Annotation

Ведучи мову про літературу готичного і містичного спрямування, неможливо оминути Роберта Чемберса, ім'я якого назавжди вписано у світовий пантеон авторів оповідей про химерне і незвичайне, насамперед завдяки напрочуд самобутній і майстерній збірці оповідань «Король у Жовтому». Центральним елементом, який пов’язує між собою першу частину оповідань збірки, є загадкова і заборонена книжка «Король у Жовтому», прочитавши яку, люди втрачають глузд і коять жахливі речі. Другу ж частину збірки становлять реалістичні і почасти автобіографічні оповідання, присвячені Франції і рокам навчання Роберта Чемберса у Національній вищій школі красних мистецтв у Парижі. Написані легким і дотепним стилем, вони змальовують сповнене романтичних почуттів і легковажних витівок богемне життя студентів-художників у Парижі початку XX сторіччя.

Говард Філіпс Лавкрафт у своєму відомому есеї «Надприродний жах у літературі» захоплено відгукується про «Короля у Жовтому» і цим увіковічнює творчий спадок Чемберса у царині літератури жахів.

Роберт Вільям Чемберс

Той, що відновлює репутації

Маска

У Дворі Дракона

Жовтий знак

Леді д'Іс

Рай пророків

Вулиця Чотирьох вітрів

Вулиця Першого снаряда

Вулиця Пресвятої Богородиці

Рю Барé

Під Жовтим Знаком

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

Роберт Вільям Чемберс
Король у Жовтому

ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ МОЄМУ БРАТОВІ

О берег хмарні хвилі б’ють,
Два сонця в озері тонуть,
Довжаться тіні
У Каркозі.
Там чорні зорі в дивну ніч
У небі місяців опріч,
І все ж дивніша
Та Каркоза.
Пісні загублених Гаяд,
Де в’ється дрантя Короля,
Помруть нечувані
В Каркозі.
Душа моя, мій голос вмер,
Помруть у тиші пісні сфер,
Як сльози висохлі
В Каркозі.

Пісня Касільди з «Короля у Жовтому»

Акт І, сцена друга

Той, що відновлює репутації

Ne raillons pas les fous; leur folie dure plus longtemps que la nôtre…. Voilà toute la differénce[1]…

I

Наприкінці 1920 року уряд Сполучених Штатів Америки майже завершив упровадження програми, прийнятої протягом останніх місяців адміністрацією Вінтропа[2]. Країна перебувала у стані цілковитого спокою. Усім відомо, як вирішуються проблеми з тарифами та безробіттям. Війна з Німеччиною, що розпочалась з її нападу на острови Самоа, начебто не лишила жодного знаку на добробуті країни, а тимчасова окупація Норфолка армією загарбника була забута у світлі численних перемог військового флоту США над силами супротивника. Воєнний успіх спричинив суттєве погіршення стану військ генерала фон Ґартенляубе у штаті Нью-Джерсі. Інвестиції у Кубу та Гаваї цілком виправдали себе, острови Самоа як важливий вугільний порт так само відповідали витратам.

Країна займала вигідну оборонну позицію. Кожне прибережне місто було максимально укріплене наземними фортифікаціями. Під опікою командування, що впровадило прусську систему набору[3], армія збільшила свої лави до трьохсот тисяч військовослужбовців з мільйоном потенційних вояків у резерві. Шість величних ескадр, що складалися з крейсерів і лінкорів, охороняли шість військово-морських баз, залишаючи пароплави на захист прибережних вод. Шановні добродії із Заходу нарешті усвідомили, що інститути для підготовки дипломатів необхідні для освіти баристерів[4] не менше за юридичні школи. Таким чином, тепер наші закордонні інтереси могли захищати не тільки патріоти-самоучки. Словом, нація процвітала.

Чикаго, ненадовго паралізоване після великої пожежі (вже другої в історії міста), відродилося з руїн набагато величнішим за те біле місто-іграшку, яким воно було у 1893-му. Всюди вишукана архітектура замінювала потворну, раптовий потяг до благопристойності врятував від наявних жахіть навіть Нью-Йорк. Вулиці розширили, замостили бруківкою і належно освітили, всюди висаджували дерева й розбивали сквери. Застарілі надземні мости заміняли підземними трасами. Нові адміністративні будинки були чудовими зразками архітектури. Довгий ланцюг грубих кам’яних набережних, що оточував острів, перетворили на парки, які стали справжньою знахідкою для населення. Піднесення державної опери й театру цілком виправдало їх фінансування. Національна Академія дизайну Сполучених Штатів зрівнялася зі схожими європейськими закладами. Мало хто заздрив міністрові культури та мистецтв (ані його повноваженням, ані обов’язкам), на відміну від міністра лісового господарства та мисливства: робота останнього стала набагато легшою через впровадження кінної поліції.

Останні домовленості з Британією та Францією також принесли свої плоди: депортація євреїв-нелегалів (як засіб самозахисту), заснування незалежного негритянського штату Своні, контроль над імміграцією, нові закони щодо натуралізації та поступова централізація впливу виконавчої влади — все це неодмінно слугувало національній безпеці і спокою. Коли уряд вирішив «індіанське питання», а міністр військових справ замінив ескадрони індіанських кавалеристів у національних костюмах мізерними угрупованнями, прив’язаними до скорочених полків, американці зітхнули з полегшенням. Коли в результаті масштабного Конгресу Релігій фанатизм і нетерпимість було поховано у пісках минулого, коли доброта і милосердя почали об’єднувати непримиримі конфесії, багато хто думав, що настав рай на землі. Принаймні у Новому Світі, де він здавався надзвичайно справжнім.

Утім, самозбереження понад усе. Тому Сполучені Штати з нескінченним жалем спостерігали, як Німеччина, Італія, Іспанія та Бельгія корчились у лабетах агонізуючої анархії, поки Росія, спостерігаючи з Кавказу, підкорювала ці країни одна за одною.

Літо 1899 року запам’яталось жителям Нью-Йорка демонтажем надземної залізниці. Наступного літа містяни пережили ще більш знакову подію — сумнозвісна статуя Вільяма Доджа була переміщена[5]. Зимою того ж року розпочалась активна агітація за скасування заборони суїциду. Процес сягнув свого апогею у квітні 1920 року, коли на площі Вашингтона відкрилася перша державна камера смерті.

Того дня я вийшов з дому доктора Арчера, що на авеню Медісон. Цей мій візит був просто формальністю. Відтоді як я впав з коня чотири роки тому, я страждав від болів у потилиці та шиї. Проте протягом останніх місяців біль ущух, тому докторові нічого було лікувати. Навряд чи такий діагноз відповідав сумі, що я сплачував лікарю, і я це чудово усвідомлював, але річ була не у грошах. Насправді мене бентежила помилка, якої припустився лікар на початку. Після того, як мене підібрали з бруківки, де я лежав без тями, і хтось милосердно пристрелив мого бідолашного коня, я опинився у доктора Арчера. Він заявив, що мій мозок було травмовано, і розмістив мене у своїй приватній лікарні. Там мене лікували від божевілля. Врешті-решт лікар оголосив про моє одужання, і я, чудово усвідомлюючи, що мій розум протягом лікування був чи не яснішим за розум лікаря, «заплатив за навчання» (саме так він сказав жартома) і був такий. На прощання я широко усміхнувся і пообіцяв розквитатися з ним за його помилку, а лікар, розсміявшись мені в обличчя, попросив вряди-годи навідуватися до нього. Я так і робив, сподіваючись звести з ним порахунки, але слушної нагоди не траплялося. Втім, я запевнив лікаря, що дочекаюсь свого часу.

На моє щастя, падіння з коня не призвело до фатальних наслідків, натомість змінило мене на краще. З лінивого юнака, що блукав собі містом, я перетворився на активного, енергійного, запального і, головне, цілеспрямованого й амбітного чоловіка. Насправді мене турбувала лише одна річ. Я сміявся зі свого занепокоєння, проте воно не зникало.

Під час лікування я багато читав. Саме тоді мені вперше потрапив до рук «Король у Жовтому». Я придбав цю книжку і вже після прочитання першого акту не зміг позбутися стійкого відчуття: ліпше мені зупинитися й не читати далі. Незважаючи на це, я продовжив — і поквапом жбурнув книжку в камін. Том врізався у камінну решітку і, розгорнувшись, впав просто у вогонь. Якби мій погляд не зупинився на вступних словах другого акту, я б ніколи його не прочитав. Але коли я нахилився, аби підібрати книжку, ця сторінка прикувала до себе мій погляд. З криком, сповненим жаху (або задоволення, настільки болючого й гострого, що я відчував його кожним нервом) я вихопив примірник з вогню та судомно поповз до спальні, де читав і перечитував книжку, де ридав, сміявся і тремтів від несамовитого жаху, що іноді сповнює мене і тепер. Саме це тривожить мене, бо я не можу забути Каркозу, де чорні зорі світять з небес, де тіні людських думок подовжуються опівдні, коли два сонця занурюються в озеро Галі; моя пам’ять завжди повертатиметься до спогаду про Бліду Маску. Я молю Бога, аби він прокляв автора тієї книжки, як автор прокляв світ своїм прекрасним, величним створінням, моторошним у своїй простоті, незаперечним у своїй правдивості — світ, що тремтить перед ликом Короля у Жовтому.

Коли французький уряд перехопив перекладені примірники книжки, які щойно прибули до Парижа і Лондона, людям, звісно, закортіло ознайомитись із текстом. Книжка розповсюджувалась, наче інфекційне захворювання: з міста до міста, з материка на материк, там заборонили, тут конфіскували, преса і духівництво засуджували її наперебій, навіть найшаленіші анархісти від літератури пускали її під цензуру. Проте на тих проклятих сторінках не було жодних правил, не проголошувалась жодна доктрина чи вчення, не таврувались жодні погляди або вірування. Цю книжку неможливо було засудити за будь-яким з відомих законів. Навпаки, «Король у Жовтому» поставав як неймовірний витвір мистецтва, неймовірний настільки, що жодна людина не могла витримати тієї напруги, яку викликали слова. Здавалося, наче у тих словах ховалась есенція найчистішої у світі отрути. Банальність і невинність першого акту книжки тільки підсилювали могутній невідворотній удар, що настигав читача далі.

Я чудово пам’ятаю той день, тринадцяте квітня 1920 року. День офіційного відкриття державної камери смерті, розташованої на півдні площі Вашингтона, між вулицею Вудстер і П’ятою Південною авеню. Район, що раніше складався зі старих обшарпаних будівель з кафе та ресторанами для іноземців, був повністю викуплений урядом взимку 1898 року. Французькі ресторани й італійські кафетерії знесли; весь квартал обнесли золотавою залізною огорожею й перетворили на чудовий сад з газонами, квітами і водограями. У центрі саду в оточенні квіткових кущів стояла невеличка біла будівля, споруджена у стилі строгого класицизму. Шість античних колон підтримували дах, єдині двері були вилиті з бронзи. Перед входом стояла велична група скульптур, що зображували мойр, роботи молодого американського скульптора Бориса Івейна (помер у Парижі у віці двадцяти трьох років).

Церемонія урочистого відкриття вже тривала, коли я перетнув Університетську вулицю й опинився на площі. Я прокладав собі шлях крізь мовчазний натовп глядачів, але вийти на іншу вулицю мені завадив поліцейський кордон. Уланський полк оточив площу навколо камери смерті. Тим часом губернатор Нью-Йорка зі спеціальної трибуни навпроти Вашинґтон-парку виголошував промову. За ним стояли мери Нью-Йорка та Брукліна, очільник місцевої поліції, командир армії, полковник Лівінґстон, командувач військ підтримки США, генерал Блаунт, що управляв на острові Ґовернорс, генерал-майор Гамільтон, командир гарнізону Нью-Йорка та Брукліна, адмірал флоту річки Норт на прізвище Бафбі, генерал військово-медичної служби Лансефорд, сенатори Нью-Йорка Вайс і Франклін, а також офіційний представник прес-служби. Трибуну охороняв загін гусарів Національної гвардії.

Губернатор відповідав на коротку доповідь генерала військово-медичної служби. Я встиг почути кінець його промови:

— Закони, що забороняють самогубство й запроваджують кримінальну відповідальність за будь-яку спробу суїциду, було скасовано. Уряд визнає за громадянами право завершити своє існування, що стало для них нестерпним через фізичні чи духовні страждання. Ми вважаємо, що громадськість лише виграє завдяки усуненню цього пласту населення. Статистика свідчить, що з моменту прийняття цього закону кількість самогубств на території Сполучених Штатів лишилася незмінною, що лише доводить його користь. З цього дня камери смерті будуть збудовані у кожному американському місті, містечку та селищі. Час покаже, чи зможуть вжиті заходи допомогти тій частині нашого суспільства, члени якого зневірились і щодня поповнюють ряди самогубців.

Він зробив паузу й обернувся до білої камери смерті. Мертва тиша залягла над площею.

— Там, — продовжив губернатор, — безболісна смерть чекає на кожного, хто більше не може витримати ударів життя. Кожний, хто шукає смерті, знайде її у цій білій камері. — Озирнувшись на керівника президентської охорони, він швидко промовив:

— Оголошую камеру смерті офіційно відкритою, — після чого чоловік розвернувся до величезного натовпу: — Шановні мешканці Нью-Йорка та Сполучених Штатів Америки, від імені уряду оголошую камеру смерті відкритою!

Урочисту тишу розірвав гучний покрик командира. Загін гусарів вишикувався за екіпажем губернатора, улани розосередилися вздовж П’ятої авеню й чекали на командування гарнізону, а кінна поліція супроводжувала цю колону. Я відділився від натовпу, що витріщався на білу мармурову камеру смерті. Далі, перетнувши Південну П’яту авеню, я попростував уздовж магістралі до Блікер-стрит. Поворот праворуч — і я вже стояв біля непомітної крамниці з вицвілою вивіскою:

ГОБЕРК, ЗБРОЯР

Я зазирнув досередини і побачив Гоберка в дальньому закутку зали. Той відірвався від роботи і крикнув своїм густим басом:

— Заходьте, містере Кастейне!

Його донька на ймення Констанція підвелася на знак привітання, коли я переступив поріг лавки, і простягнула мені свою тендітну руку. Втім, їй не вдалось приховати свого розчарування: щоки Констанції сором’язливо почервоніли, бо вона чекала на іншого Кастейна — мого двоюрідного брата Луїса. Я вичавив із себе зніяковілу усмішку і похвалив барвистий стяг, який вона вишивала. Старий Гоберк тим часом клепав поношені поножі з якогось давнього обладунку. Його молоточок відлунював милозвучним «дзень! дзень! дзень!» по всій крамниці. Коли роботу було завершено, майстер відклав свій молоточок і метушливо закріпив щось невеличким розсувним ключем. М’який брязкіт обладунків викликав у мене приємне тремтіння. Я завжди любив звук, з яким залізо вдаряється об залізо, приглушений стукіт киянки по пластинах, передзвін тонкої кольчуги. Правду кажучи, це була єдина причина моїх відвідин Гоберка. Ані він, ані його донька не цікавили мене, хіба що закоханість Констанції в Луїса щось важила. Зізнаюсь, їхні стосунки справді привертали мою увагу, іноді навіть позбавляючи нічного сну. Втім, у глибині душі я знав, що все складеться так, як треба, що я зможу влаштувати їхнє майбутнє так само, як і владнати справу з моїм любим лікарем Джоном Арчером.

Проте я не завдавав би собі клопоту візитом до крамниці саме тоді, якби мелодичний дзвін молоточка не справляв на мене такого заворожливого впливу. Я був ладний просидіти там цілу вічність, слухати й слухати. Раптовий відблиск заблукалого сонячного променя, що торкнувся інкрустованої сталі, викликав у мене настільки гостре й чисте осяяння, що я аж затамував подих. Сконцентрувавши розсіяний погляд, я ледь не тремтів від ейфорії, яка вивертала мої нерви, допоки якийсь рух старого зброяра не затулив те блаженне сонячне світло. Я відкинувся на спинку стільця. Майстер шліфувальною ганчіркою стирав іржу зі старих заклепок. Тільки це «щух! щух!» і могло вгамувати мій трем.

Констанція працювала над вишивкою, час від часу зупиняючись, аби краще розгледіти візерунок на кольоровій ілюстрації з музею Метрополітен.

— Для кого це? — спитав я.

Гоберк пояснив, що разом зі стародавніми обладунками музею Метрополітен, де він працював зброярем, він також отримав доступ до кількох колекцій, що належали колекціонерам-багатіям. Броня, над якою він працював, виявилася частиною загублених поножів з відомого обладунку, що його клієнт розшукав у маленькій паризькій крамниці на набережній Орсе. Він, Гоберк, домовився з клієнтом та взявся лагодити поножі. Таким чином обладунок знову став повним. Майстер відклав свій молоточок і розповів мені історію цієї броні, що простежувалась з 1450 року, від власника до власника, допоки нарешті опинилась у Томаса Стейнбріджа. Коли його розкішну колекцію пустили з молотка, той клієнт Гоберка придбав обладунок і відтоді розшукував загублену частину поножів, аж поки нарешті натрапив на неї у Парижі.

— Тобто ви наполегливо шукали ці поножі, навіть не знаючи напевно, чи вони взагалі ще існують? — здивувався я.

— Авжеж, — спокійно відповів майстер.

Уперше за весь час нашого знайомства я відчув певну зацікавленість Гоберком.

— Думаю, — висунув я допущення, — вони принесли вам неабиякий прибуток.

— О, ні, — розсміявся він. — Задоволення від знахідки для мене — вища винагорода, більшого мені й не треба.

— Хіба ви не хотіли б розбагатіти? — вторив йому я усмішкою.

— Моє єдине прагнення — стати найкращим у світі зброярем, — з виразу Гоберкового обличчя я зрозумів, що він говорив цілком серйозно.

Відірвавшись від вишивки, Констанція поцікавилася, чи спостерігав я за церемонією відкриття камери смерті. Вона, мовляв, помітила загін кавалеристів на Бродвеї вранці і дуже хотіла б подивитися на це видовище, але батькові якнайшвидше потрібен був стяг, тож вона на його прохання лишилась удома.

— А чи не бачили ви там часом вашого двоюрідного брата, містера Кастейна? — спитала вона зі збентеженим поглядом.

— Ні, — байдуже відповів я. — Полк Луїса перекинули до округу Вестчестер.

Я підвівся та взяв свій ціпок і капелюх.

— Знову збираєтеся до того безумця нагорі? — розсміявся старий Гоберк. Якби ж він тільки знав, як сильно я ненавиджу слово «безумець», він би не наважився вживати його у моїй присутності. Це слово викликає у мене якісь дивні почуття, які мені зовсім не хочеться пояснювати. Втім, я опанував себе і стримано відповів:

— Думаю, що завітаю до містера Вайлда на кілька хвилин.

— Бідолашний, — Констанція сумно хитнула головою. — Як важко, мабуть, рік за роком жити одному, скаліченому, без грошей та майже позбавленим здорового глузду. Було б дуже ґречно з вашого боку, містере Кастейне, навідувати його якомога частіше.

— Думаю, він навіжений, — додав Гоберк і знову взявся за свій молоточок, а я знову слухав приємне дзвякання металевих пластин. Коли він закінчив, я відповів:

— Ні. Він ані навіжений, ані несповна розуму. Його свідомість — це сховище дивовиж, звідки він з легкістю черпає такі скарби, які ми з вами здобували б роками.

Гоберк знову розсміявся.

— Він знає історію як ніхто інший, — продовжив я, дедалі втрачаючи стриманість. — Ніщо не проходить повз нього. Його пам’ять настільки ідеальна, настільки точна до деталей… Якби у Нью-Йорку стало відомо про існування такої людини, жодних почестей не вистачило б, аби вшанувати його як слід.

— Дурниці, — пробурмотів Гоберк, шукаючи на підлозі заклепку, що впала.

— Звісно ж, дурниці, — відповів я якомога спокійніше. — До речі, серед інших дурниць він розповідав, що стегнові пластини прикрашеного емаллю обладунку, відомого під назвою «Прослава Принца», можна знайти серед купи іржавого театрального мотлоху й непотребу у гарнізоні на вулиці Пелл.

Молоточок Гоберка з глухим стукотом упав на підлогу. Отямившись, той підібрав своє знаряддя і спитав, уже зовсім іншим тоном, звідкіля мені відомо, що стегнові пластини «Прослави Принца» були загублені.

— Особисто я нічого не можу сказати з цього приводу. А от містер Вайлд одного дня повідомив мені, що ті пластини можна знайти у гарнізоні на вулиці Пелл, 998.

— Дурниці! — знову вигукнув майстер, і я помітив, як тремтіли його руки.

— Цілком можливо, — люб’язно погодився я. — А чи дурниці каже містер Вайлд, коли називає вас не інакше як маркізом де Авонширом, а міс Констанцію…

Договорити я не встиг. Констанція підхопилася на ноги, її обличчя спотворив невимовний жах. Гоберк пронизав мене поглядом, неусвідомлено поправляючи свій шкіряний фартух.

— Це неможливо, — промовив він. — Містер Вайлд може знати багато дивних речей…

— Таких, до прикладу, як те місце, де можна знайти частини «Прослави Принца», — з усмішкою докинув я.

— Так, — повільно продовжив Гоберк. — І про цей обладунок теж… Але він помиляється щодо маркіза де Авоншира, який, як вам відомо, кілька років тому вбив негідника, що звів наклеп на його дружину, та подався до Австралії, де й помер зі своєю жінкою.

— Містер Вайлд помиляється… — пролепетала Констанція. Її губи тремтіли, проте голос залишався м’яким і спокійним.

— Що ж, давайте погодимось, — сказав я, — що у цьому випадку містер Вайлд помилився.

II

Я піднявся трьома напіврозваленими сходовими маршами і постукав у маленькі двері в кінці коридору, як і безліч разів до того. Містер Вайлд прочинив їх і впустив мене досередини.

За моєю спиною клацнули замки. Не певний у їх надійності, він підпер двері важкою старовинною скринею і тільки тоді сів навпроти мене, вдивляючись у моє обличчя своїми маленькими світлими очима. Кількість шрамів на його носі та щоках значно збільшилася. Сріблястих дротів, на яких кріпились його штучні вуха, не було. Я подумав, що ще ніколи не бачив його настільки огидно чарівним. Вайлд був безвухим. Його штучні вуха, які лежали осторонь разом зі з’єднувальним дротом, були однією з його слабкостей. Їх було зроблено з воску й пофарбовано у блідо-рожевий колір, що контрастував з жовтим кольором його обличчя. На мою думку, краще б він утішив себе комплектом правдоподібних штучних пальців для безпалої лівиці, але здавалось, ніби ця вада не завдавала Вайлдові жодних клопотів. Своїми штучними вухами він також був цілковито вдоволений.

Дуже малий на зріст, він видавався не набагато вищим за десятирічну дитину, при цьому мав неймовірно хваткі руки та міцні атлетичні стегна. Проте найприкметнішою рисою містера Вайлда була його голова — форма і розмір химерно невідповідні бездонному колодязеві його знань. Сплюснута й вугласта, вона нагадувала голови тих бідолашних, хто мав нещастя опинитись у божевільні. Ув’язнених там люди зазвичай вважають навіженими, але Вайлд був не менш притомним за мене самого.

Звісно, я не заперечую, що йому були притаманні певні дивацтва. Скажімо, його маніакальна звичка дражнити свою кішку, допоки вона з шипінням не кидалася йому просто в обличчя, була справді дивною. Я взагалі не міг утямити, навіщо він тримав це створіння вдома і нащо добровільно замикався в одному приміщенні з цим безжальним жорстоким звіром. Пам’ятаю, як одного разу я вивчав рукопис при світлі кількох лойових свічок, а містер Вайлд нерухомо сидів у високому кріслі. Його очі слабко виблискували від хвилювання, а кішка тим часом повільно скрадалася до нього підлогою. Не встиг я бодай щось зробити, як вона припала животом до підлоги, зіщулилася, затремтіла і несподівано стрибнула прямісінько в обличчя свого хазяїна. У несамовитій боротьбі вони, зчепившись, покотилися по підлозі, дряпаючи одне одного, з шаленим виттям і стогоном, поки нарешті кішка з диким вереском не втекла під комод. Після цього містер Вайлд перевернувся на спину і конвульсивно задриґав кінцівками, наче павук у передсмертній агонії. Так, він насправді був своєрідною особистістю.

Отже, містер Вайлд уважно вивчив моє обличчя, а потім узяв зачитану облікову книгу і розгорнув її на сторінці із загнутим ріжечком.

— Генрі Б. Метьюз, — процитував він. — Рахівник компанії торгівців церковними прикрасами «Вайсот, Вайсот і партнери». Звернувся третього квітня. Репутацію зіпсовано на іподромі. Також відомий як брехун і боржник. Репутацію буде відновлено до першого серпня. Винагорода: п’ять доларів. — Вайлд перегорнув сторінку і пробігся пальцем по низці щільно списаних рядків.

— П. Ґріні Дасенбері, священик, Фейрбіч, Нью-Джерсі. Репутацію зіпсовано на Бовері[6]. Відновити якомога швидше. Винагорода: сто доларів. — Він відкашлявся. — Звернувся шостого квітня.

— Отже, у вас немає проблем з грошима, містере Вайлд, — підсумував я.

— Послухайте… — він знову зайшовся кашлем. — Місіс К. Гамільтон-Честер, Честер-Парк, Нью-Йорк. Звернулася сьомого квітня. Репутацію зіпсовано у Дьєппі[7], Франція. Відновити до першого жовтня. Винагорода: п’ятсот доларів. Примітка: К. Гамільтон-Честер, капітан корабля «Лавина», повернеться додому з плавання першого жовтня.

— Що ж, відновлення репутацій приносить Вам чималий прибуток.

Погляд його безбарвних очей зустрівся з моїм.

— Я лише хотів довести вам, що мав рацію. Ви казали: тому, хто відновлює репутації, неможливо досягти успіху. Казали, що навіть якщо мені пощастить у кількох випадках, витрати перевищать прибуток. Сьогодні під моєю орудою працює п’ятсот людей. Їм мало платять, але вони працюють завзято. Можливо, через свій страх. Ці люди можуть злитися з тінню, стати частиною будь-якого прошарку суспільства; на деяких з них тримаються величні соціальні храми, хтось є важливою фігурою фінансового світу, інші мають беззаперечну владу у сфері мистецтв. Я обираю собі працівників у вільний час серед тих, хто відгукнувся на моє оголошення. Знаєте, це доволі проста річ. Усі вони — боягузи. Я міг би збільшити кількість працівників утричі протягом двох тижнів, якби захотів. Тож, бачте, я тримаю всіх, хто впливає на репутацію містян, у своїх руках.

— Вони можуть зрадити вас, — зауважив я.

Він потягнувся за своїми штучними вухами та закріпив ці воскові замінники дротом.

— Не думаю, — пробурмотів містер Вайлд. — Мені нечасто доводиться їх карати. Крім того, їх цілком влаштовує зарплатня.

— І все ж, якщо доводиться карати, як саме ви це робите? — допитувався я.

На обличчя мого співрозмовника було страшно поглянути. Його очі перетворилися на зловісні ліхтарики.

— Я запрошую їх на співбесіду, — м’яко промовив він.

Раптом нашу розмову перервав стукіт у двері. Обличчя хазяїна знову набуло звичного виразу.

— Хто там?

— Містер Стейлет, — почулось у відповідь.

— Приходьте завтра, містере Стейлет, — гукнув містер Вайлд.

— Ніяк не зможу… — почав був непроханий гість, але різкий уривистий крик містера Вайлда змусив того замовкнути:

— Приходьте завтра, містере Стейлет!

Ми почули, як він поспіхом відійшов від дверей і спустився сходами вниз.

— Хто то був?

— Арнольд Стейлет, власник і головний редактор «Нью-Йорк Дейлі[8]». Тієї самої «Нью-Йорк Дейлі», — він побарабанив пальцями по обкладинці своєї книги і додав:

— Йому я плачу дуже мало, але він має це за добру угоду.

— Арнольд Стейлет!.. — промовив я у захваті.

— Ага, — гордівливо кашлянувши, підтвердив містер Вайлд.

Поки ми розмовляли, у кімнату непомітно пробралася кішка. Вона вмостилася на підлозі навпроти свого хазяїна, поглянула на нього та якось непевно, ніби вагаючись, загарчала. Він одразу ж підвівся з крісла, сів навпочіпки біля тварини, взяв її на руки і почав гладити здоровою рукою. Кішка одразу перестала гарчати й почала гучно муркотіти, і що довше її пестили, то гучнішим ставало муркотіння.

— Де записи? — спитав я. Містер Вайлд мовчки вказав на стіл, і я звичним рухом (мабуть, уже всоте) взяв рукопис під назвою:

«ІМПЕРСЬКА ДИНАСТІЯ АМЕРИКИ»

Одну за одною я проглядав зачитані мною ж сторінки, хоча і знав їх зміст напам’ять, від початку: «Коли із Каркози Гаяди, Гастур і Альдебаран» і до кінцевих рядків: «Кастейн, Луїс де Кальвадос, народився 19 грудня 1877 року». Я читав це у несамовитому захопленні, іноді цитуючи вголос і особливо виділяючи епізод з «Гільдред де Кальвадос, єдиний син Гільдреда Кастейна й Едіти Ландес Кастейн, перший спадкоємець…», і так далі.

Щойно я дочитав, містер Вайлд кивнув і знову зайшовся кашлем.

— До речі, про ваші законні претензії… Як там справи у Констанції з Луїсом?

— Вона його кохає, — просто відповів я.

Кішка, що досі спокійно лежала на хазяїнових колінах, раптово повернулась і вдарила його лапою в очі. Містер Вайлд скинув тварину на підлогу, а сам умостився у безпечному кріслі навпроти мене.

— А той доктор Арчер! Хоча, звісно, цю проблему ви можете владнати коли завгодно, — додав він.

— Так, лікар може зачекати, — погодився я. — Але настав час зустрітися з моїм двоюрідним братом Луїсом.

— Настав, — задумливо вторив мій співрозмовник. Він узяв зі столу ще одну облікову книгу і швидко продивився кілька сторінок. — Наразі ми маємо налаштовані зв’язки із десятьма тисячами людей, — пробурмотів він собі під ніс. — Можемо розраховувати ще на сто тисяч протягом доби, а за сорок вісім годин наша команда повстане enmasse[9]. За штатом піде слідом уся країна. А ті регіони, що відмовляться — маю на увазі Каліфорнію і Північний Захід[10], — пошкодують, що взагалі заселені. Я не відправлю їм Жовтого Знака.

Раптовий приплив крові вдарив мені в голову, і я ледь спромігся відповісти:

— Нова мітла по-новому мете…

— Амбіції Цезаря та Наполеона — то лише бліді подоби тієї ідеї, що не заспокоїться, поки не заволодіє думками людей і не контролюватиме навіть їхні ще ненароджені помисли.

— Ви говорите про Короля у Жовтому… — тремтячим голосом простогнав я.

— Цьому королю служили імператори.

— Я теж волів би служити йому, — сказав я у відповідь.

Містер Вайлд потирав свої штучні вуха скаліченою рукою.

— Що ж, можливо, Констанція його не кохає, — промовив він.

Я хотів було заперечити, аж раптом хвиля військової музики з вулиці ввірвалась до оселі й поглинула мій голос. Двадцятий драгунський полк, що раніше стояв у гарнізоні на горі святого Вінсента, повертався після тренувальних маневрів з округу Ветчестер до своїх нових казарм на півдні площі Вашингтона. Це був полк, де служив мій кузен. То були браві хлопці у блідо-блакитних кітелях, що прилягали до тіла, і сніжно-білих штанях з подвійними жовтими лампасами. У цих одностроях вони скидалися на відлиті з металу статуї. Кожний другий вояк був озброєний списом, на вістрі якого маяли жовті та білі прапорці. Повз наші вікна пройшли музиканти, граючи бравий військовий марш. За ними слідував полковник зі своїм супроводом, їхні коні повільно ступали по бруківці й синхронно хитали головами в ритм ходи, списи вершників яскраво виблискували на сонці. Свіжі, сповнені сил і здоров’я, наче трава навесні, солдати впевнено тримались у сідлі, повертаючись зі славетного походу селами Вестчестера. Дзвін їхніх шабель, що вдарялися об стремена, брязкіт шпор і карабінів заворожував мій слух, немов витончена музика. Я впізнав Луїса серед його товаришів. Мій кузен виглядав найставнішим офіцером з усіх, що я бачив. Містер Вайлд, який присунув крісло до вікна, також розгледів його, але промовчав. Я помітив, як Луїс обернувся і втупився очима просто у крамницю Гоберка, повз яку проїжджав його полк. Можу заприсягтися, що його щоки вкрилися рум’янцем. Думаю, Констанція теж стежила за парадом з вікна. Коли останній вояка зник з поля зору, а останній відзвук маршу затих на Південній П’ятій авеню, містер Вайлд важко спустився зі свого крісла і відтягнув скриню від дверей.

