективно від старших колег. Тієї історії я не знаю. Але знаю, як воно — вмикати приймач вранці, щойно прокинешся, аби збиратися до школи з музикою чи звуками ранкового шоу. Практика дотепер показує, що без радіо зібратися кудись вранці можна за пів години, якщо поспішати та тримати темп, дотримуючись автоматичних ранкових звичок. З увімкненим радіо на збори потрібно дві години, якщо з тамтого боку приймача звучить добра музика чи змістовні розмови та харизматичні голоси. Перші мої радіо звучали всі однаково — як попса іноземними мовами. В ній були вкраплення незвичних розмов — «Місячні тромбони» та нічна програма про секс із абсолютно бездумною, як я тепер продюсерським оком розумію, версткою. З того часу минуло майже два десятки років, і я знаю, що залишається по тому — радіо нашої тахікардії. Частина з тих, хто читають ці слова, знають, як на них впливають деякі пісні тих часів — раптом, ракамакафо, тобі знову тринадцятий минало. Дискотеки для тих, кому за ___ років, існують заради віднайдення забутих у дитинстві та дорослішанні станів. Емоції вічні, їх консервують звуки музики, які ти слухаєш під ковдрою, міркуючи про котресь вдале чи невдале кохання, пісень, які звучать у навушниках, поки їдеш у метро на пари.

Інша історія починається, коли вперше сидиш у студії. Моє перше в житті інтерв’ю, ще й на радіо, відбулося в ефірі «Українського радіо» з Галиною Бабій. Пам’ятаю дивне відчуття — чути власний голос у навушниках під час розмови. Схоже на перший досвід слухання себе на плівці касети в магнітофоні. Дуже незвично, як і відгуки несподіваних слухачів про приємний голос. Згодом починаєш працювати в студії у ролі ведучої, відчуваючи себе дитиною, що тестує власний мовленнєвий апарат — абаба, я і так можу, і отак. Шукаєш радіоголос, вчишся не пищати, граєшся можливими тембрами. Пам’ятаю короткі декілька місяців, коли пробувала на «Громадському радіо» читати новини. Після багатьох невдалих спроб стався несподіваний прорив — навчилася новину розповідати, а не читати. Частина магії радіо полягає також у тому, що тебе ніби «квантовим стрибком» може перекинути на наступний рівень. У голосу свої етапи розвитку, потрібно тільки працювати щодня.

Радіо — найшвидше з медіа. Поки ти в ефірі наживо, можеш ротом, губами, язиком, зубами, піднебінням, горлом, зв’язками, подихом, мовчанням озвучити будь-яку історію, одночасно з тим, як вона відбувається. Радіо не має кордонів, адже його можна зловити хоч на дріт, аби лиш тільки вміти щось таке скрутити. Світ ловив радіо і таки спіймав. Радіо також є медіа з найдовшою пам’яттю. В мить, коли пишу ці слова, на радіо «Культура» звучить запис із фондів, це поезія — Василь Стус голосом Василя Стуса. Далі зазвучав котрийсь із оркестрів, привіт із минулого, цю музику заграли та записали пів століття тому. Всі журналісти, що працюють зі звуком (не лише на радіо, але й записуючи інтерв’ю для текстової публікації, нехай навіть це запис на бігу на смартфон) з часом отримують не лише власний архів цікавих придибашок, але й власний радіо-цвинтар, як його назвав Ігор Померанцев. Доволі сумно про це писати, але цей факт іде в пакеті з регулярною роботою, це all inclusive журналістської роботи. Сумнівне везіння — записати з кимось останнє інтерв’ю, найостанніше. Пригадую Павла Шеремета, останню розмову з котрим зробили наживо мої колеги Лариса Денисенко та Андрій Куликов. Павло ішов коридором першого поверху, Хрещатик, 26, він прямував зі студії на вихід, а я поверталася з туалету до студії. Хотіла гукнути на прощання, але вирішила не відволікати та не кричати в спину. Тепер маю спогади про наші бесіди, про спільний страйк на ТВі, про вечірки та свята на дні народження, а також подкаст із міркуванням про красу вишивки білим по білому. І про бел-чырвона-белы сьцяг.

«Я знаю, чому радійникам платили надбавки — такі ж, як пілотам», — сказала на «Українському радіо» в одному з наших давніших ефірів Оленка. Звичайно, тому що радіо — повітряна стихія, і всі ми літаємо на хвилях ефіру десь у небі.

* * *

Перший mp3-плеєр я купила за перший великий гонорар за роботу в бюро перекладів. Купувала в якогось хлопця, ми зустрілися в метро, я віддала гроші та забрала агрегат. Він мав 256 Мб пам’яті, і я не уявляла, чи матиму колись достатньо пісень, аби його заповнити. Минув рік. На цей диктофон записую перше в житті інтерв’ю — з «Піккардійською терцією».

* * *

Please don’t let on

That you knew me when

I was hungry

And it was your world

I take

Just like a woman

Yes I do

And I make love

Just like a woman

And I ache

Just like a woman

But I break

Just like a little girl.

У цій пісні Ніни Сімон мене найбільш інтригує слово break.

Із дієсловом ache, якщо брати його в контексті буття жінкою, проблем нема, еге ж? Певною мірою, це доволі природне поєднання — біль і жінка. Від старозавітної історії про Єву зі змієм і плодами, де гурманство та цікавість призвели до болісних місячних і пологів. До образу Берегині та хранительки вогнища, котра навіть у сучасних репрезентаціях дбає та страждає — її серце болить за родину, дітей та Україну, її інтереси нижчі за інтереси чоловіка, нащадків, країни, Всесвіту. До жінок на війні, котрі працювали зв’язковими, сиділи, стріляли, літали та дуже не одразу отримали своє місце в пантеоні пам’яті — укупі зі (за)мовчанням про епізоди насильства та суспільний осуд у пакеті. Про «невидимий батальйон» на Донбасі тут би варто говорити окремо та більше. До кримських татарок, які повертались у Крим після депортації, переслідуючи фантомний біль батьків, матерів, дідусів, бабусь, їдучи туди, де не були ніколи, мріючи про небачене море, живучи у «врємянках» поруч із сусідами, що ненавидять. До жінок 1990-х, які їздили «челноками» всюди, де могли, ризикували, опинялись і в рабстві, і в малооплачуваних наймах, і в арешті з депортацією через візові проблеми, і в паранджі для безпечної торгівлі якимись дублянками в якомусь Афганістані, де вже був талібан. Привіт безхмарному життю заробітчанок від Стефаника до наших днів. До молодих жінок 2000-х, поміж якими чимало ровесниць Незалежності, що опинилися посеред виру міфів про те, чим є жінка, яким довелося прокачувати навички Берегині та Залізної леді одночасно та не скрутити в’язів у цьому шпагаті в дусі Барбі.

Страждає, просто як жінка, і жодних дисонансів із попереднім рядком про любов.

А що з break, яке його тлумачення? Розгортаю ґуґл-перекладач, там: «Розоряти, вириватися, зломити, порушити, перебивати, проламувати, псувати, розламувати, гальмувати, ламати і ламатися, вибухати, рватися, бити, розбивати, порушувати, лускати, починати, роздробляти». Осердя семантики, як мені здалося на перший погляд: розлам і розрив, порушення певної цілісності. Доволі жіноче осердя, якщо брати фізіологічно, навіть про насильство. Що ж вона робить просто як дівчинка? Можливо, ламається: «Ну що ти як дівчинка?» — фразу часто говорять у низці робочих і особистих ситуацій. Ця «дівчинка» асоціюється з наївністю. Я теж час від часу чую запитання про наївність. Як можна не? Далі може йти будь-яке дієслово. Ця «дівчинка» також асоціюється з традиційною відсутністю суб’єктності: мовляв, не ламайся, роби те, чого від тебе очікують. Не ламайся — піддавайся.