— Так, — промовив він, — гадаю, настав час поговорити вам зі своїм братом Луїсом.

Він прочинив двері, і я, узявши капелюха та ціпок, вийшов у коридор. Я почав спускатись темними, майже зовсім не освітленими сходами. Ступаючи ледь не навпомацки, я несподівано наступив на щось м’яке, що одразу утробно загарчало, і вже наступної секунди я зазнав жорстокого удару від кішки. На щастя, я встиг зачепитися ціпком за перила і не втратив рівноваги. Звір з диким нявчанням кинувся назад до кімнати містера Вайлда.

Проходячи повз двері Гоберка, я знову побачив його за роботою над обладунком. Утім, я не зупинився і, перетнувши вулицю Блекер, пройшов до Бустера, оминув територію нової камери смерті та парком Вашингтона попрямував до Бенедіку[11], тобто — додому.

Провівши певний час у затишку за читанням газет («Геральд» і «Метеор[12]»), я підійшов до сейфа у спальні та ввів необхідну часову комбінацію. Три хвилини сорок п’ять секунд очікування перед відкриттям сейфа щоразу перетворюються для мене на справжнісінький екстаз. З моменту введення коду і до тихого клацання міцних сталевих дверцят я весь перетворююся на благословенне чекання. Здається, наче на цей час увесь світ довкола стає раєм.

Я знаю, що чекає на мене наприкінці цих хвилин. Я знаю, що ховає всередині надійний сейф, що він зберігає для мене, тільки для мене. Навіть невимовна насолода чекання не спроможна зрівнятися з моментом, коли сталеві дверцята нарешті відчиняються і я трепетно витягую звідти корону із щирого золота, інкрустовану сяючими діамантами. Я проводжу цей ритуал щодня, але насолода очікування та, врешті-решт, доторку до корони з кожним разом лише посилюється. Ця корона призначена Королю над королями, Імператору над імператорами. Король у Жовтому може знехтувати нею, але її з гордістю носитиме слуга Його Величності.

Я тримав корону в руках, допоки сигнал тривоги у сейфі не розірвав своїм дзвоном тишу. Тоді я обережно й урочисто поклав той скарб на місце і зачинив металеві дверцята. Зайшовши до свого кабінету, я сперся на підвіконня. Вікна виходили на площу Вашингтона. Полуденне сонце відбивалося на склі, легкий вітерець коливав віття паркових в’язів і кленів, на яких уже розпускалися бруньки і зеленіло перше тендітне листя. Зграя голубів кружляла навколо високої башти церкви Джадсона[13], то здіймаючись над пурпуровим дахом, то пірнаючи вниз аж до водограю, що стояв навпроти мармурової арки. Садівники висаджували квіти навколо нього, запах свіжоскопаної землі, солодкий і пряний водночас, лоскотав ніздрі. Вгодований білий кінь ліниво тягнув за собою газонокосарку, ступаючи по свіжій траві; струмені води з цистерни розпилялись над асфальтованими дорогами. Біля статуї Пітера Стаувесанта[14], яка 1897 року замінила страхіття, що мало бути монументом Ґарібальді[15], на весняному сонечку бавилися діти. Зневажливо, з нескінченною відразою до круглолицих загарбників, парком прогулювалися нянечки з вишуканими дитячими колясками. Їхню відразу спричиняла присутність півдюжини драгунів, які ліниво розвалилися на лавках. У тіні дерев меморіальна арка Вашинґтона ледь помітно виблискувала на сонці сріблястим світлом, а за нею, на південному кінці площі, сховалися сірі кам’яні казарми, сповнені життя, та артилерійські стайні з білого граніту.

Я глянув на камеру смерті на площі навпроти. Кілька витріщак усе ще стовбичили біля залізних воріт, але по той бік огорожі було безлюдно. Вода, виблискуючи на яскравому сонці, струменіла з водограїв, і горобці вже знайшли собі нову купіль, на поверхні якої плавали маленькі брудні пір’їнки. Кілька білих павичів походжали газоном, а голуб сидів на руці однієї з мойр настільки нерухомо, що сам здавався продовженням скульптури.

Я вже хотів було відвернутися від цієї пасторальної картини, коли якась метушня, що зчинилася серед ґаволовів біля воріт, привернула мою увагу. Якийсь юнак прочинив ворота і нервово попростував гравійною доріжкою до бронзових дверей камери смерті. Він ненадовго затримався біля мойр, і щойно хлопець підвів голову до трьох загадкових ликів, як голуб злетів зі свого мармурового сідала, описав коло просто над ними і полетів на схід. Юнак затулив обличчя долонею, а потім з якимсь дивним і незрозумілим жестом вибіг мармуровими сходами нагору, і бронзові двері зачинилися за ним. Через півгодини роззявляки попленталися хто куди, а переляканий голуб повернувся на своє сідало на руці мойри.

Натягнувши капелюха, я вийшов прогулятися перед обідом. Коли переходив центральну вулицю, зі мною порівнявся гурт офіцерів. Один із них погукав мене на ймення:

— Агов, Гільдреде!

Він підійшов привітатися зі мною. То був мій кузен Луїс; усміхнений, він постукував батогом по своїх підборах зі шпорами.

— Щойно повернулися з Вестчестера, — сказав він. — Допомагали селянам. Ну, знаєш, молоко, сир, селянки в очіпках, що говорять тобі «добридéнь» і «та не думаю», коли ти намагаєшся зробити їм комплімент. Не уявляєш, як я скучив за нормальною їжею з «Дельмоніко[16]»! А як ти? Є новини?

— Жодних, — люб’язно відповів я. — Бачив ходу твого полку сьогодні вранці.

— Справді? А я тебе не помітив. Де ти був?

— Дивився з вікна містера Вайлда.

— Ох, дідько, — почав він незадоволено, — той чолов’яга — справжній псих. Не розумію, навіщо ти…

Помітивши роздратування на моєму обличчі, він перепросив за свою нестриманість.

— І все ж, серйозно, старий, — продовжив він, — я не хочу принижувати твого приятеля, але ніяк не можу зрозуміти, що спільного ти можеш мати з тим містером Вайлдом. Якщо чесно, то він — нечемна, огидно спотворена людина, яка мислить як психопат-злочинець. Ти ж знаєш, він був у божевільні…

— Як і я, — спокійно докинув я.

Хоч і збитий з пантелику, Луїс швидко оговтався і сердечно плеснув мене по плечу.

— Та годі, облиш, тебе ж повністю вилікували, — почав було він, але я знову не дав братові договорити:

— Мабуть, ти маєш на увазі, що мене просто визнали здоровим, бо я ніколи не божеволів?

— Звісно, саме це я й мав на увазі! — розсміявся він у відповідь.

Той силуваний сміх мені геть не сподобався, проте я весело кивнув і запитав, куди він прямує. Луїс був відповідальним за своїх побратимів-офіцерів, які наразі майже дійшли до Бродвею.

— Ми збиралися покуштувати бранцвізьких коктейлів[17], але, щиро кажучи, я роздумував над приводом відвідати Гоберка замість цього. Ходімо, ти якраз і будеш моїм приводом.

Ми побачили старого Гоберка у новенькому весняному костюмі біля дверей його крамниці. Він глибоко вдихав повітря.

— Я вирішив здійснити невеличкий променад з Констанцією перед обідом, — відповів він на безупинний потік Луїсових запитань. — Ми думали прогулятися парком уздовж Північної річки.

За хвилину вийшла Констанція й одразу ж зашарілася, коли Луїс торкнувся вустами її тендітних пальчиків у рукавичках. Я спробував перепросити і попрощатися з ними, посилаючись на важливі справи у місті, але Луїс і Констанція навіть не слухали моїх відмов: я мав відволікати увагу Гоберка протягом нашої прогулянки. Зрештою, це те ж саме, що й наглядати за Луїсом, заспокоїв я себе. Ми піднялися в екіпаж, що мав везти нас до парку. Я вмостився навпроти старого зброяра.

Ряд прегарних парків і гранітних терас простягнувся уздовж всього узбережжя Північної річки. Їх почали зводити 1910 року, а вже восени 1917-го роботи було завершено, і вони стали одним із найпопулярніших місць для прогулянок у столиці. Парки займали територію від 190-ї вулиці і далі вгору, відкриваючи чарівний вид на пляж Джерсі та Гайленд[18] навпроти. Різноманітні кафе та ресторани були розкидані тут і там серед паркових дерев. Двічі на тиждень військовий оркестр гарнізону давав концерти на спеціальній естраді.

Ми сіли на лаву біля статуї генерала Шерідана на коні[19]. Констанція розгорнула свою парасольку, аби сховатися від сонця, та поринула у вуркотливу розмову з Луїсом, яку неможливо було розібрати навіть за бажання. Старий Гоберк, спершись на свій ціпок з руків’ям зі слонової кістки, запалив чудову сигару, пропозицію якої я ввічливо відхилив, і вдоволено усміхнувся. Сонце вже низько висіло над лісами острова Стейтен, а затока виблискувала щирим золотом від сповнених сонячним світлом вітрил кораблів у гавані.

Бриги, шхуни, яхти, неповороткі пороми, на чиїх палубах юрмилися люди, залізничний транспорт на рейках, що тьмяно полискували металом, білі й сині вантажівки, величні пароплави, каботажні судна, устричні судна, шаланди і нахабні буксири, що снували затокою… Всі ці кораблі спінювали світлі води, аж поки сягав зір. На відміну від метушливих цивільних суден і пароплавів, безмовний військовий флот нерухомо застиг посередині річки.

Веселий сміх Констанції відірвав мене від мрійливого споглядання.

— Що ти там угледів? — запитала вона.

— Нічого, просто флот, — усміхнувся я.

Луїс почав розповідати нам про кораблі, виділяючи кожний за його місцезнаходженням відповідно до Червоного форту на острові Ґовернорс.

— Он та невеличка штука, схожа на сигару, — це торпедний човен, — пояснив він, — і ще чотири поряд із ним: «Тарпон», «Сокіл», «Морський лис» і «Спрут». Просто за ними — канонерські човни «Принстон», «Чемплейн», «Заводь» та «Ері». Біля них стоять крейсери «Фераґат» і «Лос-Анджелес», далі — лінкори «Каліфорнія», «Дакота» і флаґман «Вашинґтон». Оті два маленькі шматки металобрухту, що стали на якір біля фортеці Вільямс, — це монітори[20] з подвійними гарматами «Жахливий» і «Чудовий»; за ними стоїть таранний корабель «Осеола».

Констанція не зводила з нього сповненого захопленням погляду своїх прекрасних очей.

— Скільки всього ти знаєш для звичайного солдата! — і ми всі дружно засміялися.

Потім Луїс підвівся, кивнув нам, простягнув руку Констанції, і вони неспішним кроком попростували вздовж узбережжя. Гоберк провів їх поглядом, а потім повернувся до мене.

— Містер Вайлд мав рацію, — сказав він. — Я знайшов зниклі стегнові пластини «Прослави Принца» в огидній купі непотребу на вулиці Пелл.

— 998? — уточнив я з усмішкою.

— Саме так.

— Я ж казав вам, що містер Вайлд — дуже розумна людина, — зауважив я.

— Я волів би визнати це важливе відкриття за ним, — продовжив Гоберк. — І вважаю за необхідне довести до загалу, що саме йому належить слава цієї знахідки.

— Не думаю, що він буде вдячний вам за це, — холодно відповів я. — Не варто розголошувати, що ці стегнові пластини знайдено за його порадою.

— Ви уявляєте собі, скільки вони коштують? — спитав Гоберк.

— Ні. Мабуть, десь доларів п’ятдесят.

— Офіційно їх оцінюють у п’ятсот доларів, але власник «Прослави Принца» обіцяв дві тисячі тому, хто доповнить обладунок зниклими частинами. Ця винагорода належатиме містерові Вайлду.

— Йому вона не потрібна! Він відмовиться від цих грошей! — І тут мені урвався терпець. — Що вам взагалі відомо про містера Вайлда? Йому не потрібні гроші. Наразі він є — або невдовзі буде — багатшим за будь-яку людину на землі, окрім мене. Нащо нам будуть ті гроші, коли… Нащо нам з ним ті гроші, коли… коли…

— Коли що? — спитав Гоберк, геть збитий з пантелику.

— Побачите, — відповів я, знов опанувавши себе.

Він окинув мене поглядом, яким на мене зазвичай дивився доктор Арчер, і я знав, що він вважає мене несповна розуму. Його щастя, що він не промовив «безумець» саме тоді.

— Ні, — відповів я на його невисловлені думки. — Я не втратив глузду. Я настільки ж здоровий, як і містер Вайлд. Не бачу жодного сенсу викладати свої козирі просто зараз, але знайте: мова йде про вкладення, що принесе набагато більше, ніж просто золото, срібло та коштовності. Воно забезпечить щастя і процвітання всьому континентові, ні, всій півкулі!

— Ох… — зітхнув Гоберк.

— А можливо, — продовжив я вже спокійніше, — воно забезпечить щастя всьому світові.

— І водночас ваше власне щастя і процвітання, як і містера Вайлда?

— Саме так, — усміхнувся я у відповідь. Мені хотілося задушити його за такий тон.

Гоберк якийсь час мовчки дивився на мене, а потім мовив, уже набагато обережніше:

— Чому б вам не облишити всі ті ваші книжки й дослідження, містере Кастейне, і не вирушити у відпустку в гори чи кудись деінде? Пам’ятаєте, раніше ви захоплювались риболовлею. Може, вам варто закинути вудку та Спіймати кілька форелей у Ранґелисі?

— Ловіння риби мене більше не цікавить, — відповів я спокійним голосом, у тон своєму співрозмовникові.

— Ви багато чим захоплювались раніше, — продовжив він, — атлетикою, яхтовим спортом, стрільбою, верховою їздою…

— У мене зникло бажання їздити на коні після мого падіння, — так само спокійно промовив я.

— Ах, звісно, ваше падіння… — повторив він, дивлячись кудись убік.

Ця безглузда балачка зайшла занадто далеко, тож я запропонував повернутися до розмови про містера Вайлда, але Гоберк знову почав придивлятися до мого обличчя у вкрай неприємний для мене спосіб.

— Містер Вайлд… Знаєте, що він зробив сьогодні пообідді? Він спустився вниз і прибив табличку на вхідних дверях, просто поряд із моєю. На ній вказано:

Містер Вайлд

Той, що відновлює репутації

Третій дзвінок

— Може, вам відомо, що він має на увазі з цим відновленням репутацій?

— Так, — я насилу приборкав хвилю люті. — Мені відомо.

— Он як…

Луїс і Констанція повернулися до нас і запросили прогулятися разом з ними. Гоберк поглянув на свій годинник. У той самий час клуб диму здійнявся над укріпленням фортеці Вільямс, і звук пострілу з гармати, що виблискувала у променях призахідного сонця, рознісся безмежними просторами води, а його відлуння відбилось від Гайленда навпроти. Прапор швидко ковзнув униз флагштоком, з бортів сніжно-білих кораблів просурмили сигнальні труби, і перший електричний вогник розітнув темряву, що наступала на узбережжя Джерсі.

Коли ми повертались до міста, я побачив, як Констанція щось тихо шепоче Луїсові. Її слів я не розібрав, проте почув, як Луїс прошепотів їй у відповідь «моя люба». Хоча ми з Гоберком йшли площею попереду них, до мене долинули уривки фраз на кшталт «кохана» чи «моя Констанція». Я зрозумів: наспів час для серйозної розмови з моїм кузеном Луїсом.

III

Одного раннього травневого ранку я стояв у спальні біля сталевого сейфа і приміряв золоту корону, прикрашену коштовностями. Щойно я обернувся до дзеркала, діаманти зблиснули вогнем, а важке карбоване золото запалало сяйвом навколо моєї голови. Я згадав агонізуючий скрик Каміли та жахливі слова, що лунали туманними вулицями Каркози. То були останні рядки першого акту, і я не смів навіть подумати, що було далі, — не смів думати про це навіть у світлі яскравого весняного сонця, навіть у своїй кімнаті, в оточенні знайомих речей, навіть заспокоєний гамором вулиці й голосами челяді у передпокої. Отруєні слова повільно проникали в моє стривожене серце, що всмоктувало їх, наче простирадло — краплі поту смертельно хворого. Тремтячими руками я зняв корону і витер спітнілого лоба, але мої думки все ще витали довкола Гастура та моїх власних честолюбних амбіцій. Я згадав містера Вайлда, його стан, коли я покинув його минулого разу. Згадав його подряпане закривавлене обличчя зі слідами кігтів того бісового створіння, згадав те, що він сказав мені.

Різкий дзвінок сигналу тривоги із сейфа вирвав мене із цих думок. Я знав, що мій час скінчився. Проте я не заховав корони. Надівши осяйний вінець на голову, я зухвало розвернувся до дзеркала. Довго я простояв перед ним, насолоджуючись поступовою зміною виразу своїх очей. Дзеркало відображало обличчя, яке скидалося на моє, але блідіше й настільки худе, що я ледь впізнавав себе. І весь цей час я проказував крізь зціплені зуби, поки сигнал тривоги надривався дзвоном і свистом, а діаманти блискотіли й палали над моїм чолом:

— Час настав! Час настав!

Я почув, як прочинилися двері, але не зняв корони. Я зреагував лише тоді, коли побачив два обличчя у дзеркалі. Коли інше обличчя з’явилося над моїм плечем і пара чужих очей зустрілася з моїми. Я вмить розвернувся і схопив довгого ножа, що лежав на туалетному столику. Мій кузен відстрибнув убік. Сполотнілий, він крикнув:

— Гільдреде! Заради всього святого! — Моя рука повільно опустилась. — Це я, Луїс! Ти впізнаєш мене?

Я мовчки стояв навпроти нього. Я не міг вимовити жодного слова. Йому довелося підійти до мене і забрати ніж з моєї руки.

— Що все це означає? — спитав він спокійніше. — Тобі зле?

— Ні, — відповів я, але, присягаюся, він мене не почув.

— Ну ж бо, друже, — промовив він, — знімай цю латунну корону та ходімо до кабінету. Ти що, збираєшся на маскарад? І що це за мішура?

Хоча я і зрадів тому, що він мав корону за латунний непотріб, моя думка про Луїса через це не поліпшилась. Я дозволив йому забрати її в мене. За цієї ситуації найкращим було підіграти братові. Він підкинув блискучу корону в повітря, спіймав її та з широкою усмішкою простягнув мені.

— Непогана штука як на п’ятдесят центів, — сказав він. — Нащо тобі це?

Я не відповів, заховавши вінець у сейф. Щойно сталеві дверцята зачинилися, сигнал тривоги замовк. Луїс кинув на мене здивований погляд, але начебто не помітив раптової тиші. Втім, він чомусь назвав сейф коробкою для печива. Аби не дати йому можливості підгледіти комбінацію цифр, я відвів брата до кабінету. Луїс розвалився на дивані та замахнувся батогом на муху. Він був убраний у буденний однострій (обшита тасьмою куртка, і франтівський кашкет), чоботи заляпані рудою грязюкою.

— Де це ти був? — поцікавився я.

— Перетинав убрід затоку в Джерсі. Не мав часу перевдягнутися, надто поспішав зустрітися з тобою. Не пригостиш чаркою чогось міцного? Я ледь не падаю з ніг від утоми, двадцять чотири години в сідлі.

Я налив йому коньяку зі своїх запасів. Спробувавши напій, він скривився:

— Пекельне пійло. Нагадай дати тобі адресу крамниці, де під назвою «коньяк» продають справжній коньяк.

— Цей цілком задовольняє мої потреби, — байдуже мовив я. — Ним я розтираю груди.

Двоюрідний брат здивовано глянув на мене і прибив батогом ще одну муху.

— Чуєш, друзяко, — розпочав він. — Маю до тебе розмову. Вже чотири роки минуло відтоді, як ти живеш тут відлюдно, наче сич. Нікуди не виходиш, не дбаєш про свою фізичну форму… Ти взагалі ні чорта не бачиш, окрім отих книжок біля каміна, — він окинув поглядом ряди книжкових полиць. — Наполеон, Наполеон, Наполеон!.. — зачитував він. — Заради всього святого, чи є в тебе тут щось окрім клятого Наполеона?

— На жаль, палітурки не золоті… Але, чекай, є й інша книжка. «Король у Жовтому», — я глянув йому просто в очі. — Читав її?

— Я? Боронь Боже! Я не хочу збожеволіти.

Він пошкодував про сказане, щойно слова зірвалися з його вуст. Існує лише одне слово, яке я ненавиджу сильніше за «безумця», і це слово «божевільний». Утім, я стримався і спокійно запитав, чому він вважає «Короля у Жовтому» небезпечною книжкою.

— Не знаю, — квапливо відповів він. — Я тільки пам’ятаю збурення, яке здійняла ця книжка, засудження її духівництвом і пресою… Здається, автор, що створив це чудовисько, застрелився?

— Гадаю, він усе ще живий.

— Скоріш за все, — пробурмотів Луїс. — Кулі не здатні вбити такого демона.

— Ця книжка сповнена великих істин, — зауважив я.

— Ага, — прозвучало у відповідь, — «істин», через які люди позбуваються здорового глузду і вкорочують собі віку. Мені байдуже, що ця штука — надзвичайний витвір мистецтва, як про неї кажуть. Написати її — означало вчинити злочин проти людства. Я ніколи не розгорну її сторінок.

— Ти приїхав до мене, аби сказати це? — поцікавився я.

— Ні. Я приїхав, аби сказати тобі, що збираюсь одружитися.

Цієї миті моє серце, здавалося, зупинилось, проте я не відвів від нього погляду.

— Так, — продовжив Луїс, усміхаючись, — я одружуюсь із найчарівнішим створінням у світі.

— Констанція Гоберк, — механічно промовив я.

— Звідки ти знаєш? — вражено спитав він. — Я й сам не знав про це до тієї пообідньої прогулянки квітневого вечора.

— Коли це має статися?

— Спочатку ми планували одружитися наступного вересня, але годину тому надійшов наказ нашому полкові вирушати у Пресидіо, Сан-Франциско. Тож церемонію перенесли на завтра. Завтра, — повторив він. — Уяви собі, Гільдреде, завтра я стану найщасливішим чоловіком на світі, бо Констанція поїде зі мною!

Я простягнув йому руку, вітаючи, і він схопив і потиснув її, як справжній добряк, яким він був — чи принаймні видавався таким.

— Мені доручать командувати ротою — це буде моїм весільним подарунком, — вів далі він. — Капітан і місіс Луїс Кастейн, га, Гільдреде?

Потім він розповів про місце, де відбуватиметься весілля, і про запрошених гостей, а також взяв з мене обіцянку прийти і бути там бажаним гостем. Я міцно зціпив зуби, слухаючи цю наївну балачку та не виказуючи своїх справжніх почуттів, але…

Я вже ледь міг панувати над собою. Коли він підвівся, дзвякнувши шпорами, і почав прощатися, я не став затримувати його.

— Маю до тебе лише одне прохання, Луїсе, — спокійно промовив я.

— Вважай, що я вже пообіцяв, — розсміявся він.

— Мені треба буде поговорити з тобою сьогодні ввечері. Хвилин п’ятнадцять, не більше.

— Звісно, як забажаєш, — відповів Луїс розгублено. — Де?

— Та де завгодно, хоч у парку.

— О котрій, Гільдреде?

— Опівночі.

— Якого… — почав був він, але вчасно схаменувся та зі сміхом погодився. Він швидко спустився сходами і поквапився геть, подзвякуючи шпорами на кожному кроці. Я провів його поглядом: Луїс звернув на вулицю Блікер. До Констанції, як мені було чудово відомо. Я вичекав десять хвилин, а потім вирушив за ним, узявши із собою корону, прикрашену коштовностями, та шовковисту мантію, позначену Жовтим Знаком. Я завернув на вулицю Блікер і прочинив двері, на яких було зазначено:

Містер Вайлд

Той, що відновлює репутації

Третій дзвінок

Я побачив Гоберка, який ходив туди-сюди своєю крамницею, та наче почув голос Констанції у вітальні. Проте я уникнув зустрічі з ними і поспішив піднятися хисткими сходами до квартири містера Вайлда. Постукавши у двері, я одразу ж безцеремонно увійшов. Містер Вайлд стогнав, лежачи на підлозі, його обличчя вкривала кров, а одяг був весь пошматований. Килим також постраждав у вочевидь недавній сутичці: роздертий та подірявлений, поплямований краплями крові.

— Це та проклята кішка, — сказав він, припинивши стогнати. Чоловік подивився на мене своїми безбарвними очима. — Вона напала на мене, коли я спав. Думаю, рано чи пізно вона мене вб’є.

Це було вже занадто. Озброївшись сокирою, яку взяв у коморі, я зайшов на кухню і почав шукати того пекельного звіра, аби порішити його раз і назавжди. Однак мої пошуки виявилися марними. Через деякий час я здався і повернувся до містера Вайлда, що видерся на своє високе крісло край столу. Він умився та переодягся. Глибокі подряпини на обличчі, що їх залишили пазурі кішки, були оброблені колодієм, рану на шиї прикривала хустка. Я пообіцяв йому вбити кішку, щойно її побачу, але він лише похитав головою та відвернувся до розгорнутої облікової книги. Містер Вайлд почав зачитувати імена людей, що звернулися до нього з приводу своєї репутації, і суми, які він називав, були просто вражаючими.

— Я постійно залякую людей, — пояснив він.

— Настане час, коли хтось із них таки уб’є вас, — спробував я застерегти його.

— Ви справді так думаєте? — спитав він, потираючи свої штучні вуха.

Сперечатися з ним не було жодного сенсу, тож я взяв з полиці рукопис під назвою «Імперська династія Америки». Востаннє у житті. Схвильований, тремтячи від задоволення, я прочитав його до кінця. Коли я закінчив, містер Вайлд забрав рукопис і, повернувшись до темного коридору, що з’єднував кабінет з його спальнею, гучно покликав:

— Венсе!

Тоді я вперше побачив чоловіка, що зачаївся там у темряві. Навіть не уявляю, як я міг не помітити його, коли шукав кішку.

— Венсе, заходь, — крикнув містер Вайлд.

Той підвівся і повільно наблизився до нас. Я ніколи не забуду обличчя, що повернулося до мене в той момент, коли світло з вікна впало на нього.

— Венсе, це містер Кастейн, — промовив містер Вайлд. Не встиг він договорити, як чоловік кинувся на підлогу перед столом, несамовито волаючи:

— Господи! О, Господи! Врятуйте мене! Пробач мені! О, містере Кастейне, тримайте цього чоловіка подалі! Ви не можете, ви не можете бажати цього… Ви не такий, врятуйте мене! Я геть зламаний, я був у божевільні, а тепер — коли все майже налагодилось, коли я забув Короля, Короля у Жовтому… Але я знову збожеволію, я збожеволію…

Його голос перейшов у задушливе хрипіння, коли містер Вайлд стрибнув на нього і стиснув своєю правицею шию чоловіка. Венс важко гепнувся на підлогу, а містер Вайлд знову швидко видерся на крісло і, потираючи спотворені вуха обрубком лівиці, обернувся до мене і попросив передати йому облікову книгу. Я зняв її з полиці. Він розгорнув її та після недовгих пошуків охайно списаними сторінками самовдоволено прокашлявся й вказав на ім’я Венса.

— Венс, — зачитав він, — Осґуд Освальд Венс.

Почувши своє ім’я, чоловік на підлозі підвів голову й повернув своє зведене судомою обличчя до містера Вайлда. Його очі були налиті кров’ю, губи розпухли.

— Звернувся двадцять восьмого квітня, — продовжував містер Вайлд. — Рід діяльності: касир Національного банку Сифорт, відбував термін у Синг-Синг[21], звідки був переведений до психіатричної лікарні для злочинців. Помилуваний губернатором Нью-Йорка і виписаний з лікарні дев’ятнадцятого січня 1918 року. Репутацію зіпсовано у Шипсгед-Бей. Плітки, що він живе не тільки на легальні прибутки. Відновити негайно. Винагорода: тисяча п’ятсот доларів. Примітка: привласнював суми, що сягають тридцяти тисяч доларів, з двадцятого березня 1919-го. Має чудову родину, міцно стоїть на ногах завдяки впливові свого дядька. Батько — президент банку Сифорд.

Я подивився на людину на підлозі.

— Устань, Венсе, — лагідно промовив містер Вайлд. Венс підвівся, наче загіпнотизований. — Він зробить усе, що ми йому накажемо, — сказав містер Вайлд і, розгорнувши рукопис, прочитав усю історію імперської династії Америки. Потім м’яким і заспокійливим тоном він повторив усі важливі для Венса моменти, що так само стояв мов у землю вкопаний. Його погляд був настільки порожнім і бездумним, що мені здалося, наче він перетворився на недоумка. Я сказав про це містерові Вайлду, який відповів, що це не має жодного значення. Ми дуже терпляче пояснили Венсові, в чому полягатиме його участь у справі. Зрештою, він начебто все зрозумів. Містер Вайлд пояснив рукопис, послуговуючись кількома томами з геральдики, аби обґрунтувати свої дослідження. Він згадав про заснування династії у Каркозі, про озера, що пов’язували Гастура з Альдебараном і таємницею Гаяд. Він говорив про Касільду і Камілу, він описував похмурі глибини Демге й озеро Гелі.

— Пошматовані лахміття Короля у Жовтому сховають Ітіл назавжди, — пробурмотів він, але не думаю, що Венс його почув. Далі, рівень за рівнем, він провів Венса гілками імперської родини, до Вота і Тейла, від Наотальби і Примари Правди до Альдонеса, а потім, відклавши рукопис, почав розповідати прекрасну історію Останнього Короля. Я спостерігав за ним, схвильований і заворожений водночас. Він високо підвів голову, його довгі руки простягались у величному, сповненому гордощів і сили жесті, а очі блищали глибоко у западинах, наче два смарагди. Венс одурманено слухав. Що ж до мене, то коли містер Вайлд нарешті закінчив свою історію і, вказуючи на мене, прокричав: «Кузен Короля!», у мене в голові запаморочилось від збудження.

Доклавши аж надлюдських зусиль, щоб контролювати себе, я пояснив Венсові, чому лише я вартий корони і чому мого кузена треба або вигнати, або вбити. Я роз’яснив йому, що моєму кузенові не можна одружуватись, навіть після зречення всіх своїх прав, а також чому донька маркіза Авонширського була останньою, з ким він міг взяти шлюб, і як це позначиться на долі Англії. Я показав йому список з тисячами імен, що його дістав містер Вайлд. Кожна людина, зазначена там, отримала Жовтий Знак, яким ніхто не може знехтувати. Місто, штат, уся країна були готові повстати і трепетати перед Блідою Маскою.

Час настав. Люди мають дізнатися про сина Гастура, а весь світ — підкоритися чорним зорям, що сяють з небес над Каркозою.

Венс сперся ліктями на стіл, обхопивши голову руками. Містер Вайлд огризком графітного олівця накидав на берегах вчорашньої газети «Геральд» грубий малюнок. То був план розташування кімнат Гоберка. Далі він написав наказ і приклав печатку, а я, тремтячи, мов у лихоманці, підписав свій перший виконавчий лист іменем короля Гільдреда.

Спустившись на підлогу й відчинивши дверцята шафи, містер Вайлд витяг з нижньої полиці довгу прямокутну коробку. Він поклав її на стіл і відкрив. Усередині неї на шовковому папері лежав ніж. Я взяв його і простягнув Венсові разом із наказом та планом помешкання Гоберка. Тоді містер Вайлд сказав Венсу, що той може йти, і він пішов, важко волочачи ноги, наче бездомний волоцюга.

Я трохи посидів, спостерігаючи, як денне світло поволеньки гасне за баштою меморіальної церкви Джадсона. Потім зібрав докупи рукопис і решту записів, узяв свого капелюха і пішов до дверей.

Містер Вайлд спостерігав за мною у цілковитій тиші. Переступивши поріг, я озирнувся. Погляд маленьких очей містера Вайлда все так само був зосереджений на мені. За його спиною у згасаючому світлі дня згущувалися тіні. Я зачинив за собою двері й вийшов на вулицю, на яку вже наповзали сутінки.

Я нічого не їв від сніданку, але жодного голоду не відчував. Жалюгідний і вочевидь зголоднілий чолов’яга, що дивився через вулицю на камеру смерті, помітив мене і підійшов, аби розповісти про свої страждання. Я дав йому трохи грошей, сам не знаю чому, і він пішов, навіть не подякувавши. За годину з’явився ще один волоцюга, який так само розповів свою історію. У мене в кишені був клаптик паперу, відмічений Жовтим Знаком, і я віддав його безхатькові. Той спочатку по-дурному витріщився на нього, а потім, кинувши на мене сумнівний погляд, склав його з якоюсь надмірною обережністю і сховав за пазухою.

Електричне світло мерехтіло серед дерев, молодик сяяв у небі над камерою смерті. Очікування втомлювало. Я прогулювався від мармурової арки до артилерійських стаєнь і назад, до водограю. Пахощі трав і квітів, розлиті у повітрі, позбавляли мене спокою. Місячне сяйво переливалося у струменях фонтана, мелодійний плескіт крапель води нагадав мені дзвенькіт кольчуги у крамниці Гоберка. Але цей звук був не настільки заворожливим, а нудні промені місячного світла, що відбивались у воді, не викликали того відчуття витонченого задоволення, як сонячні відблиски на полірованій сталі обладунку на колінах Гоберка. Я почав було спостерігати за кажанами, що стрімко літали над водяними рослинами у басейні водограю, але їхній швидкий поривчастий політ напружив мої нерви до краю. Тож я знову став безцільно блукати туди-сюди серед дерев.

Артилерійські стайні огортала темрява, проте офіцерські вікна у казармах кавалерії були яскраво освітлені. Крізь ворота постійно снували стомлені солдати, що несли збрую, кошики з посудом та інший дріб’язок.

Кінні вартові на воротах змінилися двічі, поки я тинявся асфальтною доріжкою. Я подивився на годинник. Час уже майже настав. Світло у казармах згасало одне за одним, ґратовані ворота зачинили. Щохвилини через бокову хвіртку виходив офіцер, і в нічному повітрі ще довго відлунювали брязкіт амуніції та дзвін шпор. Над площею запала тиша. Останнього волоцюгу вигнав з парку полісмен у сірому мундирі. Траса вздовж вулиці Вустер спорожніла. Єдиним звуком, що ґвалтував тишу, був стукіт копит коня та дзвін шаблі вартового, яка вдарялася об луку сідла. У казармах офіцерські кімнати все ще освітлювались, а військовослужбовці ходили туди-сюди перед вікнами. Годинник відбив дванадцять разів зі шпилю церкви святого Франциска Ксав’єра. На останньому ударі сумнозвучних дзвонів якась постать вислизнула крізь хвіртку поруч з ґратами, відсалютувала вартовим і, перетнувши вулицю, попрямувала сквером до Бенедіку.

— Луїсе, — покликав я.

Чоловік розвернувся на підборах зі шпорами і підійшов просто до мене.

— Це ти, Гільдреде?

— Так. Ти вчасно.

Я потиснув його простягнуту руку. Ми неспішно покрокували у напрямку до камери смерті.

Він торочив про своє одруження, про витонченість Констанції та про їхні спільні плани на майбутнє, звертаючи мою увагу на свої капітанські погони, кашкет і потрійний золотий шеврон на рукаві. Думаю, я дослухався до мелодії його шпор і шаблі з більшою увагою, ніж до його дитячого базікання. Врешті-решт ми зупинилися під в’язами Четвертої вулиці на розі площі навпроти камери смерті. Він розсміявся і запитав, чого я хотів від нього. Я запропонував сісти на лавку, що під електричним ліхтарем, і ми сіли поруч. Кузен дивився на мене зацікавлено, тим самим поглядом, що й лікарі, поглядом, який я так ненавидів і якого так боявся. Я відчував усю образливість його погляду, але він цього не знав — я старанно приховував свої почуття.

— Отже, старий, — знову запитав він, — чим я можу тобі прислужитися?

Я вийняв із кишені рукопис і записи про імперську династію Америки та, дивлячись йому просто в очі, сказав:

— Я розповім тобі. Дай мені слово солдата, що прочитаєш цей рукопис від початку до кінця, не ставлячи жодних запитань. Пообіцяй також прочитати ці записи і вислухати те, що я маю сказати тобі опісля.

— Обіцяю, якщо ти так хочеш, — люб’язно відповів Луїс. — Дай мені ці папери, Гільдреде.

Він почав читати, здивовано піднімаючи брови у німому зачудуванні, через що я тремтів від ледь стримуваної люті. Що далі він читав, то більше насуплював брови, а його губи, здавалося, безгучно промовляють слово «дурниці».

Він виглядав трохи стомленим, але заради мене читав далі, докладаючи зусиль, аби здаватися зацікавленим. Але цікавість перестала бути вдаваною, коли серед щільно списаних аркушів він натрапив на власне ім’я, а коли побачив моє, то опустив рукопис і зміряв мене уважним поглядом. Проте кузен дотримався даного мені слова і продовжив читати. Я залишив невисловлене питання, що ледь не злетіло з його губ, без відповіді. Дочитавши до кінця, він побачив підпис містера Вайлда, обережно згорнув папери і повернув їх мені. Я простягнув йому записи. Луїс відкинувся на спинку лавки, насунувши свого кашкета на лоб тим хлоп’ячим жестом, який я добре пам’ятав ще зі школи. Я уважно спостерігав за виразом його обличчям, поки він читав, а коли закінчив, забрав записи з рукописом і засунув їх до кишені. Після цього я розгорнув сувій, відмічений Жовтим Знаком. Він побачив Знак, але, здавалося, не зрозумів його значення, тож я доволі різко звернув на нього кузенову увагу.

— Ну, бачу, — сказав він. — Що це?

— Це Жовтий Знак, — промовив я роздратовано.

— О, то це він і є, так? — спитав Луїс тим улесливим тоном, яким лікар Арчер звертався до мене і яким далебі спілкувався б зі мною і далі, якби я не владнав з ним свої справи.

Я погамував свій гнів і відповів якомога спокійніше:

— Слухай, ти ж дав мені слово?

— Я слухаю, старий, — сказав він заспокійливо у відповідь.

Так само спокійно я розпочав свою розповідь:

— Лікар Арчер, що якимось чином заволодів секретом імперського наступництва, спробував позбавити мене моїх законних прав, мотивуючи це тим, що через падіння з коня чотири роки тому я став психічно неповноцінним. Він наважився ув’язнити мене у себе вдома, сподіваючись звести з розуму або отруїти. Я не забув цього. Минулої ночі я навідав його, і наша розмова стала останньою.

Луїс помітно зблід, але не поворухнувся. Я тріумфально продовжив:

— Ще три персони чекають на співбесіду, що має бути проведена в інтересах містера Вайлда та моїх власних. Це мій кузен Луїс, містер Гоберк і його донька Констанція.

Луїс скочив на ноги. Я також підвівся і кинув сувій з Жовтим Знаком на землю.

— О, я можу сказати тобі те, що маю, і без цього! — крикнув я з торжествуючим сміхом. — Ти маєш зректися корони на мою користь, чуєш, на мою!

Луїс перелякано подивився на мене, проте спромігся опанувати себе і доброзичливо промовити:

— Звісно ж, я зрікаюся… Чого я маю зректися?

— Корони, — сердито сказав я.

— Так, авжеж, — відповів він. — Я зрікаюся її. Ходімо, старий, я проведу тебе назад додому.

— Не намагайся задурити мене цими лікарськими хитрощами! — крикнув я, тремтячи від люті. — Не поводься зі мною так, наче я божевільний.

— Що за дурниці, — відповів він. — Ходімо, Гільдреде, вже пізній час.

— Ні! — вигукнув я. — Ти маєш мене вислухати. Ти не можеш одружитися, я забороняю тобі. Ти чуєш? Я забороняю! Ти зречешся корони, і в нагороду я відправлю тебе у заслання. Якщо ти відмовишся, то помреш.

Він спробував заспокоїти мене, але терпець мені урвався, і я витягнув довгого ножа, заступаючи Луїсові шлях.

Я повідомив йому, що доктора Арчера знайдуть у підвалі з перерізаною горлянкою, і засміявся кузенові просто в обличчя, подумавши про Венса, його ніж і підписаний мною наказ.

— О, звісно, ти Король, — крикнув я. — Але Королем маю бути я. Хто ти такий, щоб не допускати мене до володіння імперією, що простирається на всю землю! Я народився кузеном Короля, але я стану Королем!

Луїс нерухомо стояв переді мною, білий як полотно. Раптом з Четвертої вулиці стрімголов вискочив чоловік, прочинив ворота храму смерті, бігцем кинувся до бронзових дверей і ввірвався до камери смерті з криком, від якого холола кров. Я сміявся до сліз, бо впізнав у цьому чоловікові Венса. Це означало, що Гоберк і його донька вже не стоять на моєму шляху.

— Тепер можеш іти, — крикнув я Луїсу. — Ти перестав бути загрозою. Тепер ти ніколи не одружишся з Констанцією, а якщо посмієш одружитися будь з ким у вигнанні, я навідаюсь до тебе, як до лікаря минулої ночі. Містер Вайлд подбає про тебе завтра.

Я розвернувся і стрілою полетів до Південної П’ятої авеню. З криком жаху Луїс скинув свій пояс з шаблею і помчав за мною, наче вітер. Я почув його просто за своєю спиною на розі вулиці Блекер і кинувся до дверей з вивіскою Гоберка. Він заволав:

— Стій або я стріляю!

Але коли він побачив, що я стрімголов побіг сходами, залишивши крамницю Гоберка позаду, він відстав від мене. Я чув, як мій кузен гупає у двері крамниці з несамовитим криком, який міг би розбудити й мертвих.

Двері містера Вайлда були відчинені, тож я заскочив до його помешкання з криком:

— Справу зроблено! Справу зроблено! Хай повстануть нації та побачать свого Короля!

Проте я ніде не міг знайти містера Вайлда. Зайшовши до кабінету, я вийняв зі скрині розкішну корону. Потім накинув на плечі білу шовкову мантію з вишитим на ній Жовтим Знаком і увінчав себе короною. Нарешті я був Королем. Королем по праву у Гастурі, Королем, що знав таємницю Гаяд, чий розум пізнав глибини озера Галі. Я був Королем! Перші сірі проблиски світанку здіймуть бурю, що охопить обидві півкулі. Так я стояв, кожним своїм нервом відчуваючи найвищу напругу, ледь притомний від захвату і величі своїх ідей, допоки не почув стогін чоловіка у темному коридорі.

Я схопив лойову свічку і побіг до дверей. Кішка кинулася на мене, наче демон. Свічка погасла, але ніж летів швидше за звіра. Почувши її вереск, я зрозумів, що лезо знайшло ціль. Якусь мить я слухав, як кішка борсається у темряві, а потім, коли її шал вщух, я запалив лампу і підняв високо над головою. Містер Вайлд лежав на підлозі з роздертим горлом. Спочатку я подумав, що він мертвий, але, придивившись, побачив, як зажеврів зелений вогник у запалих очах, спотворена рука затремтіла, а судома розтягла рот від вуха до вуха. На якусь частку секунди мій жах і відчай поступилися надії, але коли я схилився над ним, його очі закотилися, і він помер. І поки я так стояв, паралізований сліпим гнівом і відчаєм, дивлячись, як моя корона, моя імперія, всі надії і прагнення, саме моє життя перетворюються на прах разом з мертвим наставником, вони прийшли, схопили мене і зв’язали так міцно, що мої жили напнулися, наче мотузки, а голос захрип від нестямних криків. Але я, оскаженілий і стікаючий кров’ю, все ще шаленів поміж них. Не один полісмен відчув на собі мої гострі зуби. Коли нарешті я вже не міг рухатися, вони підійшли ближче. Я побачив старого Гоберка, за ним — похмуре обличчя мого кузена Луїса, а ще далі, у кутку, дівчину — Констанцію, яка тихо ридала.

— О! Тепер я все зрозумів! — пронизливо крикнув я. — Ви захопили трон та імперію! Горе! Горе вам, хто увінчаний короною Короля у Жовтому!

[ПРИМІТКА РЕДАКТОРА: містер Кастейн помер вчора у психіатричній лікарні для злочинців.]

Маска

КАМІЛА: Ви повинні зняти маску, сер.

НЕЗНАЙОМЕЦЬ: Невже?

КАСІЛЬДА: Так, вже час. Усі зняли маски, крім вас.

НЕЗНАЙОМЕЦЬ: На мені нема жодної маски.

КАМІЛА (перелякано, в бік Касільди): Жодної маски?! Жодної!

«Король у Жовтому», дія І, сцена друга.

І

Я зачаровано слухав його розповідь, хоча й не мав навіть поверхових знань з хімії. Спершу він узяв довгоквіткову лілею, яку вранці люб’язно принесла з Нотр-Даму Женев’єва, і кинув її у чашу. Кришталево чиста рідина всередині миттєво змінила своє забарвлення: здійнявши бурхливу молочно-білу піну, квітка забарвила воду опаловими фарбами. Я здивовано спостерігав, як відтінки швидко змінювалися від помаранчевого до темно-бурого, а потім щось схоже на концентрований сонячний промінь вдарило у самісіньке дно чаші, де лежала лілея. Тієї ж миті він різким рухом схопив квітку і витягнув її з каламутної рідини, розплескуючи навколо дивну субстанцію.

— Якщо все зробити вчасно, процедура цілком безпечна, — пояснив він. — Золотий промінь, який ти побачив, — це сигнал.

Він простягнув мені лілею. Коли я поклав квітку на долоню, то здивовано усвідомив: вона скам’яніла. Справжня скульптура з мармуру.

— Вона ідеальна, чи не так? Жодної вади, жодної похибки. Якому скульпторові до снаги такий витвір?

Сам мармур був білий як сніг, але десь там, глибоко у прожилках квітки, ледь помітно мерехтіла блакить, а в осерді лілеї слабко пульсували потоки рожевого світла.

— Не питай, чому так сталося, — він посміхнувся моєму німому зачудуванню. — Навіть гадки не маю, з якої причини прожилки й осердя забарвились у такий спосіб. Це вже не перший випадок. Вчора Женев’єва принесла мені рибку… Поглянь, що з нею сталося.

Очікування справдилися: золота рибка виглядала так, наче була створена з того ж мармуру, що й лілея. Єдину відмінність від справжньої скульптури можна помітити лише при хорошому освітленні: все кам’яне тіло рибки було вкрите прожилками, що випромінювали блакитне світло, а зсередини повільно розливалося рожеве сяйво того відтінку, що дрімає в опалі. Я відвів погляд від рибки і раптом помітив: рідина у чаші знову була кришталево чистою.

— А якщо торкнутися до неї зараз?

— Не знаю, — знизав плечима він. — Але не варто випробовувати долю.

— Цікаво, звідки взявся той сонячний промінь?

— Що ж, це й справді було схоже на сонячний промінь, — погодився він. — Так чи інак, він з’являється щоразу, коли я занурюю в чашу щось живе. Можливо, — тут він криво посміхнувся, — можливо, це спалах життєвої енергії істоти, яка повертається назад, до першоджерела свого буття.

Вочевидь, він глузував з мене. Я погрозив йому масивним муштабелем[22], але він тільки розсміявся і змінив тему.

— Лишайся на обід. Женев’єва теж скоро буде.

— Бачив її сьогодні перед вранішньою службою, — відповів я. — І, знаєш, вона була свіжою й сповненою життєвих сил. Як та лілея, допоки ти не знищив її.

— Ти гадаєш, я її знищив? — похмуро запитав Борис.

— Знищив або законсервував… Яка різниця?

Ми сиділи в кутку студії біля його незакінченої групи скульптур під назвою «Мойри». Він відкинувся на спинку дивана і, вертячи в руках зубило, скоса поглянув на результат своєї праці.

— До речі, — сказав він. — Я закінчив реставрацію тієї старої статуї Аріадни. Думаю, її доведеться відправити у Салон. Це все, що я маю цього року. Хоча після успіху «Мадонни» мені соромно виставляти таке…

«Мадонна», витончена скульптура, створена з натури — позувала Женев’єва, — стала справжньою сенсацією минулорічного Салону. Я придивився до Аріадни. Так, це була вражаюча у досконалості техніки виконання робота, але Борис мав рацію: культурний світ чекає від нього на щось більше за це. Проте вчасно завершити роботу над групою чудових скульптур, наразі прикритих тканиною від довколишнього світу, було неможливо. «Мойрам» доведеться зачекати.

Ми пишалися Борисом Івейном. Незважаючи на те, що його батько був французом, а мати росіянкою, ми часто сперечалися з приводу переваг його американського походження. Весь боз-ар[23] звертався до нього на ім’я. Але сам Борис дозволяв собі фамільярність лише стосовно двох людей з творчого світу: Джека Скотта і мене.

Чи впливала моя закоханість у Женев’єву на прихильність Бориса до мене? Думаю, що так, хоча ніхто цього відкрито не визнавав. Втім, усі крапки над «і» було розставлено, коли дівчина зі сльозами на очах зізналась мені, що кохає Бориса. Після цього я завітав до нього та щиро привітав його з цим вибором Женев’єви. Показова сердечність тієї розмови, звісно, нікого не ввела в оману, хоча й принесла справжню втіху одному з нас. Навряд чи вони обговорювали цей випадок між собою. Єдине, що насправді мало значення: Борис про все знав.

Женев’єва була красунею. Цнотливість, що світилася на її обличчі та додавала їй схожості з Мадонною, наче надихалася «Санктусом» з меси Гуно[24]. Але я завжди радів, коли її настрій змінювався на той, який ми прозвали «квітневими інтригами». Вона часто бувала мінлива, як квітневий день: стримана, гордовита і люб’язна вранці, примхлива і всміхнена вдень, непередбачувана надвечір. У такому настрої вона подобалася мені більше, ніж у мадоннівському спокої, що зворушував мене до глибини душі. Я саме мріяв про Женев’єву, коли він знову заговорив.

— Що ти думаєш про мій винахід, Алеку?

— Він просто вражає.

— Знаєш, я не матиму жодної користі з нього, крім задоволення власної цікавості, наскільки це можливо. Ця таємниця помре разом зі мною.

— Твій винахід завдав би серйозного удару по мистецтву скульптури, чи не так? Ми, художники, через фотографію зазнали втрат значно більших, ніж можна собі уявити.

Борис кивнув, граючись наконечником зубила.

— Це відкриття просто жахливе, воно зіпсує мистецький світ. Ні, я ніколи й нікому не розкрию його таємниці, — повільно промовив він.

Важко знайти когось, хто знався б на таких дивах гірше за мене. Втім, я, звісно ж, чув про мінеральні джерела, настільки насичені кремнеземом, що листя і гілки, які падали у них, згодом перетворювались на каміння. Я погано уявляв собі, як кремінь замінював рослинну тканину, атом за атомом, і як в результаті створювалась камінна копія об’єкта. Правду кажучи, я ніколи особливо не цікавився цим процесом, а давні скам’янілості, що утворювались в такий спосіб, викликали у мене відразу. Проте виявилось, що Борис відчував до них щиру зацікавленість, а не огиду. Він дослідив цю тему і випадково натрапив на розчин, що, атакуючи занурений у нього об’єкт з нечуваною жорстокістю, за секунду виконував роботу багатьох років. Це все, що я зміг збагнути з дивної історії, яку він щойно мені розповів. Після тривалої мовчанки Борис знову заговорив:

— Я майже зі страхом розмірковую про те, щó я відкрив. Учені втратять розум через це відкриття. Втім, це було так просто. Знаєш, воно наче само себе відкрило. Коли я думаю про ту формулу і про той новий елемент, що осідає на металі…

— Що за новий елемент?

— О, я ще не думав над його назвою, і, гадаю, робити цього не варто. У світі і так достатньо дорогоцінних металів, аби перерізати одне одному горлянки.

— Ти видобув золото, Борисе? — нашорошив я вуха.

— Ні, набагато ліпше… Але поглянь-но, Алеку, — засміявся він, підводячись. — У нас з тобою є все, що потрібно у цьому світі. Яким похмурим і жадібним ти вже виглядаєш!

Я теж засміявся у відповідь і сказав, що мене діймала жага до золота і що нам краще поговорити про щось інше. Тож коли невдовзі зайшла Женев’єва, ми вже покинули царину алхімії.

Женев’єва була вдягнена у сріблясто-сіре з голови до п’ят. Світло виблискувало на м’яких кучерях її казкового волосся, коли вона підставила Борисові щоку для поцілунку, а потім вона побачила мене і привіталась у відповідь. Дівчина ще ніколи не позбавляла мене можливості поцілувати кінчики її тендітних пальців, тож я негайно вказав їй на цей недогляд. Вона усміхнулась, простягнула мені руку й майже одразу відсмикнула, ледь я встиг торкнутися її вустами. Потім Женев’єва промовила до Бориса:

— Ти маєш попросити Алека залишитися на обід.

Це також було дивиною. Донині вона завжди сама запрошувала мене.

— Уже запросив, — коротко відповів Борис.

— Сподіваюся, ти погодився? — вона обернулась до мене з чарівною світською усмішкою. Женев’єва поводилася так, ніби ми познайомились лише два дні тому. Я низько вклонився:

— J'avais bien l'honneur, madame[25].

Проте вона не підтримала мене звичним жартівливим тоном, а пробурмотіла якусь гостинну банальність і зникла. Ми з Борисом перезирнулися.

— Може, мені краще піти додому, як гадаєш? — спитав я.

— Якби ж то я знав… — відверто відповів він.

Поки ми радилися, чи мені справді ліпше зникнути, Женев’єва з’явилась у дверях вже без капелюшка. Вона була неймовірно вродливою, хоча її обличчя було надто рум’яним, а прекрасні очі сяяли занадто яскраво. Вона підійшла просто до мене і взяла за руку.

— Обід готовий. Я ж не була надто роздратованою, Алеку? Мені здалося, що в мене головний біль, але, на щастя, все минулося. Ходімо, Борисе, — і вона іншою рукою підхопила його попід руку. — Алек знає, що, після тебе, я нікого так не люблю, як його. Тож якщо він іноді й ображається, це йому не шкодить.

— A la bonheur[26]! — вигукнув я. — Хто казав, що не буває грози у квітні?

— Ви готові? — проспівав Борис.

— Завжди готові!

І, рука в руку, ми помчали до їдальні, лякаючи челядь. Врешті-решт, нас важко було в чомусь звинувачувати: Женев’єві було вісімнадцять, Борисові двадцять три, а мені — неповні двадцять один.

II

Робота над оформленням будуара Женев’єви утримувала мене у маленькому химерному готелі на вулиці Святої Цецилії. В ті дні ми з Борисом багато працювали, проте мали змогу, за бажання, у будь-який час перепочити. Ми користалися цією можливістю і всі троє, разом із Джеком Скоттом, частенько ледарювали.

Одного спокійного дня я тинявся будинком, вивчаючи цікавинки, зазираючи у випадкові закутки, витягуючи цукерки та цигарки із дивних схованок. Зрештою, я забрів у ванну кімнату. Борис, весь у глині, мив там руки.

Ванна кімната була облицьована рожевим мармуром, за винятком підлоги — вона була викладена рожево-сірою мозаїкою. У центрі був прямокутний басейн, заглиблений у підлогу, до якого вели східці. Різьблені колони підтримували прикрашену фресками стелю. Здавалося, наче вишуканий мармуровий купідон щойно спустився на свій п’єдестал у дальньому кутку кімнати. Весь інтер’єр було створено нами з Борисом. Останній, у робочих рукавичках з білого полотна, зішкрябував сліди глини та червоного воску зі своїх гарних рук і через плече жартував з купідоном.

— Я тебе бачу! — запевняв він. — Не намагайся дивитися в інший бік так, ніби ти не помічаєш мене. Я знаю, хто зробив тебе, маленький шахраю!

Розтлумачувати думки купідона завжди випадало мені, тож коли черга дійшла до мене, я відповів у такому дусі, що Борис схопив мене за руку і потягнув до басейну, присягаючись втопити. Наступної миті він випустив мою руку і помітно зблід.

— Господи, — промовив він. — Я геть забув, що басейн наповнений розчином!

Я здригнувся і холодно порадив йому краще запам’ятовувати, де зберігається його дорогоцінний розчин.

— Заради всього святого, чому ти тримаєш ціле озерце цієї жахливої речовини саме тут? — запитав я.

— Хочу перевірити її на чомусь великому, — відповів він.

— Наприклад, на мені?

— Ох, цей жарт зайшов надто далеко. Але я справді хочу подивитися, як ця рідина впливатиме на істоту з вищою формою організації життєвих процесів. Як у цього великого білого кролика, — сказав він, заходячи за мною у студію.

Приплентався Джек Скотт у заплямованій фарбою куртці, привласнивши всі східні солодощі, що трапилися на його шляху, та пограбувавши коробку з цигарками. Нарешті вони з Борисом вирушили до Люксембурзької галереї, де нова посріблена бронза Родена та пейзаж Моне привертали увагу всіх художників Франції. Я повернувся до студії та продовжив роботу. Я працював над полотном у стилі Відродження, яке Борис попросив мене створити для будуара Женев’єви. Проте маленький хлопчик, який неохоче гаяв час, позуючи для картини, сьогодні за жодні скарби світу не хотів поводитися як слід. Він щоразу завмирав в іншій позі, через що за п’ять хвилин у мене накопичилася ціла купа начерків цього малого ледацюги.

— Ти позуєш чи танцюєш джигу, друже? — запитав я.

— Я цілком до ваших послуг, месьє, — відповів він з ангельською усмішкою.

Звісно, того дня я прогнав його і, звісно ж, заплатив йому повну ціну. Так ми псували своїх натурників.

Коли маленьке бісеня пішло, я зробив кілька недбалих мазків, але був настільки роздратований, що витратив решту пообіддя на виправлення завданої картині шкоди. Нарешті я відклав палітру, кинув пензлі у склянку з чорним милом[27] і поплентався до курильні. Здавалося, наче жодне приміщення у будинку, окрім кімнати Женев’єви, не було настільки вільне від тютюнового запаху, як це. Там валявся усілякий мотлох, а стіни були завішані рваними гобеленами. Біля вікна стояв милозвучний старий спінет[28] у чудовому стані. Ще там була зброя на підставках, деяка — стара і тьмяна, інша — сяюча й сучасна, гірлянди індійських і турецьких обладунків над каміном, дві-три картини та поличка для тютюнових люльок. Саме сюди ми, бувало, приходили за новими враженнями від паління. Закладаюся, що не існує на світі такого типу люльки, якого б не було на тій поличці. Щойно ми вибирали котрусь із них, як одразу йшли в якесь інше місце і курили вже там, бо ця кімната, загалом, була найгнітючішою та найменш привабливою в усьому будинку. Але цього вечора сутінки здавалися дуже заспокійливими, килими та шкури на підлозі виглядали брунатними, м’якими та дрімливими. Великий диван вабив устеленими на ньому подушками. Тож я взяв люльку, скрутився на дивані калачиком і, що цілком незвично для мене, закурив у цій кімнаті. Я вибрав собі люльку з довгим вигнутим мундштуком і, запаливши її, замріявся. Згодом тютюн закінчився, але я навіть не помітив цього. Продовжуючи мріяти, я задрімав.

Прокинувся я від найсумнішої мелодії, що будь-коли чув. Кімната тонула у темряві. Я навіть не уявляв, котра була година. Промінь місячного світла сріблився на краю старого спінета, і звуки з блискучої деревини розносилися навкруги, наче пахощі із сандалової скриньки. Тихо плачучи, хтось постав з темряви і попростував геть, а я виявився останнім дурнем, коли гукнув:

— Женев’єво!

Почувши мій голос, вона від несподіванки спіткнулася і впала. Я проклинав себе останніми словами, доки запалював світло та намагався підвести її з підлоги. Вона відсахнулася з болісним зойком. Далі дівчина поводилася тихо, лише попросила покликати Бориса. Я переніс її на диван і пішов шукати Бориса, але в будинку його не було, а слуги вже полягали спати. Спантеличений і стривожений, я поспішив назад до Женев’єви. Вона лежала там, де я її залишив, дуже бліда.

— Не можу знайти ні Бориса, ні когось із челяді, — повідомив я.

— Я знаю, — слабо промовила вона у відповідь. — Борис вирушив до Епта з містером Скоттом. Я геть забула про це, коли послала тебе за ним.

— Але в такому разі він не зможе повернутися раніше завтрашнього дня, і… ти забилася? Я так налякав тебе, що ти впала? Який же я телепень! Хоча тоді я навіть не встиг толком прокинутися.

— Борис думав, що ти пішов додому ще до обіду. Вибач, будь ласка, що ми дозволили тобі лишатися тут увесь цей час.

— Вочевидь, я довго спав, — засміявся я, — ще й настільки міцно, що не одразу втямив, чи я й досі сплю, коли усвідомив, що спостерігаю за постаттю, яка проходить повз мене… І гукнув тебе на ім’я. То ти вправлялася на старому спінеті? Ти грала дуже тихо.

Я б нагородив ще більше брехні, аби лише побачити те полегшення, що проступило на її обличчі. Вона чарівно усміхнулась і сказала звичним голосом:

— Алеку, я перечепилась об вовчу голову і, здається, розтягнула щиколотку. Будь ласка, поклич Мері, а потім іди додому.

Я зробив так, як вона прохала, і полишив її, коли увійшла служниця.

III

Завітавши до них наступного дня, я побачив Бориса, який схвильовано міряв кроками свою студію.

— Женев’єва зараз спить, — сказав він мені, — розтягнення — то дрібниці, але чому в неї такий сильний жар? Лікар не може цього пояснити… чи то не хоче, — пробурмотів він.

— У Женев’єви жар? — спитав я.

— Боюся, що так. Кілька разів уночі вона навіть відчувала запаморочення. Їй чомусь здалося, що її залишили саму! О, безтурботна мала Женев’єва… І тепер вона стверджує, що її серце розбито і вона хоче померти!

Моє власне серце завмерло.

Борис сперся на одвірок, дивлячись вниз і встромивши руки в кишені, добрі проникливі очі затьмарились, нова рисочка тривоги пролягла «над лінією губ, що народжували усмішку[29]». Служниці було наказано покликати його, щойно Женев’єва розплющить очі. Ми чекали й чекали. Борис з наростаючим неспокоєм тинявся з кутка в куток, знервовано мнучи в руках то віск для ліплення, то червону глину. Раптом він пішов до іншої кімнати.

— Ходімо, я покажу тобі свою рожеву ванну смерті! — крикнув він.

— Смерті? — перепитав я в тон його настрою.

— Не думаю, що це можна назвати життям, — сказав він у відповідь. Із цими словами він вихопив з акваріума самотню золоту рибку, яка відразу почала звиватися і корчитись в його руках. — Ми відправимо її вслід за попередницею, хай би де вона була.

У його голосі вчувалося якесь гарячкове збудження. Поки я йшов за Борисом до басейну з кришталево чистою водою, викладеного рожевим мармуром, відчуття неправильності того, що має відбутися, скувало мої кінцівки і оповило мозок. Він кинув бідолашне створіння у воду. Падаючи, рибка несамовито борсалася, а її лусочки зблиснули жовтогарячим спалахом. Щойно торкнувшись рідини, вона знерухоміла й важко опустилася на дно. Потім здійнялася молочно-біла піна, яскраві барви розійшлися по воді, після чого промінь чистого прозорого світла прорвався крізь глибини, що здавалися бездонними. Борис занурив руку у басейн і витягнув досконалу мармурову фігурку: рожеве тільце з блакитними прожилками виблискувало молочно-білим відтінком.