Але ось я фокусуюся на інших значеннях, намагаюся знайти між ними щось спільне, і бачу дієслово дії, інтенсивної та спрямованої на звільнення. Ще одну цеглу в стіні можна витягнути, скинути, саму стіну можна розбити, а разом із нею — цілий лабіринт обмежень і готових битих доріг. У цьому світлі зрозумілим стає і найперший рядок «я беру». Я беру свою свободу. Просто як жінка.

* * *

L’homme armé. Такий приспів, багато разів повторений, якось я почула у виконанні Віденського хору хлопчиків. Не наживо і не у Відні, а в автомобілі: слідом за нашими друзями, ми з Віталіком призвичаїлися слухати різну смішну музику, як-от репризи відомих поп-хітів у виконанні, наприклад, цілком академічного дитячого хору. У тій поїздці в нашій магнітолі звучав не лише альбом із попсовими репризами, але й збірка «Шовковий шлях» із «екзотичною» музикою. Індія, Китай, Узбекистан, Японія... L’homme armé значить «озброєна людина». В контексті назви «Шовковий шлях» важко не згадати про колонії. Напевно, якісь зуави, кажемо разом. На тому картинка набула стрункості, і я собі підспівувала про L’homme armé, одночасно міркуючи про колоніальне, постколоніальне, почуття провини, а також про те, як цікаво, що саме віденський хор таке співає. Цікаво і закономірно: Відень як Porta Orientis. Ця рефлексія дуже комфортно входила в мій власний стереотип про те, чим є, про що співає пригнічена культура, скажімо, колоній.

Якось я вирішила таки пошукати, що це за пісня. Шукала слова — мотивчик дуже міцно чіпляється в пам’ять, а текст у хоровому виконанні з ритмічним супроводом буває чути погано. І тут чекав сюрприз — L’homme armé є ренесансною європейською піснею, ще й такою популярною, що її часто використовували як частину літургії. Найчастіше цю мелодію та слова використовували у XV—XVI століттях, але також і в більш сучасні нам роки. Наприклад, я чула програму Карла Дженкінса, «The Armed Man: A Mass for Peace» 1999 року, створену навколо ідеї оди миру, присвячену пам’яті жертв війни в Косово. А вже 2018 року концерт із тієї ж серії відбудеться на Софійській площі в Києві, там поезію про Лінкольна читатиме Джон Малкович. То буде музичний твір «для читця з оркестром». У Йоганнеса Окегема літургія 1461 року має куплет L’homme armé на початку — перед Kyrie eleison. Озброєна людина, озброєний чоловік — а далі тільки «Господи, помилуй». Що логічно, з огляду на текст:

L’homme armé doibt on doubter.

On a fait partout crier

Que chascun se viegne armer

D’un haubregon de fer.

L’homme armé doibt on doubter.

Тут ідеться про те, що озброєної людини слід боятися і що звідусіль кричать, аби всі прийшли озброєними і в обладунках. Сюжет схематичний, але настрій зрозумілий, правда? До речі, про що пісня, остаточно не зрозуміло. Є версія, що L’homme armé — назва таверни з відповідною вивіскою в Камбре, де жив Ґійом Дюфе, імовірний творець пісні. Є версія, що озброєний чоловік — це архангел Михаїл з мечем. Мені найбільше подобається версія, що пісню складено у відповідь на падіння Константинополя перед Османською імперією 1453 року. Тож L’homme armé може бути закликом до нового хрестового походу, в який вирушили б одні озброєні люди проти інших озброєних людей. Мовляв, ви нам ще за Константинополь відповісте. Ця версія мені подобається, бо бодай трохи посилює перше, нічим не обґрунтоване враження про «колоніальність» цієї музики.

Ренесансна пісня про похід проти бусурманів у добірці «екзотичних» пісень Віденського хору хлопчиків, яку я сприйняла за колоніальну та більш пізню пісню про (чи проти?) озброєних панів. Мене здивувала приналежність пісні до «великої» та «сильної» культури, а не до «слабкої» та «малої» (тут би згадати про Музей примітивних мистецтв у Парижі, так називається музей автентичних автохтонних та переважно понищених колонізацією культур — Океанія, автохтони Північної Америки, Левант...).

Про що говорить цей рефлекс сприйняття? Для мене — про потужну присутність у моєму світі Франції та всього, що я знаю про її колоніальні шаленства та постколоніальні помилки. Трохи масової культури — «Індокитай» та «Мій коханець з Південного Китаю». Тут я згадую інші романи Марґеріт Дюрас, а разом із ними і Рух Опору, і сцени любові до ворога, і те, як минає любов, навіть якщо коханий — щойно звільнений в’язень концтабору, якого треба виходити. Виходити, викохати, виплекати — і тоді вже покинути, хоча це безжально та болісно. Думаю, ніжний і навіть пристрасний опис полоненого молодого білявого нациста, котрого, імовірно, вже дуже скоро розстріляють, є чимось таким, чого в Дюрас неможливо забути. Не дивно, що оповідання збірки «Біль» вийшли друком аж наприкінці 1980-х, за 40 років після того, як відбувалися описані події.

Хто говорить? Це запитання ми в університеті часто ставили як опору для аналізу текстів на семінарах з літератури. Воно дуже допомагає деконструювати послання, розібрати текст на окремі «голоси». Звичайно, голос «влади» часто маскується, а голос «пригніченого» глушиться, якщо він у тексті взагалі є. Пісня про людину зі зброєю, ще й у складі літургій — це не поодинока трансгресія, а майже сто років ренесансної моди, якщо тут це слово буде доречним.

Хто в цій пісні говорить, чий голос чуємо, хто саме жаліється на те, що звідусіль кричать про потребу озброїтися, хто саме кричить про цю потребу, а хто попереджає про небезпечність людей зі зброєю? Думаю, це мала бути жінка. У французькій мові слово homme позначає і «чоловіка», і «людину».

Жінка співає про озброєного чоловіка, додаючи літургійне «Господи, помилуй», бо страшиться і за себе, і за свого, і за своїх. Чи то він до неї прийде з мечем як нападник, чи то він від неї піде з дому на війну (як нападник проти бусурман? як нападник на інших жінок?), — суть озброєності не дуже змінюється. Від роздумів про колонії, метрополії та озброєних людей (хрестові походи можна вважати початком колонізації нібито дикунських чужих країв?) можна іти далі вільними асоціаціями, згадати історію України, колонії та постколонії. Чи мають рацію ті, хто мають владу, тобто силу, тобто зброю? Вони стріляють на Інститутській, відбирають усе за правилом «трьох колосків», заганяють депортованих у товарні вагони, контролюють рух колони в бік Бабиного Яру.

Недаремно L’homme armé співається десь трохи як марш. Бадьоро і навіть весело.

* * *

«Ці люди» — співає Жак Брель. У його піснях, як це часто властиво французькій культурі, висловлювання політичне, навіть якщо це пісня про любов. Серенада до прекрасної Фріди запакована в розмову про «цих людей» із неназваним Мсьє. Ці люди моляться в церкві, вдають порядність і забезпеченість. Ці люди п’ють, живуть без любові та чекають, поки помре стара бабця. Колись давніше пісня «Ces gens-là» могла би мене зацікавити саме темою протиставлення когось одного — поганому соціуму. З таких мотивів у дитинстві добре читати «Собор Паризької Богоматері» та замиловуватися суперечливим персонажем Клода Фроло, потім ти читаєш «1793» і знаходиш там дубль, такий самий образ, розумієш, що в Гюго щось не склалося зі святими отцями. Сьогодні «Ces gens-là» ваблять музикою, ритмом, ламаним виконанням, де слова ніби не встигають за музикою, чи то музика не встигає за словами, темпом, який нагадує кроки, ніби слова написалися під час прогулянки. Ось до ритму додається трохи мелодії — аж поки стримані звуки не розриває оркестр і спалах любові. З Брелем точно не ясно, чи він співає, а чи розказує історію, поки звучить музика, хоча одне іншому не заважає.

Qui fait ses p´tites affaires

Avec son p´tit chapeau

Avec son p´tit manteau

Avec sa p´tite auto

Qu´aimerait bien avoir l´air

Mais qui a pas l´air du tout

Faut pas jouer les riches

Quand on n´a pas le sou.

Faut vous dire, Monsieur

Que chez ces gens-là

On n´vit pas, Monsieur

On n´vit pas, on triche.

Той, хто виконує свої маленькі справи,

На ньому капелюшок

І пальтечко,

В нього машинка,

І йому хотілося би справляти враження,

Але він ні на що не схожий.

Не треба гратися в багатих,

Коли в самих ані копійки.

Маю сказати, Пане,

Що в цих людей

Не життя, а шахрайство.

Частина драми цієї пісні — в описаній родині буржуа. Ті буржуа часто виникають у великій літературі, як-от у Мольєра з його «Міщанином-шляхтичем», тобто «Le Bourgeois gentilhomme». Той самий Брель на цю ж тему співає, що ненавидить акордеони та flon-flon із valse-musette — передаємо привіт Едіт Піаф. Буржуа тут виникає в контексті, який нині можна прочитати в текстах про міщанство, це синонім обмеженості світогляду та неготовності приймати нелінійний досвід. Щось таке сьогодні часто називають «провінційністю», маючи на увазі критерій не географічний, але етичний. Та у щастя людського два рівних є крила. Нещодавно я сама радісно би засуджувала щось як занадто міщанське. Частина лінивого побуту «буржуа» може бути втіленням народу, що благоденствує. В пакеті з благоденствуванням ідуть також можливості споживання — мистецтва включно. Страшно, але вони потребують краще розказаних історій. Як усі ті буржуа, що підспівують пісні Бреля «Les Bourgeois» про подібність міщан до свиней — «чим вони старіші, тим вони дурніші». Ті пісні — чудово розказані історії. Слухаєш їх і думаєш, що то не про тебе. Сто баксів на місяць.

* * *

У школі вчителька музики дуже любила своєрідний репертуар — думаю, слово «своєрідний» тут буде найбільш доречним. На уроках ми були змушені співати плоди саме радянської культури. Пам’ятаю, в молодшій школі слухали багато Клари Рум’янової — її голос звучав у багатьох старих мультиках. Вчителька говорила, що голос цієї виконавиці — ідеал. Сьогодні таке звучання я називаю різними доволі неприємними словами. В деяких радіоведучих старої школи досі трапляються ці обертони: таким чином одразу можна впізнати тих, хто колись працювали в «молодіжних» або «дитячих» редакціях. Писклявий тембр Рум’янової намагалася відтворити і сама вчителька. Крім власного соло, вона таким чином катувала хор дітей молодшого шкільного віку, множачи міфологію про «дзвіночки» дитячих голосів. Уже потім я дізнаюся про існування «альта» та нижчих тембрів, а згодом мені доведеться попрацювати з прийняттям власного голосу, що несподівано виявиться годящим для радіо та студійних мікрофонів.

Смішний був епізод у першому класі: мене хотіли відібрати «на хор», тому поставили біля фортепіано з іншими дівчатками-однокласницями співати. Вчителька запустила платівку з котроюсь із пісень Рум’янової, а ми мали під неї підспівувати — нагадувало прото-караоке. Мені було дуже соромно зізнатися, що не можу розібрати слів у тому пищанні, тому я собі просто розтуляла рота, імітуючи спів. Тоді в ужитку формулювання «під фанєру» ще не було, але аналогічну практику інтуїтивно я, виходить, сама собі придумала. Мене з ганьбою повернули за парту, і так мені пощастило не співати в хорі.

Після початкової школи та пісень із радянських мультиків, яких ми не дивилися, тому що на кабельному вже був «Дісней», «Титанік» і «Матриця», підлітками ми мусили слухати та співати радянські пісні про війну. З перервою на зимовий цикл і обов’язкові «Три белых коня» в репертуарі, з кожної нової чверті ми починали готуватися до 9 травня, а після 9 травня вже залишалося всього декілька уроків і пісень про вчительку мою. «Идет война народная» — пісня страшна та не дуже ясна дитині-школярці, особливо про «священну війну», коли ти в сьомому класі вже вивчила курс історії Середньовіччя. «Пусть ярость благородная...» — я точно не ці слова уявляю собі, коли думаю про те, як вітчим рятував життя своїх названих дітей, включно з моїм дідусем, і коли думаю про партизанське життя іншого дідуся. «Бьется в тесной печурке огонь, а смуглянка-молдаванка собирает виноград, мы за ценой не постоим». У голові залишився калейдоскоп окремих цитат, які сьогодні нічого не означають.

У дитинстві для цього не існує назви. В дорослому віці можна налягати на гуманітарний інструментарій і жартувати про «шум мови».

(Тут я спершу згадала словосполучення bruit de la langue, але воно є буквальною калькою з російського перекладу бартівського есею про «гул языка». Навіщо я читала Барта російською? Не можу пригадати. Правильне слово — briussement, воно дуже цікаве. Словник «Larousse» вказує його перше, літературне, значення — «неясний шум зі звуків, які важко розрізнити», а також більш біологічне — дзижчання дещо загальмованих медоносних бджіл, яких обкурили димом, аби оглянути вулик або зібрати врожай меду. Поки пишу це речення, вводжу в пошуковик словосполучення «бджоли обкурені» та хихочу. Отримую за перший результат пошуку слова «димар пасічний» та відповідні зображення, з опису функціоналу переконуюся, що бджіл дійсно обкурюють, і тому бджоли дійсно бувають обкуреними. І гудуть. Тож «шум мови» не про шум як звуки чи піну, шумовиння, а радше про бурмотіння, бубоніння — так само в Тютюнника «бубонить радіо» в далеких сільських хатах. Внутрішня радіоточка та її нерозбірливе бурмотіння з перервами на гімн України — краща метафора, ніж «внутрішній діалог».)

Крім асоціації з «шумом мови», можна застосувати деконструкцію, хоча сьогодні це якось аж незручно — всі давно все деконструювали на багато років уперед. Хто говорить? (А також рідне троєщинське «ти хто такий?».) Сьогодні на дитинство не дуже хочеться кидати тінь, але вже дитиною під час уроків відчуваєш тривогу, коли чуєш жарти про те, що Молдова (а наша «музичка» за походженням була молдаванкою) перейшла на незрозумілу латиницю. Говорить Великий і Старший брат, який замиловується екзотичними та неясними молодшими «дикунами», доки ті перебувають у межах дозволеного для самовираження простору. Саме тому досі чимало людей паляться на тезах про неперекладність окремих українських слів (всі ті нібито неперекладні слова — з поля чуттєвого, це тілесний вокабуляр, натомість інтелектуального словникового запасу там немає) і про виняткову співочість і мелодійність української мови. Звичайно, не Дерріда ж українською перекладати, в самом-то деле. Колись один із бойфрендів згадував, що в КПІ низка викладачів ніколи не читає лекцій українською мовою, тому що «вищу математику українською неможливо викладати, бо немає термінологічного апарату». А інший міркував про те, що слово «тендітна» перекласти неможливо, і це мало свідчити про якусь винятковість і поетичність. Звичайно, ми говорили про це російською.