— Дитячі забавки, — пробурмотів він і кинув на мене довгий знуджений погляд, ніби я міг щось сказати у відповідь. Але тут прийшов Джек Скотт, який із запалом пристав до «гри», як він це називав. Тепер ніщо не могло втримати їх від експерименту з білим кроликом — тут і зараз. Я хотів якось відволікти увагу Бориса від цих його забавок, але не міг витримати видовища, коли життя покидало теплих живих істот, тому відмовився брати в цьому участь.

Узявши першу-ліпшу книжку, я сів у студії з наміром почитати. На жаль, цією книжкою виявився «Король у Жовтому». За кілька хвилин, що видалися мені вічністю, я з нервовим дрожем відкинув книжку, і саме тієї миті Борис із Джеком занесли до кімнати свого мармурового кролика. Водночас із цим нагорі продзеленчав дзвіночок і з кімнати хворої почувся крик. Борис блискавкою кинувся туди. Наступної миті він крикнув:

— Джеку, біжи за лікарем і приведи його із собою! Алеку, ходи сюди!

Я піднявся до них і став біля дверей. Перелякана служниця квапливо вийшла з кімнати та побігла за ліками. Женев’єва, випростана, сиділа на ліжку — щоки пашать рум’янцем, очі гарячково блищать — і безупинно щось бурмотіла, опираючись обіймам Бориса. Він покликав мене на допомогу. Після першого ж мого доторку вона полегшено зітхнула і повалилася назад, заплющивши очі, а потім — потім, коли ми нахилились до неї, вона знову розплющила їх, дивлячись просто у вічі Борису — бідолашна дівчина, змордована лихоманкою! — і відкрила свою таємницю. У цей момент життя кожного з нас повернуло в нове русло. Узи, що тримали нас разом так довго, було розірвано назавжди, а на їхньому місці утворився новий зв’язок, бо вона промовила моє ім’я. І поки жар мучив Женев’єву, її серце скинуло із себе важкий тягар прихованої туги. Вражений та онімілий, я опустив голову, моє обличчя палало, наче смолоскип, а кров стугоніла у вухах. Неспроможний ані рухатись, ані говорити, я слухав її гарячкові слова в агонії сорому та суму. Я не міг змусити її замовкнути. Я не міг глянути на Бориса. Врешті-решт, я відчув чиюсь руку на своєму плечі. Борис обернув до мене своє сполотніле обличчя.

— Це не твоя провина, Алеку. Не картай себе через те, що вона кохає тебе…

Але він не встиг договорити, бо до кімнати поспішно зайшов лікар, промовивши:

— О, лихоманка…

Я підхопив Джека Скотта і поквапився з ним на вулицю, пояснивши, що зараз Борисові краще залишитися наодинці. Ми попрямували до нашої квартири, а ввечері, спостерігши, що недуга здолала й мене, він знову пішов по лікаря. Останнім, що я чітко пам’ятаю, були слова Джека:

— Заради всього святого, лікарю, що за хвороба так спотворила його обличчя? — і я подумав про «Короля у Жовтому» та про Бліду Маску.

Я сильно занедужав. Далася взнаки напруга двох останніх років, в якій я перебував відтоді, коли того фатального травневого ранку Женев’єва пробурмотіла: «Я кохаю тебе, але Бориса кохаю дужче». Я ніколи не уявляв собі, що ця напруга може перерости у щось, чого я не витримаю. Залишаючись зовні спокійним, я обманював себе. Хоча внутрішня боротьба не припинялася, щоночі вимотуючи та знесилюючи мене, і я, лежачи в самотньому ліжку, проклинав себе за думки, несправедливі щодо Бориса та негідні Женев’єви, ранок завжди приносив полегшення. Я повертався до Женев’єви і свого любого друга Бориса із серцем, очищеним нічною бурею.

Жодним словом, жодним порухом, жодною думкою поряд з ними не зрадив я своєї туги.

Маска самообману перестала бути маскою, перетворившись на частину мене. Ніч знімала її, оголюючи приховану правду, але ніхто, крім мене, не міг її побачити. А коли заповідалося на день, маска самохіть поверталась на місце. Ці думки роїлись у моїй голові, поки я лежав хворий, але вони безнадійно переплуталися з образами білих створінь, твердих наче каміння, що повзали басейном Бориса; видіннями вовчої голови на килимі, що із запіненою пащекою кусала Женев’єву, яка з усмішкою лежала біля неї. Я також думав про Короля у Жовтому, вкутаному у свою розірвану мантію фантастичних кольорів, і про болісний крик Касильди:

— Не нас, о Королю, не нас!

Я марно силкувався відігнати від себе ці лихоманні примари, але все одно бачив озеро Галі, прозоре і чисте, гладінь якого не порушував жоден подув вітерцю; бачив башти Каркози позаду місяця. Альдебаран, Гаяди, Алар і Гастур велично пропливали крізь розломи пелехатих хмар, що тріпотіли і колихались від їхнього руху, наче пошматоване лахміття Короля у Жовтому. В усьому цьому хаосі залишалась одна твереза думка. Вона нікуди не зникала, хоч би що коїлось у моїй скаламученій свідомості. Це була думка про те, що я існую лише для того, аби виконати якийсь обов’язок перед Борисом і Женев’євою. В чому полягав цей обов’язок, я достоту не знав: іноді мені здавалось, що я маю їх від чогось захистити, іноді — підтримати у скруті. Але хай би яким він був, його вага лягала лише на мої плечі, і я ніколи не був занадто хворим і безпомічним, щоб не відгукнутися на його поклик всією душею. У своїх мареннях я завжди бачив безліч облич, здебільшого незнайомих, але серед кількох, що я впізнавав, щоразу з’являлось обличчя Бориса. Потім мені казали, що такого не могло бути, але я твердо знав: одного разу він таки схилився наді мною. Це був лише дотик, слабке відлуння його голосу, а потім моя свідомість знову затьмарилась і я загубив його, але він справді стояв там і точно схилявся наді мною бодай раз.

Нарешті, отямившись одного, ранку, я побачив сонячний промінь на своєму ліжку і Джека Скотта, що сидів з книжкою поряд. Мені забракло сил, аби промовити бодай слово. Я не міг ані думати, ані згадувати. Проте коли погляд Джека зустрівся з моїм, я спромігся на слабку усмішку, а коли він кинувся до мене і запитав, чи не хочу я чогось, мені вдалось прошепотіти:

— Так… Борис.

Джек підійшов до узголів’я ліжка, аби поправити мою подушку. Я не бачив його обличчя, але почув, як він злагідна сказав:

— Треба трішки зачекати, Алеку. Ти надто слабий, щоб побачитися навіть з Борисом.

Тож я чекав і врешті-решт одужав: через кілька днів я вже міг зустрічатися, з ким хотів, але водночас я багато думав і пригадував. Відтоді як минуле знову набуло чітких обрисів у моїй свідомості, я ні хвилини не вагався стосовно того, що маю зробити, коли настане час. Я був переконаний, що Борис вчинив би так само. Я знав, що він побачив би все точнісінько так, як побачив я. Більше я нікого не кликав. Я не запитував, чому від них не прийшло жодної звістки, чому протягом того тижня, що я пролежав, одужуючи, ніхто не промовив їхніх імен. Поглинутий роздумами над тим, як бути далі, і слабкою, але відчайдушною боротьбою з відчаєм, я просто змирився мовчанкою Джека, бо вважав, що він боявся про них заговорити, аби не викликати в мене бажання їх побачити.

Разом з тим мене постійно цікавило питання: що станеться, коли для всіх нас життя розпочнеться знову? Ми поновимо наші стосунки у тому вигляді, в якому вони були до хвороби Женев’єви. Ми з Борисом поглянемо одне одному в очі, і в цьому погляді не буде ні злостивості, ні страху, ні недовіри. Я ще трохи побуду з ними, у затишку їхньої домівки, а потім, без виправдань чи пояснень, зникну з їхнього життя назавжди. Борис зрозуміє, а Женев’єва… Що ж, єдиною втіхою стане те, що вона ніколи не дізнається. Мені здавалося, що я збагнув сенс того обов’язку, думка про який не покидала мене у всіх моїх мареннях, і знайшов єдино правильне рішення. Тож того дня, коли я відчув, що цілком готовий, я покликав Джека і сказав:

— Джеку, приведи мені Бориса просто зараз і перекажи мої щирі вітання Женев’єві.

Тоді нарешті він дав мені зрозуміти, що вони обоє мертві, і я впав у несамовите шаленство, що рознесло на друзки весь запас моєї міцності, накопичений за час одужання. Я сатанів і проклинав себе знову і знову… За кілька тижнів, цілком здолавши недугу, що була повернулася з її нескінченними мареннями, я відчув себе двадцятиоднорічним юнаком, юність якого безповоротно минула. Здавалося, що поріг можливих страждань було подолано, і коли одного дня Джек вручив мені листа з ключами від будинку Бориса, я прийняв їх без тремтіння в руках і попросив розповісти про те, що трапилося. З мого боку було жорстоко запитувати його про це, але я нічого не міг із собою вдіяти. Він стомлено сперся на свої худі руки і тихо розпочав розповідь, що роз’ятрила рану, яка вже ніколи не загоїться.

— Алеку, якщо тільки ти не знаєш чогось, про що мені невідомо, навряд чи ти зможеш краще за мене пояснити те, що сталося. Мені здається, що ліпше б тобі не чути усіх цих подробиць, але ти маєш знати їх, інакше буде марно взагалі щось розповідати. Бог свідок, я волів би промовчати… Говоритиму стисло.

Того дня, коли я полишив тебе на лікаря і повернувся до Бориса, я застав його за роботою над «Мойрами». Він сказав, що Женев’єва заснула під дією ліків. За його словами, вона була сама не при собі. Борис продовжував працювати, більше не зронивши і пари з вуст, а я спостерігав за ним. Незабаром я помітив, що третя фігура у групі — та, що дивиться просто перед себе, — мала його обличчя… Не таке, яким ти його запам’ятав, але те, яким воно було тоді і до самого кінця. Це одна з тих речей, для яких я хотів би знайти пояснення, але ніколи не знайду.

Тож він працював, а я спостерігав за ним у тиші, і так ми просиділи майже до півночі. Далі ми почули, як швидко прочинились і зачинилися двері, а потім якийсь рух у сусідній кімнаті. Борис кинувся туди, я за ним, але було занадто пізно. Вона лежала на дні басейну з руками, схрещеними на грудях. Після цього Борис вистрелив собі у серце. — Джек замовк, на його очі набігли сльози, щоки смикнулися. — Я переніс Бориса до його кімнати. Потім повернувся і випустив увесь той бісів розчин з басейну, повідкривав усі крани і відмив мармур від найменшої краплі тієї рідини. Нарешті я наважився спуститися сходами на дно басейну і побачив, як вона там лежить — біла наче сніг. Коли я нарешті вирішив, як краще вчинити, то пішов до лабораторії і одразу ж вилив усі запаси рідини з резервуара в стічну трубу, туди ж вихлюпнув вміст кожної чаші та пляшки. У каміні лежало трохи дров, тож я запалив вогонь, зламав замок на дверях кабінету Бориса і спалив усі папери, усі записи і щоденники, що знайшов там. Киянкою зі студії я розтрощив усі порожні склянки, змів осколки у відро, відніс їх до підвалу і висипав у розбурханий вогонь печі. Я шість разів спускався у підвал, допоки не лишилось жодного сліду, що допоміг би відновити формулу, яку винайшов Борис. І тільки тоді я викликав лікаря. Він виявився доброю людиною, тож разом ми змогли приховали все це від громадськості. Без його допомоги мені б таке ніколи не вдалося. Наприкінці ми розрахувалися зі слугами та відправили їх у село. Старий Розіо попіклується про них і заспокоїть розповідями про те, що Борис і Женев’єва подорожують далекими землями, з яких не скоро повернуться. Ми поховали Бориса на маленькому кладовищі у Севрі. Лікар — насправді добра людина, здатна поспівчувати тому, хто більше не може витримувати тягаря життя. Він дав мені посвідку про смерть Бориса внаслідок серцевої недуги, не поставивши жодних запитань.

Потім, підвівши голову, він сказав:

— Розпечатай листа, Алеку. Він для нас обох.

Я розірвав конверт. Це була остання воля Бориса, датована минулим роком. Він заповідав усе Женев’єві, у випадку її смерті бездітною я мав отримати його дім на вулиці Святої Цецилії, а Джек Скотт мав перебрати на себе управління в Епті. У разі наших смертей Борисова власність переходила до родини його матері в Росії, за винятком мармурових скульптур, створених ним. Їх він залишив мені.

Сторінки заповіту попливли перед нашими очима, Джек підвівся і підійшов до вікна. Невдовзі він повернувся і знову сів. Я боявся почути те, що він мав ще сказати, але він промовив так само просто і спокійно:

— Женев’єва лежить перед Мадонною у мармуровій кімнаті. Мадонна ласкаво нахиляється над нею, а Женев’єва усміхається цьому спокійному обличчю, що так схоже на її власне.

Його голос затремтів, але він міцно стиснув мою руку, сказавши:

— Тримайся, Алеку.

Наступного ранку він від’їхав до Епта, аби виконати свій обов’язок.

IV

Того ж вечора я взяв ключі, щоб навідатися до будинку, який я так добре знав. Усі речі залишалися на своїх місцях, але жахлива тиша приголомшувала. Двічі я підходив до дверей мармурової кімнати, але так і не зміг змусити себе увійти. Це було понад мої сили. Я зайшов до курильні та сів навпроти спінета. Маленька мереживна хустинка лежала на клавішах. Задихаючись, я відвернувся. Це була мука, якої я не міг винести, тож я зачинив усі двері, всі вікна, три передні та задні брами і пішов. Наступного ранку Альсід спакував мою валізу. Залишивши на нього свою квартиру, я взяв квиток на Східний експрес до Константинополя. Протягом двох років, що я блукав Сходом, ми з Джеком листувалися. Спочатку у своїй епістолярії ми не згадували про Женев’єву і Бориса, але поступово їхні імена проникли у наші листи. Я добре пам’ятаю один уривок з котрогось із Джекових послань, де він відповідав мені:

«Твої спогади про Бориса, який схилився над тобою, поки ти хворів — як ти відчув його доторк до твого обличчя, як ти чув його голос, — звісно, непокоять мене. Те, що ти описуєш, мало б статися через два тижні після Борисової смерті. Я кажу собі, що ти бачив сон, що то була частина твого марення, але це пояснення не задовольняє мене, та й тебе воно, авжеж, не задовольнить».

Наприкінці другого року моїх мандрів лист від Джека застав мене в Індії. Він, такий несхожий на всі інші, настільки мене стурбував, що я вирішив одразу ж повернутися до Парижа. Він писав:

«У мене все гаразд. Продаю всі свої картини, як то роблять художники, які не потребують грошей. Я не хвилююся за себе, проте мій неспокій наразі більший, ніж мав би бути. Не можу позбутися дивної тривоги за тебе. Це не передчуття, а скоріш напружене очікування — Бог його зна чого. Можу сказати тільки те, що це очікування викручує мене навиворіт. Уночі мені завжди снитеся ви з Борисом. Опісля я нічого не можу пригадати, але, прокидаючись уранці, чую, як у мене шалено калатає серце. Напруга наростає протягом дня аж до ночі, поки я не засну і знову не побачу той самий сон. Мене це виснажило. Я повинен покласти край цьому хворобливому станові. Нам треба зустрітися. Мені краще вирушити до Бомбея чи ти приїдеш у Париж?»

Я телеграфував, аби він чекав на мене наступним пароплавом.

Коли ми зустрілися, мені здалося, що він майже не змінився; я ж, на його думку, виглядав просто чудово. Я був радий знову почути Джеків голос. Поки ми базікали про те й про се, обидва відчували, як приємно було просто жити у той сонячний весняний день.

Ми провели тиждень у Парижі, а потім вирушили до Епта. Проте передовсім ми відвідали кладовище у Севрі, де був похований Борис.

— Може, нам варто поставити «Мойр» у гаю над ним? — запитав Джек.

— Думаю, тільки «Мадонна» повинна наглядати за Борисовою могилою.

Утім, після мого повернення Джек не став почуватися ліпше. Його і далі тривожили сни, з яких він не міг пригадати жодного конкретного образу, і якось він зізнався, що іноді його груди стискає відчуття напруженого очікування.

— Бачиш, моя присутність не принесла тобі полегшення, — відповів я. — Може, щось зміниться без мене.

Тож він вирушив у самотню подорож навколо нормандських островів, а я повернувся до Парижа. Я ще не заходив до будинку Бориса — тепер мого, — але розумів, що маю це зробити. Джек наглядав за ним, там знову були служниці, тож я здав власне помешкання і перебрався жити туди. Замість відчуття тривоги, якого я так боявся, я знайшов там спокій і зміг зайнятися малюванням. Я обійшов усі кімнати — усі, окрім однієї. Я все ще не міг змусити себе зайти до мармурової зали, де лежала Женев’єва, але з кожним днем мене все сильніше охоплювало бажання поглянути на її обличчя і впасти перед нею навколішки.

Одного квітневого вечора я замріяно лежав у курильні, так само, як два роки тому, і кинув випадковий погляд на вовчу шкуру серед рудуватих східних килимів. Пильніше придивившись, я розгледів загострені вуха і пласку люту голову й одразу згадав свій сон, де бачив Женев’єву на підлозі біля неї. Шоломи все ще висіли на потертому гобелені, серед яких був старий іспанський моріон[30], який Женев’єва приміряла одного разу, коли ми розважалися грою з давніми обладунками. Я перевів погляд на спінет. Кожна жовта клавіша, здавалося, зберігала спогад про дотик її ніжної руки, і я кинувся, спонукуваний силою кохання всього мого життя, до зачинених дверей мармурової зали. Під моїми тремтячими руками важкі двері відчинилися. Сонячне світло лилося з вікна, вкривши позолотою крила купідона й утворюючи німб над чолом Мадонни. Її ніжне обличчя, що з жалем схилилося над мармуровою фігурою, було таким осяйним, що я впав на коліна і перехрестився. Женев’єва лежала у тіні під Мадонною. На її схрещених руках я побачив блідо-блакитні вени, а сукня була забарвлена в рожевий колір, ніби якесь слабке світло пробивалося з грудей навік скам’янілої дівчини.

Нагнувшись, я з розбитим серцем торкнувся її мармурових губ, а потім, ледь переставляючи ноги, поплентався назад до мовчазного будинку.

Згодом прийшла служниця і принесла мені листа. Я сів у невеликому зимовому саду, аби прочитати його, але коли зібрався зламати на конверті печатку, зауважив, що дівчина стоїть поруч. Я поцікавився, в чому річ.

Затинаючись, вона почала щось лепетати про білого кролика, якого спіймали у домі, та запитала, що з ним робити. Я звелів випустити тварину в обнесений стіною сад позаду будинку і розгорнув листа. То було послання від Джека, написане настільки недоладно, що мені здалося, ніби той втратив здоровий глузд. Лист усуціль складався з прохань не покидати будинку, доки він не повернеться. Він не міг сказати чому; за його словами, це було пов’язано зі снами. Джек не міг нічого до пуття пояснити, але був переконаний, що мені в жодному разі не можна покидати будинку на вулиці Святої Цецилії.

Дочитавши, я підвів очі та побачив ту саму служницю. Вона стояла у дверях, тримаючи скляну банку, де плавали дві золоті рибки.

— Випусти їх в акваріум, а заодно поясни, чому ти весь час відволікаєш мене, — сказав я.

Тихенько схлипуючи, вона вилила воду з рибками в акваріум, що був у дальньому кінці саду, а потім повернулася до мене з проханням про звільнення. Дівчина розповіла, що люди знущаються з неї, намагаючись накликати на неї біду: мармурового кролика хтось викрав, натомість принісши у дім живу тварину; дві чудові мармурові рибки зникли, а в їдальні вона знайшла двох живих золотих рибок, що тріпотіли на підлозі. Я заспокоїв дівчину і відпровадив її в дім, пообіцявши в усьому розібратися. Опісля я пішов до студії. Там не було нічого, крім моїх картин, кількох зліпків і мармурової довгоквіткової лілії. Я побачив її на столі в іншому кінці кімнати і роздратовано попростував до неї. Але квітка, яку я підняв зі стола, виявилася свіжою та ніжною на дотик і сповнювала повітря своїм ароматом.

Раптом я все збагнув і стрімголов кинувся коридором до мармурової зали. Двері розчинились навстіж. Сонячне світло вдарило мені в обличчя. Крізь нього, у неземному сяйві, усміхалася Мадонна, а Женев’єва підвела розпашіле обличчя зі свого мармурового ложа і розплющила заспані очі.

У Дворі Дракона

Якщо в нас істина — іносказання,
Навіщо, серце, всі твої терзання?
Змирися з долею! Заради тебе
Не змінять небеса свого писання[31]!

Омар Хайям

Вечерня у церкві святого Барнаби закінчилася. Духівництво покинуло престол, хлопчики-хористи юрбою пройшли повз вівтар і зайняли місця на лавах для півчих. Швейцарський вояк[32] у розкішному однострої промаршував до південного проходу між рядами, вдаряючи списом об камінь підлоги на кожному четвертому кроці. За ним ішов монсеньйор Ц., красномовний проповідник і просто добра людина.

Моє місце було біля огорожі вівтаря. Як і всі люди, що сиділи між вівтарем і катедрою, я обернувся до західної частини церкви. Під час невеличкої метушні, яка здійнялася серед парафіян, що знову займали свої місця, пастор піднявся катедральними сходами. Органне соло урвалося.

Мені завжди подобалася органна музика у церкві святого Барнаби. Хоча вона й була занадто глибокою та складною для мого не вельми вибагливого слуху, проте захоплювала своєю поміркованою пристрасністю. Крім того, музика відповідала панівному смакові французів, що за основні чесноти мали самовладання, гордовитість і стриманість.

Проте того дня я ще з перших акордів зауважив якусь лиховісну переміну в її звучанні. Протягом вечерні, як завжди, вівтарний орган акомпанував чудовому хорові. Але раз за разом із західної галереї, де був головний орган, долинали дисонансові звуки, наче важка рука вдаряла по супокійній злагодженості чистих церковних голосів. То було не просто невправне награвання: невідомому органістові не бракувало майстерності. Відроджуючись знову і знову, цей звук нагадав мені про записи, на які я натрапляв у книжках з архітектури. Вони розповідали про давній звичай освячувати щойно збудований крилас[33] і про те, що неф[34] церкви, який нерідко закінчували на півстоліття пізніше, часто взагалі не отримував благословення. Я ламав собі голову над тим, чи міг такий випадок трапитися із церквою святого Барнаби, чи могло щось, чому немає місця у християнській церкві, проникнути непоміченим і поселитись у західній галереї. Про такі речі я теж читав, хоча й не у книжках з архітектури.

Проте потім я згадав, що церкві святого Барнаби було не набагато більше за сотню років, і усміхнувся цьому недоречному поєднанню середньовічних забобонів із життєрадісним зразком рококо вісімнадцятого сторіччя.

Тим часом вечірня молитва закінчилася. За нею мали зазвучати кілька спокійних акордів — належний супровід для роздумів в очікуванні на проповідь. Але замість цього гучніше залунали дисонансові звуки — здавалося, що коли пішло духівництво, ніщо вже не могло їх стримувати.

Я належу до того старшого та простішого покоління, що не любить дошукуватися психологічних підтекстів у мистецтві. Я ніколи не знаходив у музиці чогось більшого за мелодію та гармонію. Проте тепер я відчував: у лабіринті звуків, що видавав той інструмент, щось втікало від переслідування. Педалі ганяли жертву вгору і вниз, заохочувані ревищем мануалів[35]. Бідолаха! Хай би ким він був, у нього не залишалося жодного шансу на порятунок!

На зміну моєму роздратуванню прийшов гнів. Хто це робив? Як сміє він так грати посеред церковної служби? Я поглянув на людей навколо себе: ніхто з них не виглядав стурбованим. Спокійні обличчя укляклих на колінах черниць, усе ще обернених до вівтаря, не втратили ані краплі набожної відчуженості у блідих тінях їхніх білосніжних головних уборів. Світська дама за моєю спиною в очікуванні дивилася на монсеньйора Ц. Судячи з виразу її обличчя, орган, мабуть, грав «Аве Марію[36]».

Нарешті пастор перехрестився і закликав до тиші. Я радісно повернув до нього голову. Сьогодні я прийшов до церкви, шукаючи спочинку, але поки що не знайшов його.

Я був виснажений трьома ночами фізичного страждання та розумового неспокою; останнє було найгіршим. Я прийшов до своєї улюбленої церкви, аби дістати зцілення своєму змученому тілу та притупленому розуму. Бо до цього я читав «Короля у Жовтому».

— Зійде сонце, вони вертають назад і в своїх норах лягають[37].

Монсеньйор Ц. читав проповідь спокійним голосом, дивлячись поверх голів пастви. Мій погляд ковзнув, сам не знаю чому, у дальній кінець церкви. Органіст виходив з-за органних трубок. Я побачив, як він пішов галереєю і зник за маленькими дверцятами, що за ними сходи вели на вулицю. То був худорлявий чоловік з обличчям настільки ж блідим, наскільки чорним було його вбрання.

«Полотном дорога! — подумав я. — Тобі і твоїй нечестивій музиці. Сподіваюсь, що закінчувати службу органним соло буде твій напарник».

З полегшенням — глибоким, заспокійливим полегшенням — я обернувся назад до лагідного обличчя пастора та налаштувався слухати. Врешті-решт, я прийшов сюди за духовним зціленням, якого так жадав.

— Діти мої, — вів далі проповідник. — Є істина, яку найважче прийняти людському єству: йому нічого боятися. Його неможливо змусити зрозуміти, що ніщо не здатне завдати йому шкоди.

«Цікава доктрина, як на католицького священика! — подумав я. — Подивимось, як він уладнає це питання з іншими єпископами».

— Ніщо насправді не здатне зашкодити душі, — правив він своєї найспокійнішим, найчистішим з можливих голосів. — Бо…

Проте мені не судилося почути решти проповіді. Знову, невідь чому, я відвів очі від його обличчя й втупився поглядом у дальній кінець церкви. Той самий чоловік виходив із-за органа і так само йшов галереєю. Але йому забракло б часу, аби повернутися! Та й як би він міг повернутися? Я б неодмінно його побачив. Я весь похолов, серце забилося десь у п’ятах, хоча його ходіння і не мало б мене стосуватися. Я подивився на того чоловіка і вже не міг відвести погляду від його чорної постаті та білого обличчя. Порівнявшись зі мною, він через всю церкву кинув на мене погляд, сповнений ненависті, напруги, погрози та люті. Я ніколи досі не бачив такого погляду і борони мене Боже побачити знову! Після цього він зник за тими ж дверима, якими вийшов надвір менш ніж хвилину тому.

Я сидів і намагався зібрати докупи свої думки. Спочатку я почував себе, як маленька дитина, що сильно забилася: від болю перехоплює подих, не даючи литися сльозам.

Було неймовірно боляче раптом відчути себе об’єктом такої ненависті. До того ж цей чоловік видавався мені незнайомцем. Чому він так ненавидить мене? Мене, якого він ніколи раніше не бачив? На якусь мить усі інші почуття змізерніли перед цією однією-єдиною нестерпною мукою: гіркота здолала навіть страх. Проте вже наступної миті я почав обмірковувати все, що трапилося. На допомогу мені прийшло усвідомлення дивної невідповідності.

Як я вже зазначав, церква святого Барнаби — це сучасний храм. Вона маленька і добре освітлена, все довкола можна охопити одним поглядом. Органна галерея залита світлом, що ллється з високих вікон біля хорів, які навіть не оздоблені кольоровим склом.

Катедра розміщена у центральному нефі, а отже, якщо я дивився на неї, жоден рух у західній частині церкви не міг залишитися непоміченим. Коли проходив органіст, я, звісно ж, бачив його, просто помилився у часі між його першою і другою появою. Останнього разу він зайшов через інші бокові двері. У погляді, що настільки приголомшив мене, не було нічого особливого, а я — просто знервований йолоп.

Я роззирнувся навкруги. О, це місце було гідним притулком для потойбічних жахів! Чітко окреслене, розсудливе обличчя монсеньйора Ц., його вишукані манери та легкі витончені рухи — хіба цього було недостатньо, аби розвіяти мої страхи? Я глянув понад його головою і ледь втримався від сміху. Якби тільки василіск наважився заповзти до органної галереї, тендітна фігурка, що підтримувала один кінець катедрального балдахіна, який скидався на скатертину з камки, обшиту торочками, одразу ж спрямувала б на нього свою золоту трубу і здула б його геть у потойбіччя! Тихенько посміюючись з цієї уявної сцени, яка мені здавалася дуже захопливою, я сидів і кепкував із себе та всього навколо: від старої гарпії за огорожею, що змусила мене заплатити десять сантимів[38] за місце, перш ніж дозволила мені увійти (вона більше скидалася на василіска, ніж той хирлявий органіст), отже, від тієї потворної старої дами до — на жаль! — самого монсеньйора Ц. Уся побожність зникла. Я ще ніколи в житті не займався такими речами, але тепер відчував непереборне бажання глузувати.

Що стосується проповіді, то я не почув ані слова через рядки, що дзвеніли у моїх вухах, викликаючи найхимерніші та не зовсім пристойні думки:

— …здійнялося вбрання святого Павла,
повчаючи нас більше тим казанням,
ніж будь-коли святий пророкував[39].

Не було жодного сенсу залишатись у церкві надалі: мені треба вийти надвір і розвіяти цей мерзенний настрій. Цілком усвідомлюючи всю непоштивість свого вчинку, я підвівся і покинув церкву.

Весняне сонце сяяло над вулицею Сен-Оноре, поки я збігав униз церковними сходами. В одному з вуличних закутків стояв візок, повний жовтих нарцисів, блідих фіалок з Рив’єри[40], темних фіалок з Росії та білих римських гіацинтів у золотих хмарах мімози. Вулицею тинялися натовпи недільних шукачів пригод. Вертячи у руках свій ціпок, я сміявся разом з іншими. Хтось наздогнав, а потім і обігнав мене. Він не обернувся, але та ж убивча лють відбивалась у всій його статурі, що й у погляді. Я спостерігав за ним, допоки міг бачити. Навіть його вузька спина виражала загрозу. Водночас кожен крок, що віддаляв його від мене, здавалося, дивним чином наближав мою погибель.

Я поплентався далі, хоча ноги мене майже не тримали. Мене охопило почуття відповідальності за щось давно забуте і почало здаватися, наче я заслуговував на те, чим загрожував мені цей чоловік: це відчуття проникало з далеких-далеких глибин. Воно дрімало протягом усіх цих років, але воно було тут, і зараз воно постало, аби зустрітися зі мною. Однак я спробую втекти. Спотикаючись, я кинувся бігти так швидко, як тільки міг, до вулиці Ріволі, через площу Злагоди[41] і далі до набережної[42]. Хворими очима я поглянув на сонце. Воно сяяло крізь білу піну водограю, потоки якого струменіли потемнілими бронзовими спинами річкових божків, освітлювало далеку Арку[43], створену з аметистового туману, та нескінченні краєвиди сірих стовбурів і голого, ледь вкритого зеленою паростю гілля дерев. Потому я знову побачив його. Він спускався однією з каштанових алей Королівського бульвару.

Я покинув набережну, сліпо побрів Єлисейськими полями і звернув до Арки. Призахідне сонце кидало свої промені на зелений газон біля театру Рон-Пуан. Осяяний світлом, він сів на лавку поряд з матусями, що гуляли зі своїми дітьми. Він був просто недільним гульвісою, як і всі інші, як і сам я. Ледь переставляючи ноги, я пішов угору проспектом. Я знав, що кожна наша зустріч наближала чоловіка до здійснення його мети, а мене — до моєї долі. І я все ще намагався врятувати себе.

Останні промені сонця пробивалися крізь величну Арку. Пройшовши під нею, я несподівано знову зустрівся з ним віч-на-віч. Я залишив його далеко внизу, на Єлисейських полях, і все ж він виринув з натовпу людей, що поверталися з прогулянки Булонським лісом[44]. Він пройшов настільки близько, що зачепив мене. Його тіло під вільним темним одягом здалося мені залізним. Він не виказував ні поспіху, ні втоми, ні будь-яких інших людських почуттів. Усе його єство переповнювало єдине бажання — заподіяти мені зло.

З німою мукою я спостерігав, як він спускався вниз людним проспектом, що мерехтів блиском коліс, кінської збруї та шоломів паризької жандармерії.