Розібравши суб’єкта, чиї слова звучать у твоїй голові, можна більше зрозуміти про смисли. Саме тому про дитинство незручно згадувати, говорити, що там була якась «пропаганда». Це наша молодість, а також решта синонімів, і тому всі ті мультики та пісні — то наше дитинство, його антураж. Інша історія вже про те, чому туди зовсім не хочеться повертатися. Вже згодом колега-кураторка і колега-журналістка, родом з Луганщини та Донеччини відповідно, міркуватимуть, що до переїзду в Київ не мали досвіду українського медіапростору. Телевізор показував не ті канали: новий аналог «ми різні книжки читали», але тут уже більше pour fatum. Сьогодні і на окупованих, і на неокупованих українських територіях є «білі плями», де годі зловити бодай якесь українське медіа. Катя з Танею згадували ток-шоу, зірок, «огоньки», новини були російськими. Такий простий факт, який хтось за тебе назвав прямо, без евфемізмів. Я сама, попри дитинство та життя в Києві, пам’ятаю всі ці «Я сама» та «Большие стирки» з «Последним героем», але добре в пам’яті закарбувався також момент появи в середині 1990-х кіно та програм українською мовою. Коли на «плюсах» Юрій Макаров говорив про нові цікавезні фільми, я вперше усвідомила, що таке «зірка», а також неясну тугу від споглядання роботи в медіа. Можна було би пожартувати, що то такий Streben — бажання неясного, неохопного та нескінченного, адже телебачення в той час видавалося просто космосом. У підлітковому віці, коли почався правдивий романтичний Sehnsucht, ця фантазія розмилася та розпорошилася на загальний порив, бажання чогось бажати, але без чіткого фокусу. Тільки перший день у редакції «Української правди», куди я спершу прийшла працювати перекладачкою, розбудив і дав упізнати забуту мрію.

Вдома ми також колись давно «проводжали старий рік» за годину до опівночі. Пам’ятаю, що ніколи не дивилися привітання Єльцина, але оту ніч, де прозвучало багаторазово пародійоване «Я устал, я ухожу», я пам’ятаю. Наш новий рік зустрічали промовою українського президента та нарешті відкоркованим шампанським (хоча Януковича ми вже не дивилися, а раз по приколу на відео знайшли запис привітання Брежнєва та дивилися його, аби не чути того зека). Точно дивилися КВК — і російський (вищу лігу, як вони це називали), і український, коли він з’явився, там на сцені також стояв незмінний Масляков. Навіщо я пам’ятаю те прізвище? Магія закінчилася, коли наші почали купувати в Росії типові формати та адаптувати їх для використання в Україні. Але не будемо прибіднятися: певний час я сама вважала чудовим інтерв’юером і прикладом якісної розмовної журналістики саме Володимира Познера, але він закінчився та помер одразу після інтерв’ю з Азаровим, тобто аж 2012 року. До того мене все влаштовувало.

Пригадую, як вдома поступово припиняли дивитися російські програми: в них з’явилося забагато такого, що ображало нас, глядачів з України. В момент, коли тобі незручно від жартів про «хохлів», формується самосвідомість і усвідомлене громадянство. Так відвалюється Задорнов, КВК, урочисті концерти та спільне інформаційне поле. Ще до 2004 року. Тому сьогодні мені дивно знати, що хтось в Україні дивиться російські програми чи новини. Та зніму це біле пальто, аби пригадати, що якось п’ятнадцятилітньою в розмові вжила щодо себе слово «хохлушка». Це був той момент, коли інерція мовлення несе швидше за силу думки, і ти лише постфактум, коли слово вже промовлене, розумієш, як погано воно звучить. Поруч зі мною був трохи старший співрозмовник, майже випадковий попутник, і він прямо сказав, що це звучить образливо. Вдруге повторювати вже не було потреби.

* * *

1 вересня 1994 року на лінійку та перший дзвоник я прийшла в шкільній формі радянського зразка. Мені подарувала її бабуся, привезла з якогось московського відрядження, розмір було вибрано довільно — не було ясно, куди і як виросту, тому до моїх шести років мама її перешила та підігнала. До пари вона пошила білий фартушок з мережива. І останні літні місяці перед початком школи я зазирала в шафу, розглядаючи красиву синю тканину, складочки, але фартушок, звичайно, зачаровував найбільше — просто як у ляльок, стандарт краси. В очах шестилітньої дитини на той момент не існувало межі 1991 року, до Незалежності та після неї, тому і шкільна форма не могла бути старою чи недоречною — просто в шафі висіла сукня, і передбачалося, що саме таке носять у школу. Майже всі мої однокласники, як і я, 1 вересня були одягнуті в радянську форму, в сині та коричневі піджаки, в сині та коричневі сукні з білими фартушками всіх можливих фасонів. Знаю, що сьогодні чимало поколінь тих, хто зазнав радянського дитинства, не можуть носити брючні костюми синього чи коричневого кольору, мереживні комірці чи манжети, спідниці зі складками.

Те рішення про радянську шкільну форму 1994 року за дітей приймали батьки. Звичайно, по телевізору ще показували радянське кіно для дітей, де фігурували школярі в уніформі синього кольору (бо всі пригоди відбувались у Москві, звичайно), але цей знак я вже (чи ще) не впізнавала — це був просто одяг на дітях з екрана. Попри такий відеоряд, я в шість років навряд чи мала достатньо свідомості, аби зробити висновок, чи подобається мені носити сукню з білим фартушком. Хоча мені точно подобалися різнокольорові бантики, які мама заплітала в коси. А от за декілька років я вже могла зробити висновок, що на уроках праці не хочу шити ні фартушок, ні пошивку на подушку, ні «розпашонку».

Чому 1 вересня 1994 року батьки одягнули дітей із 1-Б троєщинської школи в радянську уніформу? Колись про це ми розмовляли з Лінор, котра досліджує зокрема мову повсякденного костюма. Вона говорить, що після Перебудови, коли коди звичної зрозумілої «мови» одягу розпадаються, з’являється простір для порушення правил. Джинси, міні, кльоші, «начоси», яскрава косметика — все це стає новим нормальним. Також виникають лакуни, нова реальність постає швидше, ніж її описують і придумують нові рамки правил. Суспільні зміни потрібно «перекладати» мовою щоденного костюма, і не всі дають собі раду з цією справою. Тому я думаю, що 1994 року батькам учнів нової щойно збудованої школи в доволі новому спальному районі було не дуже ясно, що саме тепер треба носити на уроки. Джинси, светри, спортивки, курточки, вітрівки, олімпійки, футболки, теніски, спідниці, колготки, рейтузи, лосини — це був просто буденний одяг. Він ще не легітимізувався в шкільних коридорах, тому що до 1991 року не існувало варіантів, що носити в школу. Пам’ятаю, мама розповідала, як вчителі знімали з учениць сережки, каблучки, ланцюжки та годинники, бо ті не були регламентовані шкільним дрес-кодом. І тому в школу викликали батьків. Вибір зробили ще до тебе, а згодом виявилося, що обмежень уже немає. Проте я, як і інші діти, носила радянську шкільну форму менше тижня. Потім по черзі різні батьки однокласників ділилися: «Моя сказала, що цього більше не одягне». Не домовляючись, усі прийняли, що правил нема і можна носити, що завгодно. Я пам’ятаю з того часу розмову перед фотографуванням класу десь наприкінці осені: мами дивувалися, що можна отак просто одягнути светр і сфотографуватись у ньому на парадне фото в альбом. На тій фотографії видно верхній ряд дівчат у формі — білі фартушки та комірці з мереживом. А внизу — всі одягнуті так, як можуть. Переважно це китайські светри з базару та джинси або спідниці з колготками. Думаю, стратегічно це не було найкращим рішенням для бідних родин — довелося шукати різний буденний одяг, а не обмежуватися комплектом уніформи. Вчителька наша була в якомусь піджаку чи в костюмі-двійці, зі спідницею. В моїй пам’яті це назавжди залишилося вчительською уніформою — піджак і спідниця однакового кольору, під піджаком одягнуто блузку, переважно з фігурним мереживним коміром, який годилося красиво викласти зверху на піджак. Звичайних сорочок жінки тоді не носили. Пам’ятаю, спідниці були дивної довжини, така зазвичай нікому не личить, особливо в парі з традиційними чобітками по щиколотку. Так нога візуально ніби розрізана на три частини: спідниця, «гола» нога в тілесних колготках (деякі вчительки говорили, що чорні колготки носять проститутки) та чорний або білий чобіток. Думаю, такі костюми досі продають десь у надрах речових ринків лише для вчителів і дрібних клерків — костюми паралелепіпеда.

Пам’ятаю, як на межі 1990-х і 2000-х почали впроваджувати нову шкільну форму — піджаки різних кольорів, тож школа могла вибирати колір своєї форми. Звичайно, замість нормального чорного кольору, аби потрібний піджак можна було купити будь-де, було вибрано зелений для хлопців та бордовий для дівчат. Мій чоловік Віталік у той час іще працював вчителем і завучем. Він пригадує, що в їхній школі батьки замовили піджаки студенткам місцевого ПТУ. Майбутні швачки отримали трохи грошей, а пошиті піджаки їм зарахували як курсову роботу. Батьки отримали нормальний пошитий за мірками одяг для дітей. У моєму класі такого щасливого збігу обставин не сталося. «Вайбера» чи інших чатів для оперативного обміну інформацією ще не існувало, тому просто пішла чутка, що на 1 вересня всі мають бути в піджаках. Опція непослуху не розглядалася, як і в інших історіях, які я вже описувала. Ми з мамою побували, напевно, в усіх місцях Києва, де продавали шкільну форму. Вона була з жахливої тканини, поганої якості, з тонкою підкладкою, несумісного з реальним дитячим тілом крою. Тоді мені просто хотілося швидше щось купити та більше не бачити цих магазинів «Юність», «Кияночка» та всяких ЦУМів із іншими універмагами, підвалами, «фірмовими магазинами»... Якось випадково та майже напередодні 1 вересня трапилося щось нормальне, і «галочку» було поставлено.

І знову знадобився новий переклад для шкільного одягу. Як пояснити дітям і батькам, що повсякденний одяг тепер замінено на діловий? Далі починається низка напівтонів. Сорочка чи футболка під піджак? Чи можна одягати піджак на светр? І чи можна носити джинси та спортивні штани з піджаком? Деякі однокласники ходили в школу в спортивному костюмі, на який одягали шкільний піджак, аби вчителі не чіплялися. Спортивний костюм — це було дуже модно, особливо якщо на костюмі слово «адідас» було написане без помилок. Такі експерименти зі стилем штовхали вчительок до рефлексій на тему «красиво» чи «некрасиво». Багато аксесуарів вважалися за замовчуванням «некрасивими». Пам’ятаю смішний епізод: в клас для якогось оголошення зайшла завучка, підняла мою однокласницю, котра була вдягнута ідеально по формі — колготки, чорна спідниця, біла блузка з жабо, бордовий піджак шкільної форми, та висловилася на тему «надто святкового» одягу. Закінчила вона ремаркою: «А на свята що ви будете носити? Звичайно, все чорне одягнете». Вчителька укрмови у відповідь на ці слова скрушно похитала головою, мовляв, біда-біда, діти в чорному. Чорний не толерувався. А ви кажете — різноманітність.

* * *

Одного разу 8 березня слухач подзвонив у ефір «Радіо Культура», де ми говорили про права жінок, та наживо на всю країну назвав мене «фашисткою». В той момент не дуже хотілося розповідати про діда, котрий партизанив проти «німецько-фашистських загарбників». Тому довелося просто подякувати за дзвінок і попросити не використовувати мови ненависті.

* * *

Дві історії про те, як сексизм шкодить комунікації.

Якось вранці задзвонив телефон:

— Алло, Іринко, доброго дня! Це така-то гільдія України. Ми працюємо над новим законом, який вирішить таку-то програму. Ірочко, скажіть, як можна до вас в ефір потрапити?

Цю людину я чула вперше в житті. Можливо, вдруге, але імені не пам’ятала, хоча названу інституцію знала, вони бували в мене в ефірах. На якийсь момент зависла, потім запитала, чому до мене так фамільярно звертаються. З того боку слухавки запанувала гнітюча тиша. Запитали, чи не варто звертатися на ім’я та по батькові. Чути було іронію.

Попри цей епізод, я дала пораду співрозмовникам, куди надіслати реліз, аби його розглянули гостьові редактори. І згадала ще одну історію, що трапилася в місті Ікс, куди ми поїхали з Тетяною Трощинською. В планах було інтерв’ю з місцевим посадовцем.

Як це буває зазвичай, за пів години до ефіру прийшов авангард — керівниця департаменту зв’язків із громадськістю. Вона просила надати список запитань або ж погодити його... всі ті речі, котрі на місцях звикли отримувати від деяких локальних журналістів. Безуспішно, звичайно. Коли з’явився герой нашого інтерв’ю, згадана працівниця підвела його, аби з нами познайомити. З такими словами:

— Іване Івановичу, це Танєчка та Ірочка, ведучі.

Ми з «Танєчкою» заніміли, не знаючи, що відповісти. Чиновник у відповідь простягнув кожній із нас руку зі словами:

— А я — Ваня.

Ми посміялися, атмосфера розрядилася, а ефір відбувся змістовно. Всі імена, звичайно, вигадані. Зате тепер у нас є кейс, який ми розповідаємо на лекціях і тренінгах. Після того, як цю історію я опублікувала на фейсбуці, частина читачів запитала, чому описану пригоду я назвала «сексизмом». Чудове запитання, бо ця історія стосується також теми дискримінації за віком. Знайома докторка наук пише, що в своєму університеті вона для наукового керівника досі «Оксаночка», попри стаж, досвід і давно захищені дисертації.

* * *

Бернар Піво, культовий французький літературний критик, у автобіографії «Слова мого життя» писав, що мав колись нереалізований проєкт програми на телебаченні про характерні ознаки та риси відомих письменників — вуса, окуляри та мундштуки. Звичайно, Бернар Піво наводив приклади з французької літератури. Але в Україні теж є кого згадувати, еге ж? Смушева шапка — Тарас Шевченко. Вуса — Іван Франко, Іван Нечуй-Левицький. Люлька чи сигарета — Михайль Семенко. Окуляри — Павло Тичина, дві пари окулярів — Юрій Іздрик. Краватка, метелик — Майк Йогансен. Піджак і джинси — Юрій Андрухович. Кеди — Сергій Жадан.

Якби ми пригадували жінок-письменниць, які деталі би виокремили? В українській класичній літературі сама лиш сукня вже є достатньо особливою прикметою.