Незабаром я загубив його з виду. Розвернувшись, я побіг до лісу, а потім через нього — ще далі, куди несли ноги. Нарешті, коли, як мені здалося, минула ціла вічність, запала ніч, і я прийшов до тями, сидячи за столиком у невеличкому кафе. Потім я знову блукав лісом. Здавалося, я не бачив його вже кілька годин. Фізичне виснаження разом із психічними стражданнями не залишили мені сил ні на думки, ні на відчуття. Я стомився, я так стомився! Мій розум переповнювало бажання забитись у нору своєї квартири, тому я вирішив піти додому. Але шлях туди був неблизьким.

Я мешкаю у Дворі Дракона — вузькому провулку між вулицями Рен і Дракона.

Це глухий кут, прохідний лише для пішоходів. Над входом на вулицю Рен нависає балкон, якого підтримує залізний дракон. Всередині двору обабіч стоять високі старі будинки, які об’єднують кінці двох вулиць. Величезна брама в глибині арки, завжди відчинена вдень, після півночі зачиняється. Аби потрапити всередину, необхідно подзвонити у маленькі двері збоку. На тротуарі валяється усілякий непотріб. Круті сходи ведуть вниз до дверей, що виходять у двір. На першому поверсі розташовані крамниці вживаних речей, а також кузні. Протягом усього дня тут дзвенять молотки і лунає брязкіт металевих заготовок.

Наскільки брудною є нижня частина двору, настільки ж веселий, зручний для мешкання і сповнений тяжкої, але чесної праці він нагорі.

П’ять горішніх поверхів займають майстерні художників і архітекторів, також там знайшли прихисток «вічні» студенти, на кшталт мене, що хочуть пожити самі. Коли я тільки переїхав сюди, то був ще молодий і не самотній.

Мені довелося трохи пройтись, перш ніж я зміг знайти вільний екіпаж: коли я майже дійшов до Тріумфальної арки, на дорозі з’явилася коляска, яку я винайняв.

Шлях від Арки до вулиці Рен займає більш ніж півгодини, особливо коли в запрягу плетуться стомлені коні, що весь день возили недільних гуляк.

Часу на те, аби ще не раз натрапити на свого ворога, було вдосталь. Проте на момент, коли я нарешті пройшов під драконовими крилами, я так жодного разу його і не зустрів. Мій сховок наближався з кожним кроком.

Перед широкою брамою бавилося кілька дітей. Консьєрж та його дружина прогулювалися зі своїм чорним пуделем, слідкуючи за порядком. Кілька пар вальсували просто на тротуарі. Я привітався з ними і поквапився зайти всередину.

Усі мешканці будинку висипали на вулицю, тож двір виявився безлюдним, освітленим кількома підвішеними ліхтарями, в яких тьмяно горів газ.

Моя квартира розташована на горішньому поверсі будинку, на півдорозі від брами. До неї вели сходи, що виходили прямо на вулицю. Я ступив ногою на поріг прочинених дверей. Переді мною були старі добрі напіврозвалені сходи, що відкривали шлях до спокою та захисту. Перш ніж увійти, я озирнувся через праве плече… і побачив його. Мабуть, він зайшов у двір разом зі мною.

Він простував у моєму напрямку — ні повільно, ні квапливо. Його погляд був спрямований просто на мене. Вперше з того зіткнення у церкві наші очі зустрілися знову, і я зрозумів, що час настав.

Обернувшись до нього, я почав відступати назад, у глиб двору, сподіваючись втекти через прохід до вулиці Дракона. Однак його очі промовисто свідчили, що нікуди я не втечу.

Здавалося, ми крокували цілу вічність: я — відступаючи, він — наближаючись, у цілковитій тиші. Нарешті я помітив на собі тінь від арки і вже з наступним кроком опинився під нею. Далі я думав розвернутись і стрімголов кинутися бігти вулицею. Проте та тінь дихнула на мене могильним холодом. Величезна брама вулиці Дракона була зачинена. Я зрозумів це, щойно темрява огорнула мене, і тієї самої миті прочитав те ж саме на його обличчі. О, як світилося його лице у темряві, наближаючись до мене! Глибока тінь арки, величезна зачинена брама і холод її залізних замків — усе це грало йому на руку. Погибель, якою він мене лякав, прийшла: вона купчилася в темряві і насувалась на мене з бездонних тіней, вона прозирала з його пекельних очей. Без жодної надії я притулився до зачинених воріт, щоб кинути йому виклик…

Почувся скрегіт стільців по кам’яній підлозі. Церкву сповнив гомін парафіян, що підводилися зі своїх місць. Я чув, як швейцарські гвардійці проводили монсеньйора Ц. до ризниці[45] у східному нефі.

Укляклі черниці прокинулися зі своєї набожної відчуженості, вклонилися вівтарю і пішли собі. Світська дама, моя сусідка, також підвелася з граційною стриманістю. Коли вона виходила, її несхвальний погляд ковзнув моїм обличчям.

Напівмертвий, але неймовірним чином живий кожною клітиною свого тіла, я сидів серед натовпу, що повагом покидав церкву. Згодом я теж підвівся і покрокував до дверей.

Я заснув під час проповіді… Та чи заснув? Озирнувшись, я побачив його. Він проходив галереєю до свого місця. Мені було видно тільки його профіль: тонка зігнута рука в чорному рукаві, схожа на один з тих пекельних безіменних інструментів, що лежать занедбані у камерах тортур середньовічних замків.

Але я все ж утік від нього, хоча його очі й казали, що мені це не вдасться. Чи втік я від нього? Те, що дало йому силу наді мною, повернулося із забуття, де я мав надію його поховати. Тепер я пізнав його. Смерть і жахливе притулисько заблуканих душ, куди моя слабкість відправила його давним-давно, змінили його до невпізнання для всіх, але не для мене. Я впізнав його майже з першого погляду. Я ніколи не сумнівався, за чим він прийде. Тепер я знав: поки моє тіло залишалося під захистом маленької життєрадісної церкви, мою душу було впольовано ним у Дворі Дракона.

Я повільно пішов до дверей. Орган вибухнув трубним ревищем. Сліпуче світло залило церкву, ховаючи вівтар від моїх очей. Люди поступово зникали разом з арками і куполом. Я звів свої обпалені очі до того нестерпного сяйва і побачив чорні зорі, що світять в небесах. Вологі вітри з озера Галі холодили моє обличчя.

Тепер, незмірно далеко, за лігами бурхливих хмарних хвиль, я бачив місяць, що відкидав своє проміння на башти Каркози.

Смерть і жахливе притулисько заблуканих душ, куди моя слабкість відправила його давним-давно, змінили його до невпізнання для всіх, але не для мене. І тепер я чув його голос, що піднімався, наростав і гримів у сліпучому світлі, в якому я падав. Сяйво ставало все яскравішим, накриваючи мене хвилями вогню. Потонувши в його глибинах, я почув, як Король у Жовтому шепоче моїй душі:

— Страшна річ — потрапити до рук живого Бога!

Жовтий знак

Хай вкаже досвіт червоний
На те, що зробимо ми,
Як зникнуть блакитні зорі
У тенетах пітьми[46].

Блісс Карман

І

У світі існує стільки речей, які неможливо пояснити! Чому, коли звучать певні музичні акорди, у мене виникають думки про брунасті та золотаві фарби осіннього листя? Чому під час меси у церкві святої Цецилії моя уява подорожує печерами, стіни яких виблискують бугристими виходами чистого срібла? Що у гуркоті та шумі Бродвею о шостій годині викликало у моїх спогадах картину спокійного бретонського лісу, де сонячне світло просочується крізь весняне листя, а Сільвія, зацікавлено й зворушено нахилившись над маленькою зеленою ящіркою, шепоче:

— Тільки подумай, ця маленька істота також під захистом Бога!

Коли я вперше побачив сторожа, він стояв до мене спиною. Я байдуже дивився на нього, поки той не зайшов до церкви. Я звернув на нього не більше уваги, ніж на будь-яку людину, що простувала площею Вашинґтона того ранку, і коли я зачинив вікно та повернувся до своєї студії, то вже геть забув про нього. Пізнім вечором того теплого дня я знову прочинив вікно і визирнув, аби ковтнути свіжого повітря. Біля дверей церкви знову стояв той самий чоловік, і я знову кинув на нього так само неуважливий погляд, як і вранці. Я подивився на площу, де струменіли водограї, а потім, зайнятий мимовільними думками про дерева, водіїв та юрби няньок і гуляк, що відпочивали у парку, вирішив повернутися до свого мольберта. Несамохіть я зачепив поглядом чоловіка на церковному цвинтарі. Тепер його обличчя було обернене до мене, і я ледь висунувся з вікна, аби краще розгледіти його. Тієї самої миті він підвів голову і поглянув на мене. Першим, що спало мені на думку, було порівняння з могильним хробаком. Хай би якою була справжня причина відрази, яку я відчув до чоловіка, але образ жирного білого могильного хробака був настільки сильним та нудотним, що, скоріш за все, ця огида відбилася на моєму обличчі, бо він відвернувся від мене порухом, що нагадав мені ворушіння стривоженого хробака в осерді плоду.

Я повернувся до мольберта і дав натурниці знак позувати далі. Попрацювавши трохи й усвідомивши, що зіпсував усю свою попередню роботу, я взяв мастихін і зішкрябав нанесені на полотно фарби. Тілесні відтінки виходили якимись жовтуватими і нездоровими. Я ніяк не міг зрозуміти, як мені вдалося малювати настільки хворобливими барвами з палітри, що досі блистіла здоровими тонами.

Я поглянув на Тессі. Дівчина зовсім не змінилася: на її щоках і далі вигравав рум’янець. Я насупився.

— Я щось зробила не так? — запитала вона.

— Ні… Просто я геть спаскудив руку. І взагалі, не можу втямити, як у мене вийшов такий бруд на полотні, — відповів я.

— Може, я погано позую? — не вгавала вона.

— Ні, все було чудово.

— Тобто це не моя провина?

— Ні, лише моя власна.

— Мені шкода… — промовила вона.

Я дозволив їй трохи перепочити, а сам тим часом очищав скипидаром зіпсоване місце на полотні. Тессі пішла викурити сигарету і проглянути ілюстрації з «Courrier Français[47]».

Я не знав, чи то проблема була у скипидарі, чи полотно було з дефектом, але що більше я відтирав ту гангренозну фарбу, то більше вона розповзалася. Я старанно намагався стерти її, проте врешті-решт хвороба захопила всю картину. Стривожений, спочатку я намагався зупинити її поширення, але тепер груди та решта тіла наче всмоктали в себе інфекцію, як губка воду. Я несамовито працював мастихіном, скипидаром і ганчіркою, прокручуючи в голові майбутню séance[48] з Дювалем, який продав мені це полотно. Втім, скоро до мене прийшло усвідомлення того, що річ була не у полотні й не у фарбах Едварда. «То все скипидар, — розлючено подумав я, — або мої очі настільки перевтомлені й осліплені полуденним сонцем, що я не можу нормально бачити». Я покликав Тессі. Вона підійшла і нахилилася над моїм кріслом, випускаючи в повітря кільця диму.

— Що ти з нею зробив? — вигукнула вона.

— Нічого, то все через скипидар! — пробурчав я у відповідь.

— Який жахливий колір, — продовжувала Тессі. — Хіба моє тіло схоже на зелений сир?

— Ні, звісно ж, ні, — сердито відповів я. — Ти колись бачила, щоб я малював так раніше?

— Та ні, ніколи…

— Отож!

— Тоді це справді скипидар чи щось інше, — визнала вона.

Дівчина накинула кімоно і підійшла до вікна. Я продовжував шкребти фарби й терти полотно, поки не втомився, а потім згріб усі свої пензлі та щосили пожбурив їх у картину, гучно лайнувшись при цьому. Тессі одразу ж повернулась у мій бік і почала дорікати:

— Ну ж бо! Лайся, ламай свої пензлі, поводься, як дурень! Ти працював над цією картиною три тижні, а поглянь-но на неї тепер! Навіщо ж псувати полотно? Які дивні люди ці художники!

Я почувався присоромленим, як завжди після такого вибуху гніву, тож розвернув пошкоджене полотно до стіни. Тессі допомогла мені відчистити пензлі, а потім легкою ходою пішла перевдягатися. З-за ширми вона надавала мені купу порад стосовно того, як слід поводитися у разі повної чи часткової втрати самоконтролю, після чого, вирішивши, що з мене достатньо, вийшла і попросила допомогти їй застебнути ґудзики на спині, до яких вона не діставала.

— Усе пішло шкереберть відтоді, як ти подивився у вікно і розповів мені про того жахливого на вигляд чоловіка, якого ти побачив на церковному подвір’ї, — сказала вона.

— Ага, то він заворожив картину, — позіхнувши, я поглянув на годинник.

— Я знаю, вже на сьому, — сказала Тессі, поправляючи біля дзеркала капелюшок.

— Так, — відповів я. — Зовсім не хотів затримувати тебе так довго.

Я визирнув з вікна, але одразу з огидою відсахнувся: юнак з одутлим обличчям усе ще стояв унизу на церковному подвір’ї. Помітивши мою реакцію, Тессі теж поглянула у вікно.

— Це і є той чоловік, який тобі так не сподобався? — прошепотіла вона.

Я кивнув.

— Не можу розгледіти його обличчя, але він здається якимсь м’яким і гладким на вигляд. Так чи інак, — продовжила вона, розвернувшись до мене, — він нагадує мені про сон, про жахливий сон, який одного разу мені наснився. Хоча, — пробурмотіла вона, роздивляючись свої черевички, — може, то був не сон?

— Звідкіля ж мені знати? — усміхнувся я.

Тессі усміхнулась у відповідь.

— Ти теж там був, — сказала вона. — Тож, можливо, тобі щось і відомо.

— Тессі, Тессі! — запротестував я. — Невже ти намагаєшся лестити мені оповідками про те, що я тобі снюся?

— Але то справді було так. Розповісти тобі?

— Звісно, розповідай, — відповів я, запалюючи сигарету.

Тессі сперлася на підвіконня і почала свою розповідь, зберігаючи серйозний вираз обличчя.

— Одного зимового вечора минулого року я лежала в ліжку, ні про що особливе не думаючи. До цього я позувала тобі й втомилася, проте ніяк не могла заснути. Я чула, як міський годинник пробив десяту, одинадцяту, а потім північ. Мабуть, я заснула вже після півночі, бо більше дзвону годинника не чула. Не встигла я заплющити очей, як мені наснилося, ніби щось змусило мене підійти до вікна. Я підвелася. Відчинивши вікно, визирнула надвір. На Двадцять П’ятій вулиці не було жодної живої душі. Мені стало лячно, усе навколо здавалося таким… таким чорним і тривожним. Потім я почула стукіт коліс, і мені здалося, наче саме цього я мала дочекатися. Поступово той звук наростав. Нарешті, я змогла побачити екіпаж, що рухався вулицею. Він під’їздив усе ближче і ближче, а коли проїхав повз моє вікно, я зрозуміла, що то був катафалк. Я задрижала від страху, а візник обернувся і поглянув просто на мене. Я прокинулась, стоячи біля відчиненого вікна і тремтячи від холоду, проте візник і його катафалк зникли. Той самий сон наснився мені у березні, і я знову прокинулась біля відчиненого вікна. Минулої ночі сон повторився. Ти ж пам’ятаєш, яка сильна злива була вчора? Коли я прокинулась, стоячи біля вікна, моя нічна сорочка промокла наскрізь.

— А де я був у твоєму сні? — спитав я.

— Ти… Ти був у домовині. Але ти був не мертвий.

— У домовині?

— Так.

— Звідки тобі відомо? Ти мене бачила?

— Ні. Але я знала, що там був ти.

— Ти часом не переїла грінок із сиром чи салату з омаром перед сном? — почав було жартувати я, але раптом дівчина перелякано скрикнула.

— Агов, що сталося? — запитав я, помітивши, як вона вчепилася руками у підвіконня.

— Той… той чоловік унизу, на церковному подвір’ї… То він був візником катафалка.

— Дурниці, — сказав я, але очі Тессі широко розплющилися від жаху. Я підійшов до вікна й собі визирнув. Чоловік зник. — Ходи сюди, Тессі, — попросив я. — Не будь як маленька. Ти занадто довго позувала й тому геть знервована.

— Думаєш, я могла б забути те обличчя? — прошепотіла вона. — Тричі я бачила, як катафалк проїздить під моїм вікном, і щоразу візник обертався й дивився просто на мене. О, його обличчя було таким білим і таким… таким… м’яким?.. Воно виглядало, наче у мерця — наче він сам уже давно мертвий.

Я змусив дівчину сісти і випити трохи марсали[49]. Потім сам сів навпроти неї та спробував чимось зарадити.

— Слухай-но, Тессі, — сказав я. — Тобі варто виїхати за місто на тиждень чи два, тоді тебе перестануть мучити сни про катафалки. Ти позуєш увесь день, тому вночі твої нерви вже не витримують. Так не може далі тривати. Крім того, ввечері, замість того щоб іти спати, ти біжиш на вечірку до парку Салзер чи до «Ельдорадо», або й взагалі їдеш на острів Кавні, тож наступного ранку повертаєшся сюди цілковито виснажена. Насправді немає жодних катафалків. То просто поганий сон.

Вона ледь усміхнулася.

— А як же той чоловік на церковному цвинтарі?

— О, та він звичайний хворий, буденна річ.

— Я, Тессі Рердон, присягаюся своїм чесним іменем тобі, містере Скотте, що обличчя чоловіка, який стояв унизу на подвір’ї, — то обличчя чоловіка, який сидів на козлах катафалка!

— І що з того? — спитав я. — Зрештою, це цілком чесна робота.

— Тож тепер ти думаєш, що я бачила катафалк?

— Ну… — дипломатично мовив я. — Якщо ти справді бачила катафалк, то нема нічого дивного в тому, що той чоловік міг правити ним. Геть нічого дивного.

Тессі підвелася, розгорнула свою напахчену носову хустинку і, витягши звідти жуйку, кинула її до рота. Потім, натягнувши рукавички, вона щиро потисла мені руку, промовила «на добраніч, містере Скотте» і пішла собі геть.

II

Наступного ранку поштар Томас приніс мені свіже число «Геральда» і трохи новин. Церкву, що була неподалік, продали. Я подякував за це небесам: не те, щоб я, католик, відчував якусь відразу до духівництва по сусідству, але мої нерви зовсім розладналися через гучні проповіді священика, кожне слово якого відлунювало не лише на подвір’ї церкви, а й у моєму помешканні. Він уперто проказував свої проповіді, через що повставали всі мої інстинкти. Також там був диявол у людській подобі — органіст, який виконував старі добрі церковні гімни у власній інтерпретації. Я жадав звести порахунки з істотою, що вставляє у різдвяну молитву акорди, які зазвичай можна почути тільки у молодіжному гурті. Думаю, священик був доброю людиною. Проте коли він горланив цитати з Біблії, огидно розтягуючи слова, я починав підраховувати, скільки сторіч йому доведеться провести у чистилищі, аби спокутувати такий гріх.

— І хто ж її купив? — спитав я Томаса.

— Не знаю, сер. Кажуть, що власники отих прибуткових будинків біля площі Гамільтона придивлялися до неї. Мо’, вони збудують ще більше квартир.

Я підійшов до вікна. Юнак з хворобливим обличчям стояв біля воріт церкви. З першого погляду всередині мене сколихнулася та ж сама непереборна відраза, що й раніше.

— До речі, Томасе, — звернувся я. — Що то за хлопець отам, унизу?

— Отой черв’як, сер? — пирхнув Томас. — То нічний церковний сторож, сер. Він просто бісить мене: сидить собі всю ніч на сходах і зверхньо так зиркає. Якось я дав йому по голові… вибачайте, сер…

— Продовжуй, Томасе.

— Одного вечора я повертався додому разом з Гаррі, моїм товаришем-англійцем, а той слимак сидів на сходах. З нами були Моллі та Джен, сер, дві дівчини-офіціантки. Він поглянув на нас настільки образливо, що я підійшов і сказав: «І чого ти вилупився, жирна свинюка?» — вибачайте, сер, але я саме так і сказав, сер. А він мовчить і нічо’ не каже у відповідь, так я йому: «Іди-но сюди, я зараз потовчу твою паскудну пику!» Я прочинив браму й увійшов, але він знов нічо’ не сказав, тільки задирливо дивився на мене. Ну, я йому і вмазав разок, але ж, ох! його голова була холодна і м’яка, аж торкатися гидко!

— І що він тоді зробив? — зацікавлено спитав я.

— Він? Нічо’.

— А ти, Томасе?

Юнак зніяковів і насилу усміхнувся.

— Містере Скотт, сер, я не боягуз, я сам не розумію, чо’ я тоді побіг. Знаєте, сер, я був сурмачем у п’ятому уланському полку під час битви біля Тель-ель-Кебірі[50], ще й дістав там поранення…

— Хочеш сказати, що ти втік?

— Так, сер. Я втік.

— Чому?

— Хотів би я знати, сер. Я підхопив Моллі й дав драпака. Інші були так само налякані, як і я.

— Але що саме вас налякало?

Спочатку Томас відмовлявся відповідати, але тепер моя цікавість до огидного юнака внизу зросла, тож я продовжував наполягати. Трирічне перебування в Америці не тільки змінило його кокні[51], але й породило в ньому суто американський страх стати посміховищем.

— Але ж ви не повірите мені містере Скотт, сер…

— Ні, повірю.

— Ви сміятиметеся з мене, сер.

— Дурниці!

Він завагався.

— Ну, сер, бачить Бог, що коли я вдарив його, він схопив мене за зап’ясток, а коли я скрутив його м’яку, схожу на кашу руку, один з його пальців відвалився і залишився у моїй долоні.

Відраза та жах, що відбилися на обличчі Томаса, скоріш за все відобразились і на моєму, бо він додав:

— Це було жахливо. Тепер, коли я бачу його, то просто проходжу повз. Він мене лякає.

Коли Томас пішов, я визирнув у вікно. Юнак стояв біля воріт церкви, тримаючись обома руками за ґрати. Я поквапом повернувся до свого мольберта, відчуваючи огиду і жах, бо чітко побачив: на його правиці бракувало середнього пальця.

О дев’ятій з’явилася Тессі й одразу ж зникла за ширмою з привітним «доброго ранку, містере Скотт». Коли вона повернулась і зайняла своє місце для позування, я взяв нове полотно, чому вона неабияк зраділа. Вона мовчала весь час, поки я малював, але щойно затих шурхіт вуглини, а я взявся за фіксатив[52], вона почала без угаву базікати.

— Ми так чудово провели час вчора увечері. Ми були у Тоні Пастора.

— Хто це «ми»? — поцікавився я.

— О, Меггі, знаєте, натурниця містера Вайта, Пінкі МакКормік — ми називаємо її Пінкі, бо в неї чудове руде волосся, яке ви, художники, так любите, — і Ліззі Бьорк.

Я спрямував струмінь фіксативу на полотно і сказав:

— Ага, продовжуй.

— Там ми зустріли Келлі, танцівницю Крихітку Барніс і всіх інших. І я де з ким познайомилася.

— Ти зраджуєш мене, Тессі?

Вона розсміялась і похитала головою.

— Це брат Ліззі Бьорк, Ед. Він — справжній джентльмен.

Я вважав своїм обов’язок дати їй батьківську пораду щодо нових захоплень, яку вона прийняла з веселою усмішкою.

— О, звісно, я знаю, як поводитися з незнайомцями, — сказала вона, розглядаючи жувальну гумку. — Але Ед — це геть інше. Адже Ліззі — моя найкраща подруга.

Потім вона розповіла, що Ед повернувся з трикотажної фабрики у Ловеллі, штат Массачусетс, і усвідомив, якими вони з Ліззі стали дорослими, що він був ґречним юнаком і не пошкодував півдолара на морозиво й устриць, аби відсвяткувати своє призначення клерком у вовняній компанії Месі. Я почав малювати до того, як вона скінчила розповідь, тож вона з усмішкою зберігала необхідну позу і далі щебетала, наче горобець. Опівдні моя робота була чудово окреслена. Тессі підійшла, аби подивитися.

— Це вже краще, — сказала вона.

Я думав так само, тому з’їв свій ланч із задоволенням, усвідомлюючи, що все йде як слід. Тессі вмостилася перекусити за малювальним столиком навпроти мене, і ми пили кларет[53] з однієї пляшки, а потім разом запалили сигарети. Я відчував глибоку прив’язаність до Тессі. На моїх очах з незграбної дитини вона перетворилась у струнку жінку з чудовою статурою. Звісно, я непокоївся, щоб вона не стала, бува, як то кажуть, шелихвісткою, але я ніколи не помічав жодних негативних змін у її поведінці й відчував, що з нею все гаразд. Ми ніколи з нею не обговорювали норм моралі. Я не мав жодного наміру робити цього: почасти через те, що сам не надто їх дотримувався, почасти — через усвідомлення, що вона все одно зробить так, як захоче, незважаючи на мене. Втім, я сподівався, що Тессі не втрапить у жодну халепу, бо я щиро бажав їй добра, а окрім того водночас мав егоїстичне бажання зберегти свою найкращу натурницю. Я знав, що «побачення», як вона це назвала, не було чимось надто важливим для Тессі, що такі речі в Америці не мають такого великого значення, як у Парижі. Проте, залишаючись реалістом, я усвідомлював: настане час — і хтось, рано чи пізно, забере у мене Тессі. Я завжди вважав, що весільна церемонія мало що важить у житті, але все одно сподівався, що у Тессі все буде як слід — у церкві, зі священиком. Я католик. Коли я слухаю урочисту месу, коли хрещуся, то відчуваю, як я сам і все довкола стає радіснішим. Коли я сповідуюсь, мені ліпшає. Людина, яка прожила самотньою стільки, скільки прожив я, має комусь сповідуватися. Знову ж таки, Сильвія була католичкою, і вже це стало достатньою причиною для мене. Але різниця в тому, що наразі йшлося про Тессі. Тессі також була католичкою, причому набагато побожнішою за мене. Тому, хай там як, я не боявся за свою гарненьку натурницю, допоки вона не закохалася. Однак потім я усвідомив, що лише доля має вирішити її майбутнє. Я повсякчас молився, аби та доля вберегла її від кохання до такого чоловіка, як я, а послала когось на кшталт Еда Бьорка чи Джима МакКорміка, благослови Боже її гарне личко!

Тессі сиділа, пускаючи у стелю кільця диму та подзенькуючи шматочками льоду у своїй склянці.

— Знаєш, а мені також минулої ночі наснився сон, — сказав я.

— Тільки не кажи, що про того чоловіка, — розсміялась вона у відповідь.

— Саме так. Сон, подібний до твого, тільки набагато гірший.

З мого боку було необачно й по-дурному казати їй про це, але ви ж знаєте, наскільки художникам бракує такту.

— Я заснув приблизно о десятій, — продовжував я, — і невдовзі мені наснилося, що я прокинувся. Я настільки чітко чув північні дзвони, шум вітру у вітах дерев і гудки пароплавів з причалу, що навіть зараз мені важко повірити, що тоді я прокинувся не насправді. Здавалося, наче я лежав у ящику зі скляним накриттям. Мене кудись везли, і я бачив тьмяне світло вуличних ліхтарів. Маю сказати тобі, Тессі: ящик, в якому я лежав, був у фургоні, встеленому чимось м’яким, і мене везли кам’яною бруківкою. Через якийсь час я знудьгувався і спробував поворухнутись, але ящик виявився занадто вузьким. Мої руки були схрещені на грудях, тож я не міг підвести їх, аби вибратися з нього. Я прислухався і спробував покликати на допомогу, але у мене пропав голос. Я чув форкання коней, запряжених у фургон, і навіть важке дихання кучера. Потім до мого слуху долинув звук, з яким відчиняється вікно. Я спробував трохи повернути голову й усвідомив, що можу дивитися не тільки крізь скляну накривку ящика, але й крізь віконце того критого екіпажа. Я побачив будинки — порожні, безмовні. Ніде жодного світла, жодної людини — у всіх, окрім одного. В тому будинку на другому поверсі було відчинене вікно. Жінка, вся у білому, виглядала на вулицю. То була ти.

Тессі відвернулася від мене, спершись ліктями на стіл.

— Я розгледів твоє обличчя, — вів я далі. — Мені воно здалося дуже скорботним. Ми поїхали далі й звернули у вузький темний провулок. Коні зупинились. Я чекав і чекав, заплющивши очі від страху, але довкола панувала мертва тиша. Здавалося, наче минула ціла вічність. Раптом мені стало якось не по собі. Відчуття, що біля мене хтось є, змусило мене розплющити очі. І я побачив біле обличчя кучера катафалка, що дивилось на мене крізь скляну кришку домовини…

Раптом Тессі заплакала, і я замовк. Вона тремтіла, наче листочок на вітрі. Я збагнув, що поводився, мов той телепень, і спробував виправити становище:

— Ну годі, Тессі, — почав я її заспокоювати. — Я розповів тобі це, маючи на меті лише показати, який вплив твоя історія може мати на сни інших. Ти ж не думаєш, що я насправді лежав у труні? Чому ти тремтиш? Чи ти не розумієш, що твій сон разом із моєю безпідставною відразою до того безвинного сторожа просто сплелися докупи у моїх мізках, щойно я заснув?

Але вона затулила обличчя руками і розридалася так, наче її серце було розбито. Який же я бевзь! Намагаючись загладити свою провину, я підійшов до неї і накрив долонею її руку.

— Люба Тессі, вибач мені, — мовив я. — Я не збирався лякати тебе такими дурницями. Звісно, ти дуже чутлива дівчина, але й надто набожна католичка, щоб вірити у сни.

Вона стиснула мою руку і поклала голову мені на плече, однак усе ще тремтіла, тож я продовжував заспокоювати її.

— Ну ж бо, Тессі, розплющ очі й усміхнися!

Вона повільно розплющила очі, наші погляди зустрілись, але в її зіницях було стільки суму, що я знову почав втішати дівчину.

— Усе це просто якесь безглуздя, Тессі. Ти повинна розуміти, що ці сни не можуть завдати тобі жодного лиха.

— Не можуть… — промовила вона, але її яскраво-червоні губи тремтіли.

— Тоді в чому річ? Ти боїшся?

— Так. Але не за себе.

— А за кого? Невже за мене? — жартуючи запитав я.

— За тебе, — прошепотіла вона майже безгучно. — Я… кохаю тебе.

Спочатку я розсміявся, але потім, коли усвідомив сенс сказаних нею слів, мене охопив нервовий дрож, і я сидів, наче громом прибитий. То було найбезглуздіше становище з усіх, в які мені довелося потрапляти. Протягом тієї миті, що минула між її фразою та моєю відповіддю, я подумав про тисячі можливих реакцій на це невинне зізнання. Я міг зі сміхом пропустити його повз вуха, міг вдати, що неправильно її зрозумів, і поскаржитися на кепське самопочуття, міг просто переконати її, що вона не може мене кохати. Але моя відповідь була швидшою за мої думки, і тепер мені лишається лише думати й думати про це, коли вже запізно щось міняти, коли я припав поцілунком до її вуст.

Того вечора я, як завше, прогулювався парком Вашинґтона, обмірковуючи події дня. Я відчував, що потрапив у безвихідь. Шляху назад не було, тож мені довелося подивитися майбутньому просто в очі. Я не був ані доброю, ані порядною людиною, проте не збирався обманювати ні себе, ні Тессі. Єдине кохання всього мого життя було поховане у пронизаних сонячними променями лісах Бретані. Чи назавжди? Надія кричала: «Ні!» Протягом трьох років я дослуховувався до цього голосу надії, протягом трьох років я сподівався почути знайомі кроки біля свого порога. Невже Сильвія забула мене? «Ні!» — кричала надія.

Я вже казав, що не був доброю людиною. Це правда, але не був я і негідником з якоїсь поганенької опери. Я провадив безтурботне нерозсудливе життя, радо пристаючи на все, що обіцяло задоволення, нерідко шкодуючи про це потім. Лише в одному я був серйозним, окрім малювання, і це щось лежало, сховане, якщо не загублене, у бретонських лісах.