* * *

У дитинстві була в мене подружка, ми разом читали одні книжки, аби про них говорити. Коли ти підліток, то говориться лише про дрібнички. «А пам’ятаєш той момент, де вона в зеленому? Це так символічно». Увага до дрібниць перестає бути просто увагою до дрібниць, коли дрібниці перетворюються на код і спільну мову двох. Випадковий ряд розрізнених елементів перетворюється на семантичний і цілісний, навіть трохи любовний. Щонайменше — на дуже інтимний. У ніжному віці ти дуже цінуєш спільну шафу прочитаних книжок і спільну фонотеку, любиш спізнавати своїх. Коли я стала старшою, це вже не так важливо, тому що доводиться зустрічатися з різними людьми, включно з тими, кого не дуже любиш. Але мушу визнати, що досі приємно впізнавати в розмовах натяки на знайомі цитати, це дозволяє в багатьох ситуаціях говорити буквально однією мовою.

Ми з подругою після першого (синхронного, звичайно) читання роману «Хрещений батько» говорили між собою про різні речі. Світ криміналу особливо вражає в дитинстві, коли ти ще віриш у шляхетних волоцюг і неоднозначність зла... Так само колись у дитинстві близькими можуть видаватися різні тези à la Макіавеллі про те, що різним людям дозволені різні моральні норми і що Маргарита сама винна, що так вийшло з Фаустом. Добре, що сьогодні детективні серіали апелюють до теми морального вибору та підживлюють мої міркування. З «Хрещеного батька» нас із подругою вразила сцена з лікарем, який робить приємно своїй пацієнтці. Лікар, звичайно, був гінекологом. Так, я запам’ятала ту сцену, де герой-гінеколог пестить хвору жінку, тож петтинг є одночасно медоглядом. Згодом чоловік із нею кохається, а потім там щось про поставлений у процесі пестощів діагноз, а далі про операцію, що може все виправити. В підлітковому віці така сцена може мати навіть пікантний вигляд. Мене вона тривожила. Не в тому сенсі, що я про неї спеціально думала, просто іноді вона сама собою згадувалася під дією різних тригерів. З підліткового віку я не знайшла бажання знову залізти в ту книжку та перевірити, чи досі там є та сцена, а чи її й не було ніколи. З цілого «Хрещеного батька» в активному вжитку залишилися хіба що фотожаби про те, що хтось щось просить без належної поваги.

Культура насильства та зґвалтування. Цього в дитячих книжках іще не впізнаєш, бо не маєш як назвати. Але вже будуєш фантазії про те, як добре бути хлопчиком, і що не варто народжувати дівчат, і що дуже круто геям, бо там є правдива любов, немає жінок, і ти можеш спілкуватися тільки зі своїми. Сонети Шекспіра, поезія Вайльда живить ідеї про високу любов, потім ти більше дізнаєшся про Платона, платонічне кохання та особливості еротичного життя античної Греції. П’ятнадцять років по тому я познайомлюся з чоловіком, який у чистому сяйві свого стерильного розуму ніколи не читав поезії Вайльда, бо не знав про її існування. Тоді ж, п’ятнадцять років по тому, на Форумі у Львові під час подіумної дискусії Гася міркуватиме про те, які дитячі книжки є токсичними для читання з дівчатками. Як-от «Снігова королева», в якій дівчинка Герда все кинула та побігла рятувати хлопчика Кая, котрий поїхав в дорогу далеку з якоюсь бабою. Всі разом ми згадуємо «Кобилячу голову» та чимало інших казок — народних і літературних.

Уже в університеті починаєш грати в «Що? Де? Коли?» та їздиш на студентські змагання. Ця гра в час мого першого курсу — дуже чоловіча, дівчат у командах мало, хоча трапляються «жіночі команди», вічна bête curieuse, тобто кумедна істота. Жарти про білявок, анекдоти про жінок і жіночу логіку... в такий момент головна стратегія виживання полягає в демонстрації «я не така». Є потреба стати своїм хлопцем без бабських заморочок, саме тому є офіси комп’ютерників, де працюють дівчата з прізвиськами типу «Іванич», що маскують реальні імена, роблять невидимим жіноче ім’я, розмивають відмінність і недовіру до жінки в чоловічій команді. Цей етап розвитку пройшло чимало молодих жінок, які навчилися жартувати про дурну «прекрасну стать» та забувати, що кожен такий жарт вони жартують і про самих себе. В цей час жінкам звично говорити, що комфортніше спілкуватися з хлопцями і що чоловіча компанія — краща за жіночу, бо жіночої дружби не існує, і що жахливо працювати в «бабських колективах». Багатьом жінкам щастить на одному з етапів усвідомити шизофренічність такої ситуації. Перший час це може викликати фрустрацію. Згодом ти вивчиш термін «інтерналізована мізогінія» та зрозумієш, що «Лоліта» — це не історія про прекрасне кохання та невинність, а щось про зґвалтування неповнолітньої дитини дорослим. Лоліта за сюжетом померла, щойно подорослішавши. Тому що є середовища, де жінка як дорослий суб’єкт неможлива.

* * *

Вона говорить, що їм із чоловіком добре було би померти з невеликим інтервалом, аби довго не жити на самоті. Чую страх, а ще більше чую відлуння долі, яку розбудовували заради обслуговуючого служіння. Ти живеш для чоловіка, для дітей, для онуків, для правнуків, і подумай, що залишається потім, коли всі відходять — хто назавжди, а хто в приватне життя та власний простір. Добра подруга 8 березня написала про свою маму, котра мовчки просить доньку не повторювати вже зроблених помилок. Якщо світ трохи подібний на конференц-залу, де за столом переговорів сидять різні співрозмовники, то ти маєш сидіти за тим столом, а не підносити каву людям, нехай навіть дуже любим. Коли всі підуть, кави вже ніхто не хотітиме.

* * *

На манікюрі ми чомусь заговорили про жестову мову. Майстриня говорить, що колись у дитинстві хотіла її вивчити, аби потай від дорослих розмовляти з подружками про якісь секретні речі.

А я згадую про час, коли сестра ходила на хор у «Жовтневий» палац (який давно вже так не називався, але Міжнародний центр культури та мистецтв тоді ще як топонім не прижився). У будні ввечері вона їздила туди з мамою, а у вихідний недільний день заняття тривало аж три години, тому мама брала з собою мене — аби веселіше було гуляти, поки дівчачий хор співає. Це були одні з найцінніших годин дитинства, час, коли мама була тільки моя, і ми можемо просто іти та про щось розмовляти. Я сама ще була доволі маленька, тому не думаю, що могла когось потішити інтелектуальною бесідою, але гулялося нам таки добре. Важливою необхідною частиною кожної прогулянки була зупинка в кафе на одній із вулиць, що «зірочкою» розходяться вгору від Майдану Незалежності. Чи то «Джерело», чи то «Пролісок», точна назва та місце розташування давно забуті. Але не забуті тістечка — сьогодні я такого не їм, але тоді «корзиночка», «пеньочок» і «трубочка» з кремом тішили надзвичайно, особливо зі склянкою соку чи чашкою чаю. Та головною особливістю кафе були не солодощі та не напої. Головною особливістю кафе була можливість щотижня бачити та чути, як люди спілкуються мовою жестів. Уже дорослою я дізналася, що правильно говорити — жестова мова.

Можливо, то були колеги. Товариші за участю в якомусь союзі чи товаристві. Громадські активісти. Члени профспілки. Випускники інтернату. Цього я не знаю. Але досі пам’ятаю, що збиралися вони чималою компанією, в кафе зазвичай було не менше десятка людей різного віку, часто вони брали з собою дітей. Вони всі дуже жваво спілкувалися. Вабила таємничість процесу, бо можна було тільки здогадуватися за емоційністю рухів їхніх рук, що говорять про щось важливе. Сваряться, миряться, сперечаються. Також одразу вразило те, як шумно відбувається розмова жестовою мовою. Під час цих полілогів з губ німих зривалися звуки — а, о, і, е, и... Також я чула, як вони стукають руками по столу чи ногами по підлозі, аби привернути увагу чи покликати того співрозмовника, який на них не дивився. Дійсно, жестова мова потребувала багато зорового контакту, тому гурт цих людей сідав колом, займаючи декілька столиків, аби бачити одне одного.

Манікюрниця вражена. Згадую, що знайома з США писала, що після переїзду в їхній квартал родини глухонімих продавець у місцевій крамничці вивчив декілька фраз жестовою мовою, аби ввічливо вітатися та прощатися з новими покупцями. Ми вирішуємо, що салон манікюру міг би стати унікальним, якби тут були майстрині, котрі так само вивчили би декілька слів ввічливості жестовою мовою. Грає радіо, на плазмі поруч показують дефіле з колекцією весна-літо котрогось із модних домів.

* * *

Цікава зміна візуального ряду відбувається, коли вперше приїздиш на Південь. Ось ми подолали Вознесенськ, їдемо ще південніше, бо наступної доби наша ціль — Асканія-Нова, з ночівлею десь на півдорозі. В якийсь момент ти розумієш, що ландшафт невпізнавано змінився. Крім степу, котрий дійсно не має меж, ти бачиш інакші хати, біля яких вздовж траси продають уже не картоплю, а сушену рибу, а також персики, виноград, кавуни та дині. Навіть бабусі носять інакше пов’язані хустки. Я пам’ятаю їх із сімейних фотографій, на яких знято в саду котрусь із родичок у крисатому капелюсі, а інших — саме в тих хустках, зав’язаних подібно до сучасних бандан. Південні люди часто вирізняються — вони контрастні, як засмагла шкіра на тлі білого піску на пляжі.

Коли їдеш із Асканії-Нової до Скадовська, треба проїхати зовсім поруч із перешийком. З берега видно труби Армянська, вздовж траси стоять наші блокпости, а також дорожні знаки з вказівниками на Севастополь і Сімферополь. У якийсь момент раптом усвідомлюєш обмеженість власної свободи пересування. З літа 2013 року в Криму не бувала (цікаво, що багатьом добрим друзям випало наразі останні кримські канікули провести саме влітку 2013-го, ніби прощалися, до наступної зустрічі, до скорої зустрічі). Цей туристичний щем не можна навіть порівнювати з почуттями моїх подруг і друзів, які з весни-літа 2014 року жодного разу не побували вдома. Але мої місця та частина наших спільних спогадів так само вже недоступні.

Монтаж — ми вже в Ольвії. Ворота, щоб ми могли запаркуватися, відчиняє жінка в формі охоронця. Чекаємо на друзів, тому є час на ввічливу розмову. Каже, що музей скоро зачиняється, що огляд варто почати з певного павільйону, що вниз веде стежка просто до місцевого пляжу, де купаються навіть археологи, які приїхали на розкопки. Раніше вона працювала в музеї, здається, екскурсоводом, а тепер — охоронниця. Показує колонку з холодною водою, на смак майже як мармур, у ній багато кальцію, напевно. Гуляючи, просто під ногами знаходимо шматочки кераміки — можливо, то були амфори. Після прогулянки неподалік машин зустрічаємо дядька. Він збирає, здається, аличу, запрошує нас також позбирати собі на дорогу, бо «такі ростуть тільки тут». Дерево росте на території музею, формально воно музейне, думаю, але узус, можливо, робить його спільним. Ми відмовляємося від аличі, дядько свариться, що ми ліниві, починає збирати в свій пакет фрукти для нас. Навколо літають оси, тому що під ногами гниє врожай від того ж дерева. Я ховаюся в машину, бо маю алергію. Лежу, заплющивши очі, чую уривки розмови. В якийсь із моментів розмова звернула до теми євреїв, наш місцевий співрозмовник виявився антисемітом. Каже, що теж колись працював на розкопках. За декілька речень стає зрозуміло, що він не при собі: думка ходить колами, він повторює одні й ті ж думки та веде діалог сам зі собою. Слухачі в особі туристів не обов’язкові. Ми перестаємо його слухати та реагувати. Повертаються наші друзі, дядько замовкає, ми їдемо з музею в бік магазину, аби купити морозива. На лавочці біля сільмагу сидять студенти, схоже, це археологи, які приїхали сюди на розкопки. Можливо, саме вони акуратно розклали на купки кістки, знайдені на місці одного з храмів. Сподіваюся, то кістки не людей, а тварин, яких принесли в жертву.

* * *

Якось ми приїхали в Канів, аби я нарешті побачила Чернечу гору та музей Шевченка. «Нарешті», тому що в школі, коли весь клас їздив на екскурсію корабликом до Канева, стояла погана погода, і мама мене не пустила. Думаю, я була щаслива отримати змогу і в школу не піти, і в масових активностях участі не брати. Книжка тоді замінила і кораблик, і Канів, і Дніпро, і кручі. Тепер ми з Віталіком стоїмо на березі Дніпра поруч із доволі порожнім паркінгом (це кінець квітня, перші весняні теплі дні, далеко від усіх пам’ятних дат, вручення Шевченківської премії та шкільних екскурсійних днів), милуємося краєвидом і фотографуємося. Піднімаємося сходами та говоримо про безбар’єрність, універсальний дизайн, міркуємо, як люди на інвалідних візках потрапляють до пам’ятника та музею і що десь, напевно, має бути ліфт. Біля могили Шевченка урочисто та незвично, а от музей не вразив. Ми походили повз факсиміле у вітринах та копію посмертної маски та й пішли собі. Дорогою додому проїжджали повз центр міста, де надибали краєзнавчий музей.

Краєзнавчі музеї — наша сімейна слабкість. У будь-якій подорожі повз будь-яку точку на карті ми заходимо в усі краєзнавчі музеї, що трапляються на шляху. В цей вихідний день, в обідню пору ми, здається, відірвали від ложки якогось молодшого наукового співробітника. Він слухняно ходив за нами та вмикав і вимикав світло в залах. Зуби мамонта, кістки, уламки трипільської культури, все традиційно. Знайомий куратор Павло, якому ми переповідали цю історію, пожартував, що за бажання можна було би зібрати національну міжмузейну виставку зубів мамонта. Коли ми вже попрощалися та зібралися виходити з музею, працівник загадково запитав, чи ми б не хотіли оглянути ще одну залу. Звичайно, ми хотіли. Він взяв ключ і повів нас на вулицю. Ми обійшли будівлю, дісталися чогось на кшталт гаража позаду музею, на воротах висів великий замок. Всередині виявилася виставка різних ужиткових предметів, якими користувалися мешканці Канева протягом ХІХ століття. Нічого особливого — декілька атестатів зрілості, трохи інших документів, а також туфель, сумочок, віял. Але та частина експозиції нас вразила, попри експоновані доволі звичні речі. Ця кімната з різноманітною ужитковою старовиною — робота працівників музею поза обов’язковою програмою, своєрідне позакласне читання, математична задача із «зірочкою». Всі краєзнавчі музеї однакові, тому що їх створювали за однаковими методичками. Зала з корисними копалинами та прикладами ґрунтів, опудала місцевих тварин, історія краю, муляжі побуту первісних людей, козаки, пани та кріпаки, революція, війна, колгоспи, ще одна війна, передовики праці, ветерани, космос, мічурінці, місцеві герої. Натомість поза методичками опинився весь новітній або не дозволений офіційно досвід — Голодомор, Чорнобиль, Голокост (у щасливих винятках — як-от несподівано інклюзивний до різних пам’ятей краєзнавчий музей у Бердичеві), війна з Росією та ще мільйон інших історій, зокрема бажання зафіксувати, чим жило покоління пра та пра-пра. Такі зали виникають, коли хтось захоче заморочитись і зібрати нову експозицію. Наївну чи пафосну, цікаву чи нудну, автентичну чи муляжі, банальну чи несподівану — це вже інша історія.