Було запізно шкодувати про те, що сталося вдень. Чи то був вияв жалю, чи несподіваний спалах ніжності, викликаний бажанням погамувати її тривогу, чи то була інстинктивна потреба заспокоїти жінку — наразі мені було байдуже. Єдине, що я чітко розумів, то це те, що не хочу вразити її безвинне серце. Вогонь, сила і глибина любовної пристрасті, про яку я навіть не підозрював при всьому своєму життєвому досвіді, не залишали мені іншого вибору, окрім як відповісти дівчині взаємністю чи зректися її. Можливо, річ у тому, що я завжди боявся завдати болю іншим, чи в тому, що десь глибоко в мені сидить похмурий пуританин[54], — не знаю. Але я почувався відповідальним за той мимовільний поцілунок. Я навіть не встиг нічого до пуття усвідомити, не те щоб спромогтися на тверду відмову, як брама її серця відчинилася і повінь почуттів затопила все довкола. Хтось, хто звично виконує свій обов’язок і знаходить сумне задоволення у нещасті, яке він приносить собі та іншим, зміг би це витримати. Я не зміг. Я не посмів. Після того, як буря пристрасті трохи вляглася, я сказав їй, що ліпше б вона покохала Еда Бьорка і носила золоту обручку, але вона й слухати нічого не хотіла. Я заспокоював себе думками про те, що якщо вже вона вирішила покохати когось, з ким не зможе одружитися, то краще цим кимось буду я. Врешті-решт, я ставитимуся до неї з турботою і приязню, а якщо вона втомиться від своєї палкої закоханості, то зможе піти від мене, не зазнавши жодної шкоди. Хоча я й вирішив усе для себе, однак розумів, наскільки непросто це буде. Я надто добре пам’ятав, чим зазвичай закінчуються платонічні стосунки, і яку відразу я завжди відчував, коли чув про них. Я розумів, що, як на такого безсоромного чоловіка, взяв на себе величезну відповідальність, але, думаючи про майбутнє, ні на мить не сумнівався, що зі мною вона буде у цілковитій безпеці. Якби йшлося про когось іншого, а не про Тессі, я б не мучився ваганнями. Але я не міг принести її в жертву своїй легковажності, як міг би пожертвувати будь-якою іншою жінкою. Зазираючи у майбутнє, я бачив кілька можливих варіантів, якими можуть закінчитися наші стосунки. Вона або втомиться від них, або стане настільки нещасною, що мені доведеться або одружитися з нею, або зникнути з її життя. Якщо ми одружимось, то будемо нещасливі обоє. Я — з жінкою, яка геть мені не підходить, вона — з чоловіком, який не влаштував би жодну жінку на світі. Та ще й моє минуле зовсім не спонукало мене до одруження. Якщо ж я залишу її, то вона або впаде у розпач, а потім заспокоїться й одружиться з якимось Едом Бьорком, або зопалу чи свідомо накоїть купу дурниць. З іншого боку, втомившись від мене, вона прирече себе на життя з Едом Бьорком, де будуть дешевенькі весільні обручки, діти-близнюки, квартирка у Гарлемі та бозна що ще. Отак прогулюючись між дерев біля арки Вашинґтона, я дійшов думки, що маю стати для неї найкращим другом, а далі вже майбутнє попіклується про нас обох. Потім я повернувся додому і вбрався у вечірній костюм, бо напахчена записка, яка на мене там чекала, підписана «Едіт Кармайкл, театр Метрополітен», вказувала: «Візьміть екіпаж і будьте біля службового входу об одинадцятій».

Того вечора я повечеряв — точніше, ми з міс Кармайкл повечеряли — у Соларі. Щойно вранішнє сонце кинуло перші промені й осяяло хрест Меморіальної церкви, я залишив Едіт і пішов до площі Вашинґтона. Я не зустрів у парку жодної живої душі, коли проходив тінистою стежкою, що веде від статуї Ґарібальді до багатоквартирного будинку Гамільтона. Однак, минаючи церкву, я побачив силует людини, яка нерухомо сиділа на кам’яних сходах. Мене всього кинуло в дрож від самого лише вигляду того м’якого білого обличчя. Я поспішив пройти повз нього, коли раптом він промовив щось — чи то адресоване мені, чи то просто пробурмотів щось сам до себе. Мене охопила неймовірна лють від одного лише припущення, що таке створіння сміє звертатися до мене. Спершу я хотів був кинутись до нього і розтрощити йому голову своїм ціпком, але стримався й пішов собі далі, а незабаром я вже був у своїй квартирі. Якийсь час я перевертався у ліжку в марній спробі вичавити зі своїх вух звук його голосу. Той шепіт наповнював мою голову, наче щільний масний дим із казана, де витоплюють жир, чи нудотний запах тління. І поки я так лежав, вертячись у ліжку, голос у моїх вухах здавався все чіткішим. Я починав розуміти слова, які він пробурмотів. Вони напливали на мене повільно, наче давно забутий спогад, і нарешті я зміг скласти з них щось осмислене. Виходило таке:

«Чи знайшов ти Жовтий Знак?»

«Чи знайшов ти Жовтий Знак?»

«Чи знайшов ти Жовтий Знак?»

Я розлютився. Що він хотів цим сказати? Кленучи його, я перевернувся на інший бік і заснув, але коли згодом прокинувся, то виглядав блідим і виснаженим, бо мені наснився той самий сон, що й минулої ночі. Насправді він хвилював мене набагато більше, ніж я міг собі у цьому зізнатися.

Одягнувшись, я спустився в студію. Тессі сиділа біля вікна. Проте щойно я зайшов, вона підвелася, обвила мою шию руками й ніжно поцілувала. Дівчина виглядала настільки милою і витонченою, що я не втримався й поцілував її сам, а потім сів до мольберта.

— Привіт. А де моя вчорашня робота? — запитав я.

Тессі чудово зрозуміла, про що йдеться, але чомусь промовчала. Я почав порпатися у купі інших полотен, говорячи:

— Давай швидше, Тессі, ми маємо скористатися вранішнім світлом.

Коли я нарешті облишив пошуки серед початих картин й озирнувся, аби оглянути всю кімнату, то помітив, що Тессі все ще стояла біля ширми одягнена.

— У чому річ? — запитав я. — З тобою все гаразд?

— Так.

— Тоді поквапся.

— Ти хочеш, щоб я позувала, як… як завжди?

І тоді я все зрозумів. Почалися нові труднощі. Я втратив найкращу натурницю, яка позувала мені оголеною. Я поглянув на Тессі. Її обличчя зашарілося. Шкода, шкода! Ми скуштували плід з дерева пізнання, і тепер Едем з його природною невинністю був спогадами з минулого — принаймні для неї.

Мабуть, вона помітила розчарування на моєму обличчі, бо промовила:

— Я позуватиму для тебе, як завжди, якщо хочеш. А полотно за ширмою, я його там заховала.

— Ні, — відповів я. — Ми розпочнемо щось нове.

Я підійшов до шафи і витяг звідти мавританський костюм, оздоблений блискучими лелітками. То був справжній шедевр! Узявши його, Тесі зникла за ширмою. Коли вона з’явилася знову, я був просто приголомшений. На її довгому чорному волоссі, що хвилями спадало до блискучого пояска, сяяла діадема з бірюзовим камінням. На ногах були прикрашені вишивкою капчики, а спідниця, вигадливо оздоблена сріблястим узором, спадала аж до п’ят. Сорочка глибоко-блакитного кольору, теж розшита сріблом, і коротенька мавританська камізелька, що виблискувала бірюзою, надзвичайно їй личили. Дівчина підійшла й підвела до мене усміхнене обличчя. Засунувши руку в кишеню, я витягнув звідти золотий ланцюжок з хрестиком й одягнув їй на шию.

— Це тобі, Тессі.

— Мені? — невпевнено промовила вона.

— Тобі. А тепер іди позувати.

Натомість вона, сяючи усмішкою, побігла за ширму й одразу повернулася з маленькою коробочкою, на якій було написано моє ім’я.

— Я думала віддати тобі це ввечері, — сказала вона. — Але тепер не можу втриматися.

Я відкрив коробочку. Всередині на рожевому шовку лежала застібка з чорного оніксу, на якій був золотом викарбуваний якийсь дивний знак. То був не арабський і не китайський ієрогліф, та й взагалі, як я дізнався пізніше, цей символ не належав жодній з відомих людських мов.

— Це все, що я можу подарувати тобі на пам’ять, — боязко промовила вона.

Я був спантеличений, проте сказав дівчині, що дуже вдячний їй за турботу, і пообіцяв завжди носити цю застібку. Вона одразу ж прикріпила її до лацкана мого піджака.

— Усе-таки було нерозумно, Тессі, купувати мені таку коштовну річ, — з докором сказав я.

— Я її не купувала, — розсміялась дівчина у відповідь.

— А де ж тоді взяла?

І вона розповіла мені, як одного дня поверталась з акваріума, що у Баттері[55], і знайшла її, як дала в газету оголошення про знахідку і слідкувала за повідомленнями, як врешті-решт втратила надію на те, що її власник відгукнеться.

— То було минулої зими, — сказала вона. — Того самого дня, коли мені вперше наснився жахливий сон про катафалк.

Я одразу ж згадав про свій сон минулої ночі, але промовчав. Вуглина знову ковзала полотном, а Тессі нерухомо застигла на подіумі.

III

Наступний день видався важким для мене. Коли я переносив обрамлене полотно з одного мольберта на інший, моя нога послизнулася на натертій до блиску підлозі, і я впав, травмувавши обидва зап’ястя. Біль був настільки сильним, що годі було й думати тримати в руках пензлі. Тому я був приречений тинятися студією, розглядаючи свої незавершені малюнки та скетчі, допоки гіркий відчай не охопив мене. Закуривши, я сів, знервовано перебираючи пальцями по столу. Дощ періщив у віконне скло і вибивав барабанний дріб на даху церкви, доводячи мене просто до нестями своїм нескінченним стукотом. Тессі вишивала біля вікна, час від часу підводячи голову, аби кинути на мене погляд, сповнений щирого співчуття. Відчувши сором за своє роздратування та бездіяльність, я почав шукати для себе заняття. Я вже давно перечитав усі книжки і часописи у своїй бібліотеці, але, знемагаючи від нудьги, підійшов до книжкової шафи та прочинив ліктем її дверцята. Я знав там кожний том за його палітуркою і неуважно пробігав по корінцях очима, насвистуючи якусь мелодійку. І коли вже повернувся, щоб піти до їдальні, мій погляд упав на книжку в оправі із зміїної шкіри, що стояла в кутку горішньої полиці крайньої книжкової шафи. Я не пам’ятав цієї книжки і ніяк не міг розгледіти блідих літер на її корінці, тож довелося повернутись до курильні та покликати Тессі. Вона принесла із студії драбинку і полізла вгору.

— Що це за книжка? — спитав я.

— «Король у Жовтому».

Я був приголомшений. Хто її туди поставив? Яким чином вона взагалі опинилась у моєму помешканні? Давним-давно я вирішив, що ніколи не розгорну цієї книжки, і ніщо у світі не могло змусити мене придбати її. Страх переборював цікавість, що могла спонукати мене погортати її нечестиві сторінки, і я ніколи навіть не дивився в її бік у книжкових крамницях. Якби в мене і виникло бажання прочитати її, жахлива трагедія молодого Кастейна, якого я знав, утримувала мене від такого кроку. Я ніколи не дослухався до розмов про цю книжку, хоча, звісно, ніхто й ніколи не посмів би обговорювати другу її частину вголос, тому я не знав геть нічого про те, що можуть приховувати ті сторінки. Я дивився на отруйну поцятковану палітурку так, як дивився б на змію.

— Не чіпай її, Тессі, — промовив я. — Спускайся вниз.

Певна річ, мого застереження було достатньо, аби розбурхати її цікавість. І не встиг я зробити бодай щось, як вона схопила книжку й зі сміхом зникла з нею в студії. Я благав її, але вона вислизнула з моїх безпорадних рук, наостанок лукаво усміхнувшись, і я кинувся за нею навздогін.

— Тессі! — крикнув я з коридору. — Послухай мене, я серйозно. Не бери до рук ту книгу. Я не хочу, щоб ти її розгортала!

Студія була порожня. Я зазирнув в обидві вітальні, спальні, пральню, кухню і зрештою повернувся до бібліотеки, розпочавши систематичний пошук. Але вона так добре заховалась, що лише за півгодини я знайшов її, бліду та безмовну, біля ґратчастого вікна у коморі нагорі. З першого погляду я зрозумів: її покарано за власну дурість. «Король у Жовтому» лежав біля її ніг, розгорнутий на сторінках другої частини. Подивившись на Тессі, я одразу збагнув, що вже надто пізно. Вона прочитала «Короля у Жовтому». Я взяв її за руку і повів до студії. Дівчина виглядала напівпритомною. Коли я сказав їй лягти на диван, вона мовчки послухалася. Через якийсь час вона заплющила очі, її дихання стало рівним і глибоким, але я не міг достоту сказати, заснула вона чи ні. Я ще довго сидів біля неї, але вона ні поворухнулась, ані заговорила, тож врешті-решт я підвівся та, зайшовши до тієї комори, підняв з підлоги менш пошкодженою рукою осоружну книжку. Том здавався важким, немов відлитим зі свинцю, але я спромігся принести його в студію. Сівши на килимок біля дивана, я розгорнув книжку і прочитав її від початку до кінця.

Коли, ослаблий через надлишок емоцій, що вирували в мені, я відкинув книжку, стомлено прихилившись до дивана, Тессі розплющила очі та подивилась на мене…

Протягом певного часу ми вели безглузду монотонну балачку, коли я усвідомив, що ми обговорювали «Короля у Жовтому». О, гріх написання таких слів — кришталево чистих, прозорих і мелодійних, наче нуртуюче джерело, слів, що іскрились і горіли, мов отруєні діаманти Медичі! Хай проклята буде та душа, що змогла зачарувати і паралізувати людей цими словами — словами, які однаково зрозумілі дурням і мудрецям, словами, що дорожчі за коштовності, заворожливіші за музику, жахливіші за смерть!

Ми продовжували говорити, не звертаючи уваги на тіні, що згущувалися навколо нас. Вона благала мене викинути застібку з чорного оніксу, помічену тим, що, як ми тепер знали, було Жовтим Знаком. Мені вже ніколи не дізнатися, чому я відмовився це зробити, проте навіть зараз, коли я лежу у моїй спальні й пишу цю сповідь, я був би радий знати, щó завадило мені зірвати Жовтий Знак зі своїх грудей і кинути його у полум’я каміна. Я певний, що саме так і хотів вчинити. Марно благала мене Тессі про те ж саме. Запала ніч. Години повзли одна за одною, але ми все ще шепотіли одне одному про Короля та про Бліду Маску, коли у місті, яке огорнула імла, пролунали північні дзвони. Ми говорили про Гастура і про Касільду, а тим часом туман надворі накочувався на наші вікна, як хмарні хвилі накочуються й розбиваються об береги Галі.

Тепер у будинку панувала тиша. Жодний звук не долинав з туманних вулиць. Тессі лежала на подушках, її обличчя здавалося сірою плямою серед пітьми, її руки лежали в моїх. Я знав те, що знала вона, вона читала мої думки так само, як я читав її. Ми дізналися таємницю Гаяд, Примара Істини манячила перед нами. І поки ми швидко й мовчки відповідали одне одному думкою на думку, поки тіні ворушились у пітьмі навколо нас, десь там, на далекій вулиці, почувся звук. Усе ближче й ближче лунав похмурий скрип коліс, усе чіткіше та гучніше, а потім стих просто перед нашими дверима. Я змусив себе підійти до вікна й побачив унизу на вулиці чорний катафалк. Брама відчинилася і зачинилася знову, і я, тремтячи всім тілом, кинувся до дверей і замкнув їх на засув. Проте я знав: жодний засув, жодний замок не здатний втримати ту істоту, що йде на поклик Жовтого Знака. Я чув, як він тихо підіймається сходами. Тепер він стояв біля дверей, і від його доторку засув розсипався на порох. Він увійшов. Напруживши очі, я вдивлявся у темряву, але, хоча він уже був у кімнаті, я не міг його розгледіти. Лише коли він стиснув мене у своїх холодних м’яких обіймах, я скрикнув і спробував вивільнитись, докладаючи неймовірних зусиль, проте мої руки були безпорадними. Він зірвав оніксову застібку з мого піджака і сильно вдарив мене нею в обличчя. Падаючи, я почув слабкий скрик Тессі й побачив, як душа покидає її тіло. У цей момент я жадав одного — піти вслід за нею, бо знав, що Король у Жовтому вже розгорнув свою розірвану мантію, і тепер лишалося тільки молитися Богу.

Я міг би розповісти й більше, але не бачу з цього жодної користі для світу. Я вже поза межами людської допомоги чи співчуття. Поки я лежу і дописую свою сповідь, не переймаючись тим, чи встигну це зробити, лікар за моєю спиною збирає свої пігулки та мікстури, подаючи знак доброму священику. Я чудово розумію цей знак.

Їм — тим, що живуть у зовнішньому світі, що пишуть книжки й випускають газети мільйонними накладами, — буде дуже цікаво дізнатися подробиці трагедії, але я не скажу більше нічого. Сповідник запечатає мої останні слова священною печаттю після того, як буде завершено його ритуальну справу. Ті, із зовнішнього світу, можуть відправляти скільки завгодно посланців до покинутих будинків і погаслих камінів, їхні газети можуть і далі наживатися на крові та сльозах. Але цього разу їхнім шпигунам доведеться вдовольнитися лише моєю сповіддю. Вони знають, що Тессі мертва, а я помираю. Вони знають, як розбуджені нелюдським криком мешканці будинку увірвалися до моєї кімнати й побачили там мене, живого, і двох мерців. Проте вони не знають того, що я збираюся зараз розповісти священику. Їм невідомо, що сказав лікар, кивнувши головою на жахливу масу, що розкладалась на підлозі, — тіло церковного сторожа. А він сказав:

— Не маю жодної гадки, жодного пояснення. Цей чоловік мав бути мертвим протягом місяців!

Думаю, я вмираю. Сподіваюся, священик…

Леді д'Іс

Mais je crois que je
Suis descendu on puiz
Tenebreux onquel disoit
Heraclytus estre Verite cachee[56]

Франсуа Рабле

Три речі оці дивовижні для мене, і чотири, яких я не знаю:
дорога орлина в повітрі, дорога зміїна на скелі,
корабельна дорога в середині моря,
і дорога мужчини при дівчині!..

Приповісті 30:18-19[57]

І

Очевидне погіршення справ почало даватися взнаки. Я сів, аби обдумати ситуацію та спробувати пригадати бодай якийсь орієнтир, що зарадив би мені у нинішньому становищі. Якби я зміг вийти до моря, усе прояснилося б: я знав, що острів Ґруа[58] можна побачити зі скель.

Я опустив свою рушницю, звівся на коліна за скелею і розпалив люльку. Потім глянув на годинник. Була вже майже четверта. Я, відколи розвиднилося, забрів уже доволі далеко від Керселе.

Ще день тому, стоячи перед скелями під Керселе разом із Ґульвеном, дивлячись на похмурі болота, серед яких я тепер загубився, я вважав ці низини рівними, наче луги, що простираються до небокраю. Навіть знаючи, наскільки оманливою буває відстань, я й подумати не міг, що те, що з висоти Керселе здавалося трав’янистими низинами, виявиться величезними долинами, вкритими дроком[59] і вересом. Те ж, що скидалось на розкидану гальку, насправді постане велетенськими гранітними скелями.

— Кепське місце для подорожнього, — казав старий Ґульвен. — Ліпше візьми із собою провідника.

— Я не заблукаю, — відповів тоді я.

Тепер, пахкаючи люлькою, відчуваючи на своєму обличчі подув морського вітру, я зрозумів, що заблукав. Навсібіч простиралось вересове пустище, вкрите квітучим дроком, вересом і гранітними валунами. Жодного деревця, будинку — тим паче. Через якийсь час я підхопив рушницю і побрів собі далі, повернувшись спиною до сонця.

Не було сенсу йти за струмками, що тут і там дзюрчали у мене під ногами: замість впадати у море, вони текли всередину континенту, до порослих очеретом заводей у западинах. Я пройшов був за кількома, але всі вони виводили мене до боліт або невеличких тихих озерець, звідки підіймалися й злітали налякані баранці[60]. Щоразу я повертався назад і відчував дедалі більшу втому, ремінь рушниці вже добряче натер мені плече. Сонце опускалося все нижче і нижче, освітлюючи своїми променями зарості дроку та виблискуючи у розкиданих пустищем заводях.

Я йшов за власною величезною тінню, що довшала з кожним моїм кроком. Дрік чіплявся за гетри, його гілки тріскотіли під ногами, вкриваючи буру землю жовтим цвітом, хилиталося листя папороті. З кущів вересу вискакували кролики, у заростях очерету чулося крякання дикої качки. Одного разу переді мною пробігла лисиця. Коли я зупинився напитись із швидкоплинного струмка, в очереті за мною з шумом опустилася чапля. Я обернувся й поглянув на сонце. Здавалося, воно торкалося краю рівнини. Вирішивши, що немає жодного сенсу йти далі, й змирившись з думкою про необхідність провести ніч серед боліт, я геть знесилений впав на землю. Хоча навскісні промені вечірнього сонця й зігрівали мене, але морський вітер дув усе сильніше, і я відчував, як холод з промоклих мисливських чобіт пробирається моїм тілом. Високо у небі кружляли мартини, наче клаптики білого паперу, десь у глибині болота стрекотів самотній кроншнеп[61]. Мало-помалу сонце тонуло у болотах, обрій палав вечірньою загравою. Я спостерігав, як небо змінює своє забарвлення від ясно-золотистого до рожевого, а потім набуло кольору тліючого вогню. Хмари мушви танцювали наді мною, а над ними, високо у повітрі, злітав і падав униз кажан. Мої повіки почали стулятися. А потім, коли дрімота здолала мене, раптовий тріск в очереті враз розбудив зі сну. Я розплющив очі. Великий птах тріпотів крильми над моїм обличчям. На мить я завмер, не спроможний поворухнутись. Щось промчало повз мене і зникло серед папороті, і птах, описуючи у повітрі кола, шугнув у ті зарості.

Я одразу зірвався на ноги. З кущів вересу неподалік пролунали різкі звуки боротьби, а потім усе стихло. Я ступив крок уперед з рушницею напереваги, але щойно підійшов до заростей, як рушниця випала з моїх рук. Я завмер у німому зачудуванні. Мертвий заєць лежав на землі, а на ньому стояв величний сокіл: одна нога вп’ялась у заячу шию, інша міцно схопила його за м’який бік. Але не сокіл зі своєю жертвою здивував мене — таке я бачив не раз. Мій подив викликало те, що птах мав прив’язь на обох лапах, а з неї звисав маленький металевий виріб на кшталт дзвіночка. Сокіл подивився на мене жорстокими жовтими очима, а потім вгородив свого кривого дзьоба у здобич. Тієї ж миті в очереті почулися поспішні кроки, і зі схованки вистрибнула дівчина. Не звернувши на мене жодної уваги, вона підійшла до сокола і, простягнувши до нього руку в рукавичці, забрала його з дичини. Потім вправним рухом накинула на голову птаха невеличкого каптура і, тримаючи його на витягнутій руці, нахилилась і підібрала зайця.

Зв’язавши мотузкою ноги тварини, дівчина закріпила її кінець на своєму поясі, а потім пішла назад до схованки.

Коли вона порівнялась зі мною, я підняв у привітанні капелюха, й незнайомка визнала мою присутність ледь помітним кивком голови. Я був настільки спантеличений, настільки вражений і захоплений видовищем, яке постало перед моїми очима, що не усвідомлював — поряд зі мною був мій порятунок. Але коли вона пройшла повз, я зрозумів: якщо мені не хочеться провести ніч у болотах, що продуваються всіма вітрами, мені краще без зволікань заговорити до неї.

На першому моєму слові вона зупинилась, однак коли я підійшов до неї, мені здалося, ніби в її прекрасних очах промайнув страх. Я шанобливо пояснив їй своє кепське становище, і дівчина поглянула на мене із зацікавленням.

— Звісно, ви не місцевий, — підхопила вона мою розповідь.

Її солодкий голос не мав жодної нотки бретонського акценту чи будь-якого з відомих мені діалектів взагалі, але було у ньому щось, що я чув раніше, щось дивне й невизначене, наче мотив давньої забутої пісні.

Я пояснив їй, що я американець, не знайомий з Фіністером[62], що полюю тут задля власного задоволення.

— Американець… — повторила вона тим самим дивним мелодійним тоном. — Ніколи раніше не бачила американця.

Помовчавши трохи, вона сказала:

— Якщо ви йтимете хоч всю ніч без жодного перепочинку, все одно не дістанетеся Керселе. Навіть з провідником.

Чудові новини!

— Якби я тільки міг, — почав я, — знайти якусь селянську хату, де можна було б чимось перекусити й заночувати…

Сокіл на її зап’ястку стріпнувся й повів головою. Дівчина заспокійливо провела рукою по його лискучій спині і глянула на мене.

— Подивіться навколо, — м’яко промовила вона, — на ці безкраї болота. На північ, на південь, на схід, на захід. Чи бачите ви щось, окрім папороті та пустищ?

— Ні, — відповів я.

— Болота дикі та безлюдні. Потрапити сюди легко, проте інколи ті, хто забрів у ці землі, вже ніколи їх не покидають. Тут немає жодної селянської хати.

— Що ж, — відповів я, — якщо ви вкажете мені, в якому напрямку лежить Керселе, завтра я повернусь туди так само швидко, як і прийшов сюди.

Вона поглянула на мене майже із жалем.

— О, — мовила вона. — Прийти сюди завжди легко, достатньо кількох годин, інша річ — повернутися. На це можуть піти сторіччя.

Я здивовано витріщився на неї, проте вирішив, що неправильно зрозумів її слова. Не встиг я знову заговорити, як вона витягла з-за пояса свисток і свиснула в нього.

— Вам слід перепочити, — сказала вона. — Ви пройшли довгий шлях і втомилися.

Підібравши свою складчасту спідницю, вона знаком показала мені йти за нею і почала продиратися крізь дрік до плаского каменя, що виднівся серед папороті.

— Вони прийдуть просто сюди, — сказала вона, вмостившись скраю каменя і запрошуючи мене сісти з іншого його боку. Вечірня заграва повільно згасала в небесах, перші зірки вже слабо мерехтіли у рожевому тумані. Великий клин диких качок повільно летів на південь над нашими головами. З боліт чувся крик сивки[63].

— Вони просто прекрасні… ці болота, — тихо промовила вона.

— Прекрасні, але жорстокі до подорожніх, — зауважив я.

— Прекрасні та жорстокі, — замріяно вторувала вона. — Прекрасні та жорстокі.

— Як жінка, — безглуздо докинув я.

— Ох! — задихаючись, скрикнула вона і кинула на мене дивний погляд. Її темні очі зустрілися з моїми, і я побачив у них злість… чи то переляк?

— Як жінка, — повторила вона. — Як немилосердно казати таке! — І потім, після паузи, ніби говорячи до самої себе: — Як немилосердно з його боку казати таке!

Я не знав, як і вибачатися за свою дурість, бо бачив, що чимось дуже образив дівчину. Я почав гадати, чи міг я сказати щось дуже кривдне, не усвідомлюючи цього, і згадав про небезпечні пастки й тенета, які французька мова наставляє для іноземців. Поки я намагався збагнути, — що саме я сказав не так, довколишніми болотами розлігся гомін голосів. Дівчина звелася на ноги.

— Ні, — мовила вона зі слабкою усмішкою на блідому обличчі. — Я не прийму ваших вибачень, мсьє, але доведу вам, що ви помилялися, і це буде моєю помстою. Дивіться. То наближаються Гастур і Рауль.

У місячному сяйві виднілися силуети двох чоловіків. Один мав мішок за плечима, інший тримав перед собою обруч, як офіціант тримає тацю. Обруч ремінцями був прикріплений до плечей чоловіка, а на його ободі сиділи три накриті каптурами соколи, також із дзвіночками на лапах. Дівчина підійшла до сокольничого і швидким рухом пересадила свого сокола на обруч, в який той хутко вчепився гострими кігтями, вмостившись поміж побратимами, що вертіли головами і куйовдили своє пір’я, допоки не задзвеніли дзвіночки на їхніх лапах. Інший чоловік вийшов наперед, повагом узяв зайця й укинув його в мішок.

— Це мої мисливці, — сказала дівчина, обернувшись до мене зі спокійною гідністю. — Рауль — добрий сокольничий, одного дня я призначу його головним ловчим. Гастур — взагалі незрівнянний.

Двоє мовчазних чоловіків поважним кивком привіталися зі мною.

— Чи не казала я вам, що доведу вашу помилку, мсьє? — вела вона далі. — То це моя помста: ви зробите мені люб’язність, прийнявши їжу та притулок у моєму домі.

Не встиг я відповісти, як вона заговорила до сокольничих, які одразу рушили крізь болотяне пустище, і жестом попросила мене йти за ними. Не знаю, чи спромігся я пояснити, наскільки глибоку вдячність відчував до неї, але здавалось, що їй подобалося слухати мене, доки ми йшли крізь ті болота.

— Ви не дуже втомилися? — запитала вона.

Я відповів, що в її присутності геть забув про свою втому.

— Хіба ваша галантність не є дещо старомодною? — промовила вона. Побачивши моє збентеження, спокійно додала: — О, мені це подобається, я люблю все старомодне. Приємно слухати, як ви говорите такі люб’язні речі.

Болото довкола нас, вкрите примарним туманом, було дуже тихе. Сивки вгомонилися, цвіркуни та дрібні польові тваринки замовкали, коли ми проходили повз, хоча мені здавалось, ніби я чув, як вони знову починали шуміти за нашими спинами. Двоє високих сокольничих йшли далеко попереду, і слабке відлуння соколиних дзвіночків долинало до нашого слуху дзюркотливим передзвоном.

Раптом із туману попереду вискочив чудовий собака, за ним ще і ще, допоки півдюжини чи більше псів не оточили дівчину. Вона гладила та заспокоювала їх рукою, вдягненою у рукавичку, промовляючи до них дивною мовою, яку я зустрічав лише у давніх французьких літописах.

Потім соколи на обручі, що його ніс сокольничий, почали бити крильми і кричати, а десь здалеку почулися звуки мисливського ріжка. Гончі пси побігли від нас геть і немов розчинились у місячному світлі, соколи тріпотіли і пронизливо верещали на своєму сідалі, а дівчина, підхопивши мелодію ріжка, почала наспівувати. Чисто і солодко звучав її голос у нічному повітрі:

Chasseur, chasseur, chassez encore,
Quittez Rossette et Jeanneton,
Tonton, tonton, tontaine, tonton,
Ou, pour, rabattre, des l’aurore,
Que les Amours soient de planton,
Tonton, tontaine, tonton[64].

Поки я слухав її чудовий голос, сірі обриси якоїсь будівлі, що проступали попереду, робилися все чіткішими, ріжок весело засурмив під акомпанемент гончих і соколів. Біля воріт запалав смолоскип, сніп світла вихопився з прочиненого вікна, і ми ступили на дерев’яний міст, що задвигтів під нашими ногами. Зі скрипом та тріскотом він піднявся за нашими спинами, коли ми проминули рів й опинились у невеликому дворі, зусібіч обнесеному кам’яними мурами. З відчинених воріт вийшов чоловік та, відсалютувавши, простягнув чашу дівчині, що стояла позаду мене. Вона взяла чашу і торкнулась її губами, а потім обернулась до мене і тихо промовила:

— Ласкаво прошу.

Наступної миті один із сокольничих підійшов з іншою чашею, але перш ніж дати її мені, вручив дівчині, що скуштувала напій. Сокольничий простягнув був руку, аби забрати чашу, проте дівчина, хвильку повагавшись, ступила крок уперед і подала мені чашу зі своїх рук. Я здогадався, що то був вияв неймовірної поваги, але погано розумів, чого від мене очікують, тому не одразу підніс чашу до губ. Дівчина почервоніла. Я збагнув, що маю діяти швидко.

— Мадемуазель, — невпевнено мовив я. — Подорожній, якого ви врятували від небезпеки, яку навіть важко собі уявити, спорожнює цю чашу на честь найдобрішої та найгарнішої господині у Франції.

— На Його честь, — прошепотіла вона, хрестячись, поки я пив трунок. Потім, ступивши через поріг, вона приязно обернулась до мене й, узявши мене за руку, повела до будинку, промовляючи знов і знов:

— Ласкаво прошу, ласкаво прошу до замку Іс!

II

Наступного ранку я прокинувся від звуків ріжка. Підвівшись зі стародавнього ліжка, я підійшов до заґратованого вікна. Крізь маленькі глибоко посаджені шибки пробивалося сонце. Звуки все гучнішали, поки я дивився на двір унизу.

У загоні, обнесеному стінами, стояли коні. Чоловік, що, мабуть, був братом двох нічних сокольничих, стояв посеред двору зі зграєю псів. На його ремені висів кривий ріжок, а в руці він тримав довгого батога. Собаки гавкали і скавчали, боязно танцюючи навколо нього.

— По конях! — крикнув чоловік бретонською. Двоє сокольничих із соколами на зап’ястках в’їхали у внутрішній двір поміж собак, коні сповнювали подвір’я стукотом копит. Потім я почув інший голос, від якого кров шугнула мені в голову:

— Пір’ю Луїсе, добряче нацькуйте псів, не шкодуйте батога. Раулю, Ґастоне, перевірте, щоб epervier[65] не виявився niais[66]. Якщо стане потреба, faites courtoisie à l’oiseau[67]. Jardiner un oiseau[68], як он на зап’ястку Гастура, це не важко. Втім, Раулю, тобі може бути складно керувати цим hagard[69]. Минулого тижня він двічі поводився як auvif[70] та губив beccade[71], хоча ми й використовували leurre[72]. Цей птах, наче дурне пташеня. Paître un hagard n’est pas si facile[73].

Чи мені це снилося? Давня мова соколиного полювання, на яку я натрапляв у пожовклих рукописах, — забута середньовічна старофранцузька — долинала до мого слуху під гавкіт гончих і перегук соколиних дзвіночків, що зливалися зі стукотом кінських копит. Вона знову заговорила забутою мовою:

— Якщо ти вирішиш закріпити longe[74] та лишити того haggard au bloc[75], Раулю, я не заперечуватиму; але шкода псувати добре полювання погано навченим соколом. Знаєте, краще ça lui donnera des reins[76]. Я надто поквапилася з цим птахом.

Сокольничий вклонився у стременах і відповів:

— Як на те воля мадемуазель, я нестиму сокола.

— На те моя воля, — відповіла вона. — Я знаюся на соколиному полюванні, але тобі ще доведеться дати мені багато уроків з autourserie[77], мій бідолашний Раулю. Луїсе, сідлайте коня!

Мисливець кинувся до загону й майже одразу повернувся верхи на баскому чорному коні, за яким, також верхи, їхав конюх.

— Ах! — весело скрикнула вона. — Скоріше, Ґлімареку Рене! Скоріш! Покваптесь усі! Сурміть у ріг, пане Пір’ю!

Чиста музика мисливського ріжка наповнила двір, собаки кинулись крізь прочинену браму, за ними басували коні. Гучний та шумний на розвідному мосту, їхній гомін поступово замовкав, а потім і геть затих між вересом і папороттю боліт. Усе далі й далі вигравав ріжок, поки його звук не потонув у пісні жайворонка, що розлягалась у повітрі. Я почув, як знизу долинув голос у відповідь на поклик зсередини дому:

— Я не шкодую за полюванням, поїду наступного разу. Треба виявити до гостя шанобливість, Пелаґія, не забувай про це!

Ледь чутний тремтячий голос вторив із будинку:

— Courtoisie[78]!

Я облив себе з голови до п’ят крижаною водою з умивальника, що стояв поблизу мого ліжка. Потім я озирнувся у пошуках свого одягу. Він зник, проте на лавці біля дверей лежала купка іншого вбрання, яке я почав здивовано розглядати. Оскільки мій власний одяг зник, мені довелося вдягтись у костюм, який, очевидно, приготували для мене, поки прали моє вбрання. Там було все: капелюх, черевики та домотканий мисливський дублет сріблясто-сірого кольору. Проте цей підхожий за розміром костюм і безшовні черевики належали до іншого сторіччя, і мені одразу згадалося дивне вбрання трьох сокольничих у дворі. Я був певен, що воно не мало нічого спільного із сучасним одягом Франції чи Британії. Але тільки коли я вдягся і став перед дзеркалом, то побачив, що більшою мірою скидався на молодого мисливця середньовіччя, ніж на бретонця наших днів. У розпачі я зняв капелюха. Чи варто мені поставати перед хазяйкою у такому дивному вигляді? Проте я не мав вибору: мій власний одяг зник, жодного дзвінка, аби покликати когось із челяді, не було. Тож я, заспокоївшись, висмикнув коротке соколине перо з капелюха, прочинив двері та спустився вниз.

У великій кімнаті біля каміна, що був поблизу сходів, сиділа якась старенька з прядивом. Коли я увійшов, вона поглянула на мене і, приязно усміхнувшись, побажала мені доброго здоров’я бретонською, на що я жартома відповів французькою. Тієї миті з’явилася господиня дому. Її привітання було таким витонченим і сповненим гідності, що моє серце затріпотіло. Капелюшок, який прикрашав темне хвилясте волосся, розвіяв усі сумніви щодо епохи мого власного костюма. Струнку постать дівчини облягала домоткана мисливська сукня, вишита сріблом, а на зап’ястку її руки, вбраної в рукавичку, сидів приручений сокіл. З вишуканою простотою вона взяла мене за руку і повела до саду, що у дворі. Дівчина сіла біля столу й люб’язно запросила сісти поруч з нею. Потім вона своїм м’яким голосом з дивним акцентом поцікавилась у мене, як минула ніч і чи не відчуваю я незручностей через одяг, який стара Пелаґія приготувала для мене, поки я спав. Кинувши погляд на мій власний одяг, що сушився на сонці, я зненавидів його. Яким жахливим він здавався порівняно з чудовим костюмом, що був на мені зараз! Сміючись, я сказав їй про це, але вона погодилась зі мною цілком серйозно.

— Ми викинемо його геть, — спокійно промовила вона. Вкрай здивований, я спробував їй пояснити, що не тільки не можу прийняти одягу, хоча, як я знав, у цих краях то був звичай гостинності, але і по-чудернацькому виглядатиму, коли повернуся до Франції в цьому костюмі.

Вона розсміялась і кивнула своєю милою голівкою, сказавши щось старофранцузькою, чого я не зрозумів, а потім Пелаґія підійшла до нас із тацею, на якій стояли дві склянки молока, лежали буханець білого хліба, фрукти, блюдце з медовими стільниками і карафка з червоним вином.

— Розумієте, я ще не встигла втамувати свого голоду, бо хотіла поснідати разом з вами. Але я дуже голодна, — усміхнулась вона.

— Я скоріш помру, ніж забуду бодай слово з того, що ви сказали! — випалив я, червоніючи. «Вона подумає, що я божевільний», — додав я подумки, але коли вона обернулась до мене, її очі сяяли.

— Ох!.. — прошепотіла вона. — То месьє знається на лицарстві…

Вона урвала себе і відламала шматок хліба. Я сидів, дивився на її білі руки та не смів підвести погляду.

— Ви не хочете їсти? — запитала вона. — І чому виглядаєте таким схвильованим?

Справді, чому? Тепер я це знав. Я знав, що ладен віддати життя за єдиний доторк до її рук, я знав, що з того самого моменту, коли вночі на болотах зазирнув у її очі, я закохався в неї. Непогамовна пристрасть, що раптово спалахнула у моєму серці, немов запечатала мої вуста.

— Чи ви часом не занедужали? — знову спитала дівчина.

А потім як людина, що сама виголошує собі присуд, я тихо відповів:

— Так, я хворий від кохання до вас.

Коли ж вона промовчала, та ж сама сила зворухнула моїми губами поза моєю волею, і я промовив:

— Я, що не вартий найлегшого вашого доторку, я, що образив вашу гостинність і відповів на ваші добрі помисли зухвалою нахабністю, я кохаю вас.

Вона сперлася головою на руки і тихо відповіла мені:

— Я кохаю вас… Ваші слова дуже любі мені. Я кохаю вас…

— Тоді я завоюю вас.

— Завоюйте мене, — сказала вона у відповідь.

Ми сиділи у цілковитій тиші, я обернувся до неї. Вона, так само безмовна, з обличчям, що спочивало на розкритих долонях, споглядала мене, її очі дивилися у мої. Я знав, що ні вона, ні я не промовили жодного слова людською мовою, проте я також знав, що її душа відповідала моїй. Я випростався, всім серцем відчуваючи молодість і шалене кохання, що пульсувало у моїй крові. Вона наче прокинулася зі сну, з порожевілим обличчям, її очі запитально дивилися на мене, і я тремтів від збудження. Ми вгамували свій голод, розповівши одне одному про себе. Я назвав їй своє ім’я, а вона назвала мені своє: леді Жанна д’Іс.

Вона розповіла про смерть своїх батьків, як дев’ятнадцять років її життя минули у маленькій укріпленій фермі наодинці з нянькою Пелаґією, конюхом Ґлімареком Рене та чотирма сокольничими — Раулем, Ґастоном, Гастуром і паном Пір’ю Луїсом, який служив ще її батькові. Вона ніколи не виходила за межі боліт, ніколи до цього не бачила інших людей, окрім сокольничих і Пелаґії. Вона не пам’ятала, звідки їй відомо про Керселе; можливо, один із сокольничих розповідав про нього. Вона знала легенди про Перевертня та про Жанну Фландарську[79], які їй розповідала нянька Пелаґія. Вона вміла вишивати і прясти. Соколи та гончі були єдиною розрадою дівчини, не даючи їй нудьгувати. Коли вона зустріла мене на болотах, то настільки злякалася, що ледь не знепритомніла від звуку мого голосу. Так, зі скель вона бачила у морі кораблі, але на пустищі, доки сягав погляд, вона не помічала жодних ознак людського життя, хоча й полювала там ледь не щодня. Існувала легенда, яку їй розповіла Пелаґія, що той, хто заблукає у болотах, ніколи не повернеться додому, бо болота ті прокляті. Вона не знала, чи було це правдою, і ніколи над цим не замислювалась, допоки не зустріла мене. Не знала вона і того, чи вибирались колись сокольничі за межі боліт і чи могли вони піти геть, якби захотіли. Домашні книжки, за якими її вчила Пелаґія, були сторічної давності.

Усе це вона розповідала мені з потішною серйозністю, яку нечасто можна помітити у дорослих. Дівчина зауважила, що моє ім’я досить легко вимовляти, і намагалася переконати мене в тому, що моє перше ім’я — Філіп — свідчить про наявність у мені французької крові. Здавалося, їй було геть байдуже до зовнішнього світу. Я вирішив, що через няньчині історії той, напевно, став для неї нецікавим та не вартим уваги.

Ми все ще сиділи за столом. Вона кидала виноградинки маленьким польовим пташкам, що безстрашно копошилися біля самих наших ніг.

Я обережно завів було мову про те, що мені слід повертатися, але вона навіть чути про це не хотіла. Не усвідомлюючи до кінця свого рішення, я пообіцяв їй залишитися на тиждень і взяти участь у соколиному полюванні разом з її сокольничими. Я також пообіцяв знову завітати до неї після свого повернення до Керселе.

— Не знаю, що й робитиму, — невинно промовила вона, — якщо ви не повернетеся.

Розуміючи, що не маю права засмучувати її після мого освідчення в коханні, я безмовно сидів, ледь наважуючись дихати.

— Ви часто навідуватимете мене? — запитала вона.

— Дуже часто, — відповів я.

— Щодня?

— Щодня.

— Ох, — зітхнула вона, — тоді я дуже щаслива. Ходімо, подивитеся на моїх соколів.

Вона підвелась і взяла мене за руку з тією самою дитячою владною невинністю. Ми попростували садом між фруктових дерев до порослої густою травою галявини, якою протікав струмок. Там було п’ятнадцять-двадцять пнів, і на всіх, окрім двох, сиділи соколи. Вони були прив’язані до пеньків ременями, прикріпленими до їхніх лап сталевими заклепками. Невеличкий потічок чистої весняної води звивисто пробігав поблизу кожного сідала.

Побачивши дівчину, птахи здійняли лемент. Вона пройшлася від одного до іншого, когось пестячи, когось ненадовго беручи на зап’ясток, нахиляючись, аби послабити чиїсь пута.

— Хіба вони не чудові? — запитала вона. — Дивіться, це слухняний сокіл. Ми звемо його «простаком», бо він ловить здобич у простій погоні. А це блакитний сокіл. Ми, сокольничі, звемо його «шляхетним», бо він нависає над жертвою і, кружляючи, падає на неї з небес. Оця біла пташка — кречет з півночі. Також «шляхетний»! Це підсоколик, а цей самець тренований для полювання на чаплю.

Я поцікавився у неї, звідки вона знає давню мову соколиного полювання. Вона не пам’ятала, хоча думала, що її навчив батько, коли вона була ще маленькою.

Потім вона відвела мене вбік, аби показати малих соколенят у гнізді.

— Сокольничі називають їх niais, — пояснила вона. — Branchie — це маленьке пташеня, яке вже може вилізти з гнізда і стрибати з гілки на гілку. Молода пташка, яка ще не линяла, зветься sors, а mue — це сокіл, який линяє у неволі. Коли ми ловимо дикого сокола, який уже змінив оперення, ми звемо його hagard. Рауль колись навчив мене, як приручати соколів. Хочете знати, як це робиться?

Вона сіла на березі струмка серед соколів, я примостився біля її ніг.

Леді д’Іс звела догори свого ніжно-рожевого пальчика й почала серйозно розповідати.

— Спочатку треба спіймати сокола.

— Мене вже спіймали, — відповів я.

Вона усміхнулась і сказала, що приручити мене буде важко, бо я шляхетний.

— Я вже приручений, — відповів я. — З путами та дзвіночком.

— О, мій відважний соколе, то ти повернешся на мій поклик? — засміялась вона у захваті.

— Я — ваш, — серйозно мовив я у відповідь.

На мить дівчина замовкла. Її щоки зашарілися, вона знову підвела палець і сказала:

— Слухайте, я хочу розповісти про соколине полювання…

— Я слухаю, графине Жанно д’Іс.

Вона знову замріялась, її погляд спіймав щось удалині за легкими хмаринками.

— Філіпе, — проговорила вона нарешті.

— Жанно, — прошепотів я.

— Оце й усе, це все, чого я хотіла, — зітхнула вона, — Філіп і Жанна.

Вона простягнула мені свою руку, і я торкнувся її губами.

— Завоюйте мене, — сказала вона, і цього разу її тіло й душа промовляли в унісон.

Згодом вона розпочала знову:

— Поговоримо про соколине полювання?

— Отже, — відповів я, — ми спіймали сокола.

Тоді Жанна д’Іс обхопила мою долоню своїми руками і розповіла мені, як за допомогою янгольського терпіння молодого сокола вчать триматися на зап’ястку, як потроху він звикає до дзвіночка, пут і chaperon à cornette[80].

— Спочатку у них має бути добрий апетит, — пояснила вона, — тоді поступово я зменшую раціон їхнього харчування; у соколиному полюванні це називається pât. Після багатьох ночей, проведених au bloc, як оці пташки зараз, я домагаюся, аби hagard спокійно сидів на зап’ястку, тоді птах готовий навчитися приходити по їжу. Я прикріпляю pât, або leurre, на кінці батога і привчаю птаха летіти до мене, щойно починаю крутити батогом над головою. Спочатку я кидаю pat, коли сокіл прилітає, тоді він їсть їжу на землі. Згодом він навчається ловити leurre у русі, поки я кручу батогом над головою або волочу його по землі. Після цього вже легко навчити сокола нападати на дичину, завжди пам’ятаючи faire courtoisie á l’oiseau, тобто дозволивши птахові скуштувати свою здобич.

Її урвав крик одного із соколів. Дівчина підвелася, аби прикріпити longe, що відірвався від bloc, але птах не переставав бити крильми і кричати.

— У чому річ? — спитала вона. — Філіпе, ви щось бачите?

Я озирнувся і спершу не побачив нічого, що могло б викликати хвилювання, яке тепер охопило й інших птахів. Потім мій погляд упав на плаский камінь біля струмка, з якого підвелася дівчина. Його поверхнею повільно повзла сіра змія, на її трикутній голові, наче два гагати, виблискували очі.

— Змія, — спокійно сказала вона.

— Вона ж не отруйна, правда? — запитав я.

Вона вказала на V-подібний знак на своїй шиї.

— Це неминуча смерть, — сказала вона. — Це гадюка.

Ми дивилися, як рептилія повільно сповзала з гладкого каменя туди, де сонце нагріло землю.

Я кинувся, аби дослідити укус, але вона зі скриком перехопила мою руку:

— Не треба, Філіпе! Я боюсь!

— За мене?

— За тебе, Філіпе. Я кохаю тебе.

Я обхопив її обличчя руками й поцілував у губи, але все, що я міг сказати, було «Жанно, Жанно, Жанно». Коли вона, тремтячи всім тілом, впала мені на груди, щось у траві вдарило мене в ногу, але я навіть не поворухнувся. Щось знову вдарило у щиколотку, і гострий біль пронизав усього мене. Я поглянув на любе обличчя Жанни д’Іс і поцілував її. Потім, зібравши всі свої сили, я обережно поклав її на землю, тоді нагнувся, відірвав гадюку від своєї ноги і розтрощив їй голову. Пам’ятаю відчуття слабкості та німоти. Пам’ятаю, як упав на землю. Крізь пелену, що повільно опускалася на очі, я розгледів біля себе біле обличчя Жанни, і коли світло в моїх очах згасло, я все ще відчував її руки на своїй шиї, її м’яку щоку біля моїх губ…

Розплющивши очі, я з жахом роззирнувся довкола. Жанна зникла. Я бачив струмок і плаский камінь, бачив неподалік убиту гадюку, але соколи та blocs зникли. Я підвівся на ноги. Сад, фруктові дерева, відкидний міст і двір, оточений мурами, зникли. Я знетямлено вдивлявся у купу руїн, що розсипалися від часу: сіре, поросле плющем румовище, крізь яке проростали великі дерева. Я поплівся вперед, ледь пересуваючи занімілі ноги. З верхів’я дерев над руїнами злетів сокіл й, описуючи кола, стрімко злітав у високість, поступово зникаючи з виду, аж поки геть не розтанув у небесній блакиті.

— Жанно! Жанно! — волав я, але слова завмерли на моїх устах, і я звалився на коліна серед трави. За Божою волею я, сам не знаючи того, впав, уклінний, біля зруйнованої часом кам’яної усипальниці на славу нашої Матері Скорботи[81]. Сумне обличчя Діви Марії, вибите на камені, дивилося на мене. Я побачив хрест і терни біля її ніг, а нижче прочитав:

Помолімося за душу леді Жанни д’Іс, яка померла

в юності від кохання до незнайомця Філіпа

1573 року після Різдва Христового.

А на холодній плиті лежала жіноча рукавичка, все ще зберігаючи її тепло й аромат…

Рай пророків

Якби із раю — от біда яка! —
Пішло б вино, пішла любов п’янка,
Тоді би був усіх пророків рай
Порожній, як кишеня жебрака!

Омар Хайям

Студія

Він усміхнувся й мовив:

— Шукай її по світу.

— Про який світ ти кажеш? — мовив я. — Мій світ отут, між цими стінами і склом над головою, тут, серед позолочених карафок, прикрашених коштовностями рук, серед рам і полотен, серед чорних скринь і стільців з високими спинками з химерною різьбою, фарбованих у золото й блакить.

— На кого ти чекаєш? — спитав він.

— Я впізнаю її, коли вона прийде, — відповів я.

Язики полум’я шепотіли таємниці білого праху в моєму серці. Я почув кроки, голос і пісню, що долинали з вулиці.

— На кого ж ти чекаєш? — спитав він.

— Я впізнаю її, — мовив я у відповідь.

Кроки, голос, пісня з вулиці. Я впізнавав ту пісню, проте не кроки й голос.

— Дурень! — крикнув він. — Ця пісня — та ж сама, лише кроки та голос змінились за багато років!

Язики полум’я шепотіли таємниці білого праху в моєму серці:

— Годі чекати, кроки та голос з вулиці — вони вже оддалік.

Тоді він усміхнувся й мовив:

— На кого ти чекаєш? Шукай її по світу!

Я відповів:

— Мій світ отут, між цими стінами і склом над головою, тут, серед позолочених карафок, прикрашених коштовностями рук, серед рам і полотен, серед чорних скринь і стільців з високими спинками з химерною різьбою, фарбованих у золото й блакить.

Примара

Примара минулого далі не проникне.

— Якщо правда те, — зітхнула вона, — що ти мене вважаєш другом, повернімося разом. Ти все забудеш там, під літнім небом.

Я обіймав її, благав і пестив: я схопив її, блідий від гніву, проте вона стояла на своєму.

— Якщо правда те, — зітхнула вона, — що ти мене вважаєш другом, повернімося разом.

Примара минулого далі не проникне.

Пожертва

Я зайшов у поле квітів, чиї пелюстки біліші за сніг, чиї осердя — щире золото.

Далеко у полі скрикнула жінка:

— Я вбила того, кого кохала!

І з глека оросила кров’ю квіти, чиї пелюстки біліші за сніг, чиї осердя — щире золото.

Далеко у поле я зайшов і прочитав на глеку тисячі імен, поки кров переливалась через його край.

— Я вбила того, кого кохала! — крикнула вона. — Страждає світ від спраги, то хай нап’ється!

Вона пішла. Далеко у полі я бачив, як вона зрошувала кров’ю квіти, чиї пелюстки біліші за сніг, чиї осердя — щире золото.

Доля

Я підійшов до мосту, який не кожен може перейти.

— Проходь! — крикнув хранитель, проте я засміявся й відповів:

— На все свій час.

Він усміхнувся й зачинив ворота.

Молоді й старі підходили до мосту, який не кожен може перейти. Всіх завернули. Я стояв і ліниво рахував їх, допоки їхній лемент та шум не сприкрили мене. Тоді я знову підійшов до мосту, який не кожен може перейти.

Юрба перед ворітьми заволала:

— Він прийшов запізно!

Але я засміявся і сказав:

— На все свій час.

— Проходь! — крикнув хранитель. Я пройшов. Він усміхнувся й зачинив ворота.

Юрба

Там, де юрба на вулиці щільніша, стояли ми з П’єро. Дивились всі на мене.

— Чого вони сміються? — я спитав, але він шкірився, стираючи крейду з моєї чорної накидки. — Не бачу я. Мабуть, то щось смішне. Можливо, чесний злодій!

Дивились всі на мене.

— Він вкрав твій гаманець! — сміялися усі.

— Мій гаманець! — я скрикнув. — Гей, П’єро! Допоможи, тут злодій!

Сміялися усі:

— Він вкрав твій гаманець!

Вперед ступила Правда із дзеркалом в руках.

— Якщо він чесний злодій, — вигукнула Правда, — П’єро знайде його за допомогою цього дзеркала!

Але він тільки шкірився, стираючи крейду з моєї чорної накидки.

— От бачиш, — мовив він, — Правда — то чесний злодій. Вона повернула дзеркало тобі.

Дивились всі на мене.

— Арештуйте Правду! — крикнув я, забувши, що загубив не дзеркало, а гаманця. Там, де юрба на вулиці щільніша, стояли ми з П’єро.

Блазень

— Вона була чарівна? — я спитав. Він тільки хихотів і слухав передзвін дзвіночків на ковпаку.

— Неймовірно, — засміявся він. — Подумай про тривалу подорож, про повні небезпеки дні, про страшні ночі! Подумай, як блукав він ради неї рік за роком, крізь ворожі землі, сумуючи за друзями й родиною, в тузі за нею!

— Неймовірно, — засміявся він і слухав передзвін дзвіночків на ковпаку.

— Вона була чарівна? — я спитав. Він тільки буркнув щось і шепотівся із дзвіночками на ковпаку.

— Вона поцілувала його біля воріт, — засміявся він, — проте люб’язність брата в коридорі торкнулась його серця.

— Вона була чарівна? — я спитав.

— Неймовірно, — засміявся він. — Подумай про тривалу подорож, про повні небезпеки дні, про страшні ночі! Подумай, як блукав він ради неї рік за роком, крізь ворожі землі, сумуючи за друзями й родиною, в тузі за нею!

— Вона поцілувала його біля воріт, проте люб’язність брата в коридорі торкнулась його серця.

— Вона була чарівна? — я спитав. Він тільки буркнув щось і слухав передзвін дзвіночків на ковпаку.

Зелена кімната

Клоун повернувся напудреним обличчям до дзеркала.

— Бути чарівним — то бути красивим, — мовив він, — а хто може зрівнятися з моєю білою маскою?

— Хто може зрівнятися з його білою маскою? — спитав я Смерть, що за спиною.

— Хто може зрівнятися зі мною? — мовила Смерть. — Я все одно біліша.

— Яка краса, — позіхнув Клоун, відвертаючи напудрене обличчя від дзеркала.

Випробування Кохання

— Якщо кохаєш ти насправді, — мовило Кохання, — годі чекати. Дай їй прикраси, що її знечестять; знечестять і тебе у коханні до неї. Якщо кохаєш ти насправді, — мовило Кохання, — годі чекати.

Я взяв прикраси й підійшов до неї. Вона відсахнулася від них.

— Навчи мене чекати, я тебе кохаю! — схлипнула вона.

— Тоді чекай, якщо то правда, — мовило Кохання.

Вулиця Чотирьох вітрів

Ferme tes yeux à demi,
Croise tes bras sur ton sein,
Et de ton cceur endormi
Chasse à jamais tout dessein[82]

Поль Верлен

Je chante la nature,
Les étoiles du soir, les larmes du matin,
Les couchers de soleil à l’horizon lointain,
Le ciel qui parle au cœur d’existence future[83]!

I

Тваринка сторожко застигла на порозі, готова у разі небезпеки одразу тікати. Северн відклав палітру і привітально простягнув руку. Кішка не зрушила з місця, її жовті очі невідривно дивилися на Северна.

— Киць-киць, — мовив він тихим, заспокійливим голосом, — заходь.

Кінчик її худого хвоста ледь ворухнувся.

— Та заходь-бо, — повторив він.

Очевидно, його голос здався кішці достатньо переконливим, бо наступної миті вона повільно звелась на всі чотири лапи, не відриваючи від Северна погляду. Хвіст притискався до сухорлявого боку.

Він з усмішкою відійшов від мольберта. Кішка зміряла його поглядом, нерухомо спостерігаючи, як він підходить і схиляється над нею. Її очі простежили за рукою, що торкнулась її голови. Після цього вона видала різке «няв».

Спілкування з тваринами було давнім звичаєм Северна, мабуть через те, що він так довго прожив на самоті.

— Що сталося, кицю? — запитав він.

Полохливий погляд котячих очей зустрівся з його очима.

— Розумію, — ласкаво промови він. — Зараз отримаєш.

Далі, неквапно рухаючись, він почав клопотатися, як гостинний хазяїн: прополоскав миску, наповнив її молоком із пляшки, що стояла на підвіконні, та схилився над нею зі шматком хліба в руці.

Тваринка підвелася й підійшла до миски.

Він покришив у молоко хліб, розмішав шматочки ручкою мастихіна, а потім відступив назад, спостерігаючи, як кішка занурює мордочку у поживну страву. Чоловік дивився на неї у цілковитій тиші. Час від часу, коли кішка хапала шматочок хліба на краю миски, та дзвеніла на вимощеній плиткою підлозі. Нарешті увесь хліб було з’їдено, і рожевий котячий язичок вилизав посуд так, що він засяяв, наче полірований мармур. Після цього кішка всілася, байдуже повернувшись до Северна спиною, і почала вмиватися.

— Авжеж, — мовив зацікавлений Северн, — тобі це не завадить.

Вона нашорошила одне вухо, проте не побажала ні обернутись, ані перервати свій туалет. Мірою того як зникав бруд, Северн починав розуміти, що природа задумувала кішку білою. Її шерсть збилася у ковтуни від хвороби чи бойових поранень, хвіст був поламаним, а спина — кістлявою. Але в той час як вона енергійним вилизуванням приводила себе до ладу, поступово стала проступати вся чарівність цього створіння. Коли нарешті кішка вдоволено заплющила очі та сховала під грудьми передні лапки, він знову лагідно промовив:

— Ну, розповідай, як справи?

У відповідь кішка загарчала, однак у цих звуках він розпізнав спробу муркотіння. Він знову нахилився, аби погладити її, і цього разу вона відповіла нявчанням — доброзичливим запитальним «няв», на що той відказав:

— Так, звісно, ти виглядаєш набагато краще. Коли відновиш свою шерсть, станеш чудовою кішечкою.

Задоволена компліментом, вона підвелась і почала тертися біля його ніг, просовуючи голову між ними та вдоволено муркочучи. Северн увічливо і серйозно відповідав на її нявчання.

— То що тебе привело сюди? — спитав він. — На вулицю Чотирьох Вітрів, на п’ятий поверх, до дверей помешкання, де тобі завжди раді? Що утримало тебе від втечі, коли я відволікся від свого полотна і побачив твої жовті очі? Ти кішка з Латинського кварталу[84], як і я? Чому ти носиш рожеву підв’язку на шиї?

Кішка стрибнула йому на коліна і муркотіла, поки він пестив її.

— Вибач, — продовжив він лінивим заспокійливим тоном, що гармонійно вплітався у котяче муркотіння, — якщо пхаю свого носа у чужі справи, але мені дуже кортить довідатися про цю рожеву підв’язку, так вигадливо прикрашену квітами й закріплену срібною застібкою. Еге ж, бачу карбовану позначку на краю, як це й передбачено законом Французької республіки. То яким чином ця так елегантно оздоблена підв’язка з рожевого шовку, ця шовкова підв’язка зі срібною застібкою опинилася на твоїй худій шийці? Чи правильно я припускаю, що хазяйка цієї підв’язки — то і твоя хазяйка? Може, це пані похилого віку, яка живе пам’яттю про свої молоді літа і настільки тебе вподобала, що вдягає на тебе свої прикраси? Про це свідчить розмір підв’язки. Твоя шия тоненька, а підв’язка чудово на ній сидить. Проте я помітив — я взагалі багато чого помічаю — що підв’язку можна суттєво збільшити. Ці маленькі срібні гаплички, яких я нарахував п’ять штук, є тому доказом. Ще я бачу, що п’ятий гачечок зношений, наче ним постійно користувалися.

Киця звела лапки від задоволення. На вулиці панувала тиша. Северн шепотів собі далі:

— Але навіщо твоїй хазяйці прикрашати тебе найважливішою річчю у її житті? Чи, принаймні, важливої його частини. Чого це раптом їй забаглось одягти цю шовкову прикрасу, оздоблену сріблом, на твою шию? То була скороминуща примха — коли ти, ще не втративши своєї густої гладенької шерсті, гордівливо зайшла до її спальні, муркочучи «доброго ранку»? Авжеж, вона сиділа між подушок, витке волосся спадало їй на плечі, поки ти ходила ліжком, муркочучи: «Доброго ранку, господине». О, це так легко зрозуміти, — позіхнув він, зручно вмощуючи голову на спинці стільця. Кішка все ще муркотіла, плавно випускаючи і втягуючи кігтики на його колінах.

— Розповісти тобі про неї, кицю? Вона дуже вродлива, твоя хазяйка, — сонно прошепотів він. — Її волосся важке, немов щире золото. Я міг би намалювати її — не на полотні, звісно, — і мені знадобилися б тони, відтінки, фарби і барви яскравіші за найяснішу веселку. Я зміг би намалювати її лише із заплющеними очима, бо тільки у мріях можна знайти необхідні кольори. Я взяв би блакить небес — небес зі сновидінь, яких не торкнулася жодна хмара, аби намалювати її очі. Я взяв би троянди з країни снів для її губ, узяв би засніжені вершини гір, що тягнуться своїми шпилями до самих місяців — о, набагато вище, ніж наш місяць, — до самих місяців країни сновидь, аби передати білизнý її шкіри. Вона надзвичайно вродлива, твоя хазяйка.

Останні слова злетіли з його губ, повіки склепилися. Киця також заснула, пригорнувшись до нього та розслаблено випроставши лапки.

II

— Нам пощастило, — мовив Северн, підводячись, — що ми зустрілися в обідню пору, бо мені нічого запропонувати тобі на вечерю, окрім того, що можна купити за один франк.

Кішка на його колінах теж підвелася, вигнула спинку, позіхнула і поглянула на нього.

— Що будеш їсти? Смажену курятину із салатом? Ні? Може, ти надаєш перевагу яловичині? Так, звісно, а я буду яєчню з білим хлібом. Тепер щодо напоїв… Тобі молока? Добре. А я ковтну трохи свіжої джерельної води, — додав він, вказавши на ковшик біля раковини.

Він надягнув капелюх і пішов з кімнати. Киця провела його до дверей, а коли він зачинив їх за собою, всілася на підлозі, дослухаючись та нашорошуючи вуха від кожного звуку, яким повнився старий химерний будинок.

Двері внизу прочинились і зачинилися. Стривожена і сповнена сумнівів, кішка в очікуванні нервово ворушила вухами. За мить вона підвелася, смикнула хвостом і розпочала безшумну мандрівку студією. Чхнувши біля склянки зі скипидаром, вона поспіхом відступила до стола, на який встигла вискочити раніше, а потім, задовольнивши свою цікавість до шматка червоного воску, повернулася до дверей. Кішка сіла навпроти них, втупившись поглядом у щілину над порогом, і тихенько заскімлила.

Повернувшись, Северн виглядав доволі похмурим, проте киця, щаслива і радісна, демонстративно ходила навколо нього, терлась своїм худорлявим тілом об його ноги, підставляла голову, аби її почухали за вушком, і муркотіла, аж попискуючи від задоволення.

Він поклав шматок м’яса, загорнутий у врунастий папір, на стіл і порубав його на шматки складаним ножем. Налив у миску, що стояла біля каміна, молока. Кішка припала до нього, почала жадібно хлебтати і муркотіти водночас.

Чоловік приготував собі яєчню і з’їв її разом зі шматком хліба, спостерігаючи, як киця ласує м’ясом. Покінчивши з вечерею й запивши її водою з кухля біля раковини, він посадив кішку собі на коліна, де вона одразу згорнулася клубочком і розпочала свій вечірній туалет. Северн знову заговорив до неї, ласкаво погладжуючи її час від часу, ніби наголошуючи на певній думці.

— Кицю, я дізнався, де мешкає твоя хазяйка. Це недалечко; тут, під цим самим дахом, що й ми, але у північному крилі, яке вважається нежилим. Так мені сказав швейцар. Хоч як це дивно, але сьогодні ввечері він майже тверезий. М’ясник з крамниці, що поблизу Сени, звідки я приніс тобі м’яса, знає тебе, та й старий пекар Кабан упізнав тебе з мого опису. Вони обидва розповіли мені жорстокі історії про твою хазяйку, в які я не повірив. Вони казали, що вона ледача й легковажна. Запевняли, що у неї курячі мізки, що вона поводиться геть необачно. А молодий скульптор з першого поверху, який також купував хліб у старого Кабана, сьогодні вперше заговорив до мене, хоча раніше ми тільки віталися. Він сказав, що вона дуже добра і вродлива. Він бачив її лише одного разу та не знає її імені. Я подякував йому — правда, не знаю, чому я подякував йому настільки тепло. Кабан сказав: «На цій клятій вулиці Чотирьох Вітрів чотири вітри дують під три чорти». Скульптор зніяковів, але, виходячи з крамниці, сказав мені: «Месьє, я певний, що вона настільки ж добра, наскільки вродлива».

Кішка закінчила вмиватися, граційно зістрибнула на підлогу, підійшла до дверей і фиркнула. Він присів на коліна за її спиною. Розстібнувши підв’язку, взяв її до рук.

— На срібній застібці вказано ім’я, — промовив він згодом. — Чудове ім’я, Сильвія Елвен. Сильвія — жіноче ім’я, Елвен — назва міста. У цій частині Парижа, передовсім на вулиці Чотирьох Вітрів, імена надягають і знімають, як модний одяг, що змінюється від сезону до сезону. Я знаю це маленьке містечко Елвен: там мене зустріла Доля — і Доля та була жорстока. А чи знаєш ти, що в Елвені Доля носила інше ймення і те ймення було Сильвія?

Він повернув підв’язку на місце й підвівся, дивлячись на кішку, що припала до підлоги біля зачинених дверей.

— Назва Елвен зачаровує мене. За нею мені ввижаються квітучі луги й річки з прозорою водою. Ім’я Сильвія хвилює мене, наче запах мертвих квітів.

Киця нявкнула.

— Так, так, — заспокійливо проговорив він. — Я поверну тебе додому. Твоя Сильвія — то не моя Сильвія. Світ — безмежний, а Елвен — не таке вже й невідоме місто. І все ж, у темряві й у бруді вбогого Парижа, у сумних тінях старезного будинку мені приємне їхнє звучання.

Він узяв кішку на руки і пішов безмовними коридорами до сходів. П’ять поверхів униз, у двір, залитий місячним світлом, повз майстерню молодого скульптора, а далі — знову всередину, до північного крила будинку, і знову вгору, поточеними червою сходами, до зачинених дверей. Він довго стукав у двері, перш ніж за ними почувся якийсь рух і хтось відчинив їх, аби він зайшов. Кімната тонула у темряві. Коли він переступив через поріг, кішка зістрибнула з його рук і злилася з пітьмою. Северн прислухався, але нічого не почув. Гнітюча тиша тиснула на нього. Він чиркнув сірником і біля свого ліктя побачив стіл, а на ньому — свічку в позолоченому канделябрі. Запаливши її, озирнувся. У каміні сірів попіл померлих вогнів. У ніші між глибоко вмурованими вікнами стояло ліжко. Білизна, м’яка й тонка, спадала з нього на підлогу. Він підняв канделябр над головою. Біля його ніг лежала хустинка, що видихала слабкий аромат. Северн розвернувся до вікон. Навпроти них стояла канапа, на якій безладною купою були звалені шовкова сукня, мереживна білизна й білі, ніжні, неначе павутиння, рукавички. На підлозі він побачив панчохи, невеличкі черевички з гострими носами, а також підв’язку з рожевого шовку, вишиту квітами й оздоблену срібною застібкою. Здивований, Северн зробив крок уперед і розсунув важкі запинала, що закривали ліжко. На мить свічка яскраво спалахнула. Його очі зустрілися з іншими, широко розплющеними, всміхненими. Полум’я освітило волосся, важке, немов щире золото.

Вона була бліда, але не настільки, як він. Очі невинні, наче в дитини. Северн дивився на неї, тремтячи з голови до п’ят, поки свічка палахкотіла у його руці.

Нарешті він прошепотів:

— Сильвіє, це я.

І знов:

— Це я.

Розуміючи, що вона мертва, він торкнувся поцілунком її губ. І протягом довгих нічних варт кішка лежала на його колінах, випускаючи й ховаючи кігтики, а небо меркло над вулицею Чотирьох Вітрів.

Вулиця Першого снаряда

Святковий місяць наш іще засяє ново.
Тож веселись і ти! Все убране святково.
Старий від слабості поблід і зажурився —
І, виболівши, в тьму спаде обов’язково[85].

Омар Хайям

І

Темрява огорнула кімнату. Високі дахи навпроти виблискували у скупому світлі грудневого сонця. Дівчина підтягла стільця ближче до вікна. Узявши голку, вона проділа крізь вушко нитку та закріпила її вузлом. Розгладила дитячий одяг, що лежав на її колінах, і схилилась над шитвом. Закінчивши робити акуратні стібки, відкусила нитку. Після цього змела обривки ниток разом із клаптиками мережива і з ніжністю подивилася на шиття на колінах. Потім узялася пришивати ґудзика, але щойно голка пройшла крізь його дірочку, рука здригнулась, нитка порвалась, а ґудзик покотився підлогою. Вона підвела голову і зосередила погляд на променях блідого світла над димарями. Десь у місті лунали звуки, схожі на віддалений барабанний бій, а за ними, далеко за ними, ширилося неясне бурмотіння, що наростало, набухало, накочувалось, наче хвилі прибою на скали, а потім, як ті хвилі, відступало із шумом та гуркотом. Холод проймав наскрізь. Різкий холод, що стискав дерев’яні балки й обертав учорашній сніг на камінь. Кожний звук, що долинав з вулиці, здавався металево-гострим: брязкіт чобіт, грюкіт віконниць чи рідкісний звук людського голосу. Важке повітря насичувалося чорним холодом. Дихати боляче, рухатися важко.

Самотнє небо викликало тугу, низько навислі хмари порошили сумом. Він проймав замерзле місто, відрізане замерзлою річкою, розкішне місто з баштами та куполами, набережними й мостами, з тисячами гострих шпилів. Він проникав до скверів, захоплював вулиці й палаци, згущався навколо мостів й уздовж вузьких вуличок Латинського кварталу — сірого під сірим грудневим небом. Сум. Безмежний сум. Сніг сіявся на тротуари дрібним кришталевим пилом. Він осідав на підвіконнях і збирався у замети вздовж порогів. Світла з вікна вже майже не проникало, тож дівчина ще нижче схилилася над шиттям. Згодом вона підвела голову, відкинувши з очей волосся.

— Джеку?

— Кохана?

— Не забудь почистити палітру.

— Гаразд, — сказав він, узяв до рук палітру та сів на підлогу навпроти пічки. Його обличчя й очі ховались у тіні, вогонь кидав відсвіти на коліна й відблискував червоним на лезі мастихіна. Біля нього стояла скринька з фарбами, освітлена полум’ям з печі. На кришці було виведено:

ДЖ. ТРЕНТ

Ecoledes Beaus Arts[86], 1870

Напис було прикрашено американським і французьким прапорами.

Сніг падав на віконну раму, вкриваючи її зорями та діамантами, а потім від подиху теплішого повітря зсередини танув, стікав униз і замерзав візерунком, схожим на листя папороті.

Жалібно заскавучав собака. З-за пічки долинув скрегіт його маленьких лап по цинковій пластині, що лежала на підлозі.

— Джеку, любий, як гадаєш, Геркулес зголоднів?

Скрегіт за пічкою повторився.

— Він виє, — вела далі стурбовано, — і якщо це не через голод, то…

Вона запнулася. Навкруги розляглося гучне дзижчання, задрижали вікна.

— О, Джеку, — вигукнула вона, — ще один… — Але її голос потонув у пронизливому свисті снаряда, що розривав хмари.

— Поки що це найближчий… — прошепотіла вона.

— Та ні, — безтурботно відповів Джек, — скоріш за все, цей упав десь під Монмартром[87], — а коли вона не відповіла, він знову сказав з удаваним спокоєм: — Навряд чи вони завдаватимуть собі клопоту розстрілювати Латинський квартал. А якщо й так, то у них нема батареї, здатної нам зашкодити.

Трохи згодом вона, вже веселіше, запитала:

— Джеку, любий, коли ти покажеш мені скульптури месьє Веста?

— Можу побитися об заклад на що завгодно, — відповів той, відкладаючи палітру і підходячи до вікна позаду неї, — що Колетта сьогодні там була.

— Чому? — здивувалася вона, широко розкривши очі, а потім додала: — Це так погано… Серйозно, чоловіки просто нестерпні, коли вважають, що знають про все на світі! Попереджаю тебе, якщо ти думаєш, що месьє Вест настільки самозакоханий, щоб уявити, що Колетта…

Ще один снаряд з півночі просвистів у небі, пролетівши над будинком з протяжним хрипом, від якого знову задрижали вікна.

— А це, — сказав він, — було вже занадто близько.

Помовчавши трохи, він заспокійливо звернувся до неї:

— Продовжуй, Сильвіє, добивай бідолашного Веста.

— Боже, я ніколи не звикну до цього гуркоту снарядів…

Джек примостився на поруччя крісла, в якому сиділа дівчина. Ножиці з дзенькотом упали на підлогу. Вона кинула недошитий одяг услід за ними і, обхопивши його за шию обома руками, притягла до себе.

— Джеку, не виходь сьогодні, будь ласка.

Він поцілував її в губи.

— Ти ж знаєш, я мушу. Не ускладнюй для мене цієї справи.

— Але ж… Коли я чую виття тих снарядів і… і знаю, що ти там, у місті…

— Усі вони падають на Монмартрі…

— Усі вони можуть впасти на школу красних мистецтв. Ти сам казав, що два розірвалися на набережній д’Орсе…

— Та це ж випадково…

— Джеку, зглянься наді мною! Ходімо разом!

— А хто готуватиме обід?

Підвівшись, вона впала на ліжко.

— Я ніяк не можу до цього звикнути… Розумію, що ти мусиш іти, але благаю, не спізнюйся до обіду. Якби ти тільки знав, як я страждаю! Я… я нічого не можу з собою подіяти. Просто зрозумій це, коханий.

— Там так само безпечно, як і в нас удома, — відповів він.

Вона спостерігала, як чоловік наповнював спиртову лампу, а коли він запалив її та взяв капелюха, аби піти, вона швидко підвелася й мовчки пригорнулася до нього. За мить Джек сказав:

— А тепер, Сильвіє, пам’ятай, що моя відвага тримається на твоїй. Ну ж бо, я маю йти. — Вона не поворухнулася, тож він повторив: — Я маю йти.

Вона відступила назад. Джек гадав, що вона щось скаже на прощання, але Сильвія лише мовчки дивилася на нього. Він знову поцілував її, вже трохи нетерпляче, і докинув:

— Не хвилюйся, кохана.

Коли він був уже внизу сходів, з кімнати консьєржки вибігла жінка, вимахуючи листом і гукаючи:

— Месьє Джеку! Месьє Джеку! Вам лист від месьє Феловбі!

Він узяв його і прочитав, спершись на одвірок:

Любий Джеку,

Мені здається, що Брейт зараз голий, як бубон, а Феловбі точно і кішки не прогодує. Брейт усе заперечує, Феловбі не приховує, тож можеш сам робити висновки. Маю план щодо обіду. Якщо він спрацює, ти запрошений.

Твій вірний друг

Вест

Р. S. Феловбі потрусив Гартмана та його банду, хвала небесам! Щось там не так… Чи, може, він просто скнара.

Р. Р. S. Я закоханий по самі вуха, а їй на мене, певно, начхати.

— Дякую, — сказав Трент, усміхнувшись консьєржці. — Як там справи в татуся Коттарда?

Стара похитала головою і вказала на завішене ліжко, що стояло у кімнаті.

— Татусю Коттарде, — весело крикнув він. — Як ви нині почуваєтеся? Як ваша рана?

Він підійшов до ліжка і розсунув запинало. Серед зім’ятих простирадл лежав старий.

— Вам ліпше? — посміхнувся Трент.

— Ліпше, — стомлено відповів той. — Є новини, месьє Джеку? — спитав він після паузи.

— Сьогодні ще не виходив. Обіцяю принести вам усі плітки, які тільки почую. «Хоча, бачить Бог, з мене вже досить пліток», — пробурмотів він сам до себе. Потім, підвищивши голос, сказав: — Ну ж бо, бадьоріше! Ви виглядаєте значно краще.

— Що там з військовими планами?

— Вилазка планується цього тижня. Генерал Трошю минулого вечора видав наказ.

— Це буде жахливо.

«Це буде огидно, — подумав Трент, вийшовши надвір й завернувши за ріг будинку, — різанина, вбивства… фу! Добре, що я не братиму в цьому участі».

Вулиця майже повністю збезлюділа. Кілька жінок, закутаних у порвані військові шинелі, брели замерзлими тротуарами, а жалюгідно вбраний безпритульний тинявся біля колектора на розі бульвару. Мотузка, зав’язана навколо пояса, підтримувала його дрантя. З мотузки звисав ще теплий щур, з якого цебеніла кров.

— Тут є ще один! — крикнув він Трентові. — Я вдарив його, але він утік.

Трент перетнув вулицю й запитав:

— Скільки?

— Два франки за четвертину ось цього жирного. Така ж ціна, що й на ринку Сен-Жермен.

Напад сильного кашлю урвав його, хлопчик прикрив рота долонею, відкашлявся й лукаво поглянув на Трента.

— Минулого тижня за шість франків можна було придбати цілого щура, але, — заприсягнувся він, — щури втекли з цієї вулиці і тепер їх вбивають поблизу нового шпиталю. Я можу продати цього за сім франків вам або за десять на острові святого Луїса.

— Годі брехати, — сказав Трент. — Зарубай собі на носі: якщо ти спробуєш ошукати когось у цьому кварталі, місцеві швидко дадуть раду і тобі, і твоїм щурам.

З мить він постояв, пронизуючи малого удавано суворим поглядом, а той, своєю чергою, удавав, що злякався. Після цього Джек, сміючись, кинув йому франк. Хлопчина на льоту спіймав монету і, засунувши її до рота, швидко повернувся до колектора. Якусь хвилю він нерухомо пролежав, припавши до землі та прикипівши поглядом до дренажної решітки, а потім рвучко подався вперед і кинув каменем у жолоб. Трент облишив хлопця, аби він міг завершити справу з огидним сірим щуром, що пищав і звивався біля витоку колектора.

«Мабуть, Брейт також опустився до цього, — подумав він. — Бідолаха!» — і поквапився до брудного проходу, що вів до школи красних мистецтв. Він увійшов у третій будинок ліворуч.

— Месьє вдома, — тремтячим голосом повідомив консьєрж.

Вдома? Абсолютно порожня мансарда, залізне ліжко в кутку, залізний умивальник і глечик на підлозі. То є дім?

У дверях з’явився Вест. Він по-змовницькому підморгнув Трентові й запросив досередини. Брейт, що малював, гріючись у ліжку, підвів погляд, розсміявся та потиснув йому руку.

— Є новини?

Звичне запитання отримало звичну відповідь:

— Жодних, одні лише гармати.

Трент сів на ліжко.

— Де ти це дістав? — здивовано спитав він і показав на напівз’їдену курку, що лежала біля умивальника. Вест вишкірився.

— Ви що, мільйонери? Та кажіть уже.

Брейт, трохи присоромлений, почав:

— О, це один із подвигів Веста.

Але його швиденько перебив Вест, який вирішив сам розповісти цю історію.

— Отже, ще до облоги я отримав рекомендаційного листа до одного місцевого поважного діяча, такого собі огрядного банкіра німецько-американського походження. Ти знаєш, про що я. Так от, я, звісно ж, забув віддати цього листа, а сьогодні вранці згадав про нього і вирішив, що це слушна нагода. Мені вдалося з ним зв’язатись. Цей негідник живе у розкоші: каміни, хлопче, каміни у передпокої! Лакей врешті-решт удостоїв мене честі й поніс листа господареві, залишивши мене просто у коридорі. Звісно, мені це не сподобалось, тому я зайшов до першої-ліпшої кімнати і ледь не впав від побаченого. Там, неподалік від каміна був накритий банкетний стіл. Тим часом повертається лакей і починає мені нахабно верзти, що, мовляв, його господаря зараз немає вдома і взагалі, він надто зайнятий, аби приймати когось за рекомендаційними листами, облога, розумієте, проблеми у бізнесі… Коротше, я добряче копнув того лакизу, схопив курку зі столу, поклав свою візитівку на порожню тарілку і, розпрощавшись із служником, наче із прусською свинею[88], повагом покинув будівлю зі своїм військовим трофеєм.

Трент мовчки похитав головою.

— Забув сказати, що Гартман часто тут обідає, тож я зробив з цього певні висновки, — вів далі Вест. — Так, тепер щодо курки. Половина — нам з Брейтом, інша половина — для Колетти. Але, звісно, ти допоможеш мені з моїм шматком, бо я щось не зголоднів.

— Знаєш, я теж… — почав був Брейт, але Трент, змучено усміхаючись, хитнув головою й сказав:

— Та годі вам! Ви ж знаєте, я ніколи не буваю голодним.

Вест почервонів. Вагаючись, він відрізав порцію Брейта, не взявши собі нічого, побажав усім на добраніч і поквапився до будинку 470, що на вулиці Серпент, де мешкала чудова дівчина на ймення Колетта. Вона осиротіла після битви під Седаном[89], і тільки Богові відомо, яким чином її рожеві щоки все ще квітнули попри скрутне становище під час облоги.

— Вона зрадіє цій курятині, але, думаю, дівчина і без того закохалась у Веста, — мовив Трент, обходячи ліжко. — Давай, старий, нумо без недомовок. Скільки у тебе лишилося?

Його співрозмовник сором’язливо потупився.

— Ну ж-бо, старий, — наполягав Трент.

Брейт витягнув гаманця з-під подушки й без вагань простягнув його другові. Джека це зворушило.

— Сім франків… — перерахував він. — Ти серйозно? Якого біса ти не прийшов до мене? Це нікуди не годиться, Брейте! Скільки разів мені треба повторювати те саме й пояснювати тобі, що в мене є гроші і що мій обов’язок поділитися ними, так само і ти, як і будь-який американець відчуватиме такий самий обов’язок щодо мене?! Ти ніде більше не отримаєш ані цента! Місто блоковане, в американського представника руки по лікоть у німецькому лайні, це й дідьку лисому відомо! Чому ти не можеш поводитися як належить?

— Я… Я буду, Тренте, просто існує вірогідність того, що я ніколи не зможу повернути тобі борг. Я бідний і…

— Та все ти повернеш! Якби я був лихварем, я б узяв твій талант як запоруку. Коли ти станеш багатим і відомим…

— Тренте, не починай…

— Гаразд. Годі клеїти дурня.

Він сипнув у гаманець з дюжину золотих монет і, сховавши його під матрац, усміхнувся Брейтові.

— Скільки тобі років? — спитав він.

— Шістнадцять.

Трент легко ляснув друга по плечу долонею.

— Мені двадцять два, а отже, я маю права опікуна, як тобі це відомо. Ти робитимеш так, як я скажу, допоки тобі не виповниться двадцять один.

— Сподіваюся, тоді облога закінчиться! — Брейт спробував пожартувати, але на благання їхніх сердець — скільки ще, Господи, скільки? — відгукнувся лише свист снаряда, що пошматував буряні хмари у грудневому вечірньому небі.

II

Вест стояв у проймі дверей будинку на вулиці Серпент і гучно горланив. Йому, мовляв, байдуже, подобається те Гартману чи ні, — він повчав, а не сперечався.

— І ти ще звеш себе американцем! — глумився він. — Саме пекло та Берлін переповнені такими от американцями! Приходиш увесь такий поважний до Колетти, з пакунками хліба та яловичини, з пляшкою червоного вина за тридцять франків і при цьому запевняєш, що не можеш пожертвувати один долар американському госпіталю чи фундації цивільної оборони, як це робить Брейт. А він ледь не помирає з голоду!

Гартман позадкував до бордюру, але Вест з насупленим, наче грозова хмара, обличчям не відступав.

— Не смій називати себе моїм земляком! — прогарчав він. — Та й художником теж. Художники не повзуть до їдалень громадського захисту, де, наче щурі, пожирають чужу їжу! І взагалі, слухай-но сюди, — він понизив голос, побачивши терзання Гартмана, — тобі краще триматися подалі від ельзаської пивниці та пихатих волоцюг, тамтешніх завсідників. Ти знаєш, що роблять у місті з тими, хто викликає підозру.

— Брешеш, собако! — крикнув Гартман і жбурнув пляшку просто у Вестове обличчя. Вест вчепився тому в горлянку й добряче струснув, приперши до глухої стіни.

— Тепер слухай мене уважно, — просичав він крізь стиснуті зуби. — Тебе вже підозрюють і, присягаюся, я теж вірю, що ти проплачений шпигун. Не моя справа виявляти таких паразитів, тож я не збираюся викривати тебе, але спробуй зрозуміти ось що. Ти не подобаєшся Колетті і зовсім не до вподоби мені, тому якщо я ще раз зустріну тебе на цій вулиці, з тобою може статися дещо прикре. А тепер геть звідси, огидний пруссак!

Гартман спромігся витягнути з кишені ножа, але Вест вибив зброю у нього з рук. Безпритульний, що спостерігав за цією сценою, вибухнув дзвінким сміхом, який рознісся безмовною вулицею. Тут і там повідчинялися вікна, з них визирали змучені обличчя людей, які намагалися побачити, що викликало сміх у зголоднілому місті.

— Ми перемогли? — припустив хтось.

— Поглянь на них! — крикнув Вест, поки Гартман підводився з тротуару. — Глянь на них, покидьку! Поглянь на всі ці обличчя! — Проте Гартман кинув на нього погрозливий погляд і пішов геть, не промовивши й слова. Трент, який з’явився з-за рогу вулиці, зацікавлено подивився на Веста. Той підняв ножа і кивнув на двері:

— Заходь, Феловбі нагорі.

— Що ти робив з цим ножем? — здивувався Феловбі, коли Трент і Вест увійшли до студії. Вест поглянув на свою поранену руку, яка все ще стискала ножа, й спокійно відповів:

— Випадково порізався, — після чого кинув його у закуток і змив з руки кров.

Феловбі, огрядний і лінивий, просто спостерігав за ним, але Трент, який здогадувався про те, як залагоджуються справи, з усмішкою підійшов до Феловбі.

— Слухай, нам треба перетерти, — мовив він.

— Перетерти? Сподіваюся, щось їстівне? Я зголоднів, — з показною зацікавленістю промовив Феловбі, але Трент, насупившись, звелів йому замовкнути.

— Скільки ти в мене позичав минулого тижня?

— Триста вісім франків, — відповів той смиренно.

— Де вони?

Феловбі почав щось плутано пояснювати, але Трентові урвався терпець:

— Я знаю, ти їх пустив на вітер, як завжди. Мені начхати, що ти робив до облоги. Мені відомо, що ти багатій і маєш право тринькати гроші, як тобі заманеться. Врешті-решт, то була не моя справа. Але тепер — моя, бо мені необхідно пильнувати за грошима, поки ти не дістанеш ще, а цього не станеться, допоки облога не закінчиться так чи інакше. Я добровільно ділюся тим, що маю, але не для того, щоб ти смітив цими грішми. Так, звісно, я розумію, що ти все повернеш, але питання не в цьому. Зрештою, на думку твоїх друзів, старий, тобі не завадить якийсь час утримуватись від плотських утіх. Ти надто зажерся у цьому прóклятому голодом місті скелетів!

— Я й справді доволі гладкий, — визнав він.

— То це правда, що в тебе обмаль грошей? — продовжував Трент.

— То є так, — позіхнув чоловік.

— А те смажене молочне порося, що на вулиці Сен-Оноре — воно ще там?

— Щ-що? — затинаючись перепитав Феловбі.

— О, я так і думав! Та я бачив тебе, коли ти стояв у захваті перед цим молочним поросям з дюжину разів!

Після чого, сміючись, він передав Феловбі капшук з двадцятьма франками і пішов допомагати Вестові, що перев’язував біля умивальника руку, кинувши наостанок:

— Якщо ти й це спустиш на розкоші, виживатимеш далі як сам зможеш.

Вест спромігся зробити на пов’язці вузлик і сказав:

— Пам’ятаєш, я залишив вас з Брейтом, аби віднести Колетті шматок курки?

— Курка! Боже правий! — простогнав Феловбі.

— Курка, — повторив Вест, насолоджуючись тугою в голосі Феловбі. — Я маю пояснити… дещо змінилося. Ми з Колетгою… вирішили одружитися.

— А що там з куркою? — пролепетав Феловбі.

— Та стули вже пельку! — розсміявся Трент і, підхопивши Веста під руку, попрямував до сходів.

— Бідолашна, — сказав Вест. — Уяви, ані скіпки палива на тиждень! А мені не казала, бо думала, що мені воно потрібне, аби завершити скульптуру з глини. Отакої! Почувши це, я розтрощив ту дурну глиняну німфу на шматки, а її рештки хай собі мерзнуть! — і, поміркувавши, додав:

— Не хочеш завітати до неї по дорозі додому і побажати їй bonsoir[90]? Помешкання номер 17.

— Звісно, — погодився Трент і вийшов, тихо зачинивши за собою двері.

Він зупинився на третьому поверсі, запалив сірника, перевірив номер на дверях і постукав.

— Це ти, Джордже? — двері прочинилися. — Ох, даруйте, месьє Джеку, я думала, то завітав месьє Вест, — вона густо почервоніла. — То ви вже чули! О, дуже дякую за побажання, ми безмежно кохаємо одне одного… Я жадаю побачити Сильвію, розповісти їй про все і…

— І що? — засміявся Трент.

— … і я дуже щаслива, — видихнула вона.

— Джордж — просто золото, — додав Трент, а потім весело запропонував:

— Приходьте сьогодні разом до нас на вечерю. Буде невеличке застілля — завтра у Сильвії fête[91]. Їй виповнюється дев’ятнадцять. Я вже запросив Торна, а Ґеналеки прийдуть зі своєю кузиною Оділь. Феловбі пообіцяв привести тільки себе.

Дівчина сором’язливо погодилась і попросила переказати купу найщиріших побажань Сильвії. Трент, у свою чергу, побажав їй на добраніч.

Він шпарко крокував, бо було дуже морозно. Перетнувши вулицю Луне, він опинився на вулиці Сени. Рання зимова ніч упала на місто, проте у чистому небі сяяли міріади зірок. Обстріл значно посилився — громові постріли прусських гармат перемежалися з потужним гуркотом з Мон-Валерієн[92].

Снаряди розтинали небо, залишаючи по собі хвости, наче падаючі зірки. Коли Трент озирнувся, снаряди із форту Іссі забарвили небо над горизонтом у червоне і синє. Північна фортеця палала, наче багаття.

— Добрі новини! — прокричав чоловік з бульвару Сен-Жермен. Мов на помах чарівничої палички, на вулицю висипали люди із заспаними очима, що тремтіли від холоду й балакали без угаву.

— Люди! — волав один. — Армія Луара!

— Ex, monvieux[93], нарешті вона прийшла! Я ж вам казав! Я ж вам казав! Сьогодні чи завтра, але я знав, що вона прийде!

— Це правда? Вони йдуть у наступ?

— О Боже, наступ! Заберуть мого сина!

— Кажуть, сигнали армії Луара буде видно з Пон-Нефа[94]!

Біля Трента крутилася дитина, що весь час повторювала:

— Мамо, мамусю, то завтра ми їстимемо білий хліб?

За нею стояв старий, що гойдався, склавши руки на грудях, і бурмотів, наче навіжений:

— Чи це правда? Хто чув новини? Чоботар з вулиці Бучі чув це від якогось чоловіка, якому розповів партизан, якому про це казав капітан національної гвардії.

Трент йшов за юрбою вулицею Сени до річки. Снаряди один за одним свистіли у повітрі. Гармати з Монмартру загурчали пострілами, до них приєдналися батареї з Монпарнасу.

— Хтось бачив сигнали армії Луара? — запитав Трент.

— Ми чекаємо на них, — почулося у відповідь.

Він поглянув на північ. Раптом у небесах виріс велетенський силует Тріумфальної арки, освітлений спалахом гармати. Гул пострілу рознісся над набережною, старий міст задрижав. Ще один спалах — і потужний вибух з боку командного пункту струснув міст, а потім бахнув увесь східний бастіон фортифікацій, випускаючи у повітря червоне полум’я.

— Хтось уже побачив сигнали? — знову запитав він.

— Ми чекаємо на них, — знову почулося у відповідь.

— Ага, чекаємо, — прошепотів чоловік з його спиною, — чекаємо, знесилені, зголоднілі, замерзлі — проте чекаємо. Наступ? Вони з радістю наступатимуть. Голодування? Вони голодуватимуть. У них немає часу думати про капітуляцію. Хіба ж вони не герої, ці парижани? Скажіть мені, Тренте!

До натовпу підійшов хірург американського шпиталю і поглянув на поруччя мосту.

— Є новини, лікарю? — машинально спитав Трент.

— Новини? — перепитав лікар. — Не знаю жодних. У мене немає часу, аби дізнаватися про новини. Нащо тут зібралися всі ці люди?

— Кажуть, що армія Луара дала сигнал Мон-Валерієну.

— Бідолашні, — лікар глянув понад його головою. — У мене зараз стільки роботи, що не знаю, за що й хапатися. Після минулої вилазки роботи вистачило б на п’ятдесят госпіталів, і це з нашим невеличким корпусом. Завтра ще одна вилазка, і мені хочеться вірити, що ви, хлопці, дістанетесь до штабу. Нам можуть знадобитися добровольці. Як справи у мадам? — раптом запитав він.

— Добре, — відповів