Інша справа — Кам’янець-Подільський. Коли ми туди приїхали вдруге, у вічі впав контраст між цим замком та іншими, де ми вже бували. Старе Село та Збараж, Кременець і Підгірці, Дубно, Меджибіж — всі вони більш автентичні на вигляд, ніж зареставрована до новизни фортеця. Тут уявний Оскар Вайльд пожартував би про те, що реальне життя прагне наслідувати мистецтво, і тому такі туристи, як ми, шукають красивих мальовничих руїн. Нам потрібна старовина на межі автентичного запустіння та дотримання всіх правил безпеки, аби антикварна цегла не сипалася на голову. Тож у Кам’янці після короткого погляду на фортецю ми вирушили гуляти маршрутом, який колись порадили місцеві друзі — блукали вулицями, лініями міських мурів. Десь їх було видно, десь ми радше фантазували, спираючись на обриси сучасних вулиць у старому місті та на ландшафт. Добра нагода прогулятися ближче до річки, час від часу забрідаючи на людські городи.

Але найцікавіше сталося біля решток вірменської церкви. Вона подібна на фортецю і дійсно є частиною міської фортифікації — плоди тих часів, коли в бойовій церкві взагалі могла бути потреба. Сьогодні від неї залишилася дзвіниця та приховані бійниці в мурах — старовинна засідка добре збереглася, а поруч стоїть православна церква святого Миколи, також старовинна, але з виду набагато новіша та не надто симпатична. Обидві мають спільний двір, тож через паркан лізти не довелося: ми просто обійшли одну та опинилися на подвір’ї іншої. На землі були розкидані старі надгробки та уламки інших кам’яних плит — можна сказати, такий собі лапідарій. Світило сонце, ми вже трохи стомилися, поволі гуляли між написів вірменською. Звідкілясь вибігла комунікабельна кицька. Ми присіли її погладити та сфотографувати, а за спинами почули голос:

— Что, пристает?

Так ми зустріли одного з найдивніших перехожих, яких взагалі зустрічали в мандрівках. Він не назвався, але наговорив історій, по яких залишилася суцільна каша в голові. Працював на розкопках? Чи на реставраційних роботах? Каскадер? Хранитель-сторож? А в антуражі церкви він взагалі схожий на священника, але чомусь без ряси, а в шортах, хоч і з довгою бородою. Він допоміг піднятися на залишки мурів, показав особливо курйозні плити, розповів декілька анекдотів. Ми вже шукали приводів попрощатися та здихатися несподіваної компанії, аж тут наш сторож дістав з кишені ключ від дверей дзвіниці. Ми не змогли відмовитися та пішли всередину. Пам’ятаю, поки піднімалися спіраллю сходів нагору, нас обох на мить синхронно охопив легкий страх: стіни дзвіниці товсті, в обідню пору місцевих ходить небагато, туристи всі вже пішли в ресторани, ми доволі далеко від усього та від усіх, нас ніби покинув інстинкт самозбереження... і трапитися може що завгодно. Навколо по периметру лежав голубиний послід, у кутках — пір’я та пух. Думаю, та кицька мала щедрі на здобич полювання в цих стінах, особливо ближче до даху. Ми дійшли до верхнього рівня, крізь вузькі вікна (це бійниці?) було видно гарний і трохи сонний краєвид. І ось ми вже спустилися вниз, наш гід запропонував пошукати на ютюбі якийсь попсовий кліп, де в кадрі в епізодичній ролі показав себе. Знімали кліп у Кам’янці, тож і кіношники від нашого нового знайомого не втекли. На прощання він подарував жменю дрібних кременів, ми дали йому якусь купюру на знак подяки за витрачений час і ексклюзивність, і тут гід наполіг на тому, аби завести нас у церкву святого Миколи. В ній він сам уже точно скидався на батюшку, навіть попри шорти та шльопки. Вже остаточно прощаючись, він показав ікону і зауважив, що вона чудотворна. Христос на іконі лицем дуже нагадував когось із сучасних диктаторів, і це було курйозно. Аби швидше піти, ми щось подумки загадали, попрощалися зі спонтанним гідом і пішли блукати далі, вниз до річки.

* * *

Одна з улюблених метафор — прогулянка Ольвією. Щоби туди доїхати, потрібно рухатися старою Очаківською трасою, що всіяна глибокими ямами. В заповіднику під час прогулянки туристам заборонено копати землю, бо це прерогатива археологів. Але все, що знайдеш під ногами — твоє. Просто як моя сімейна пам’ять.

На виїзді ти рухаєшся тією ж дірявою трасою, вздовж поля вітрових електростанцій. На головою щось пролітає, залишаючи величезні тіні — ніби здоровий птах. То крила вітряків, які маєстатично рухаються з елегантним шумом. Виходиш з авто, задираєш голову, розглядаєш. На тлі цих машин, що їх змушує рухатися стихія, розумієш власний масштаб і малість.

* * *

Все — політичне, цей факт я колись прийняла як теорему, що її вдається довести. Іноді політичного забагато, тоді виходить агітка. Та переважно вдається навіть у невеликих приватних історіях, особливо в приватних і невеликих, розрізнити дихання часу. Саме тому я так люблю слухати ніби випадкові анекдоти від друзів і малознайомих людей про різні придибашки з минулих життів. Пам’ятаєте, в комп’ютерній грі в твого персонажа може бути додаткове життя, запасне, і це дає змогу довше продовжувати гру? Історії інших — це мої запасні життя. В них, як і в прочитаних книжках, маю можливість прожити більше років, більше епох і більше досвідів. Є ті, що дарують тобі факти та знання, є ті, що дарують емоційний досвід, який неможливо було би здобути інакше. Не люблю small talk, вони марнують час і не дають перейти одразу до найважливішого. Що ти читаєш? Про що думаєш? Звідки ти родом — територіально теж, але насамперед емоційно, інтелектуально? Тисячі друкованих знаків — про пошуки appellation d’origine contrôlée, свідчення про походження. Цікаво, з якого ґрунту проростає ваше вино, особливо якщо це бруківка чи асфальт, особливо якщо це клімат холодної війни, гарячих бойових дій і відморожених співрозмовників.

[1]Слідча справа по звинуваченню Славінського М. А. / Галузевий державний архів Служби безпеки України. Спр. 71178-ФП. 146 арк.

[2]Цитую за українським виданням: Снайдер Т. Чорна земля. Голокост як історія і застереження / пер. П. Білака, О. Камишникової, Т. Родіонової. — К. : Медуза, 2017. — 400 с.

[3]Ця та наступні цитати з видання: Богачевська-Хомяк М. Білим по білому: Жінки у громадському житті України. 1884—1939. — Львів : Український католицький університет, 2018. — 520 с.

[4]Кісь О. Українки в ГУЛАГу: вижити значить перемогти / наук. ред. С. Павлюк ; НАН України, Інститут народознавства. — Львів : Інститут народознавства, 2017. — С. 145—146.

[5]Грант А. Оригінали. Як нонконформісти рухають світ. — Київ : ТАО, 2016. — С. 143.

Table of Contents

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *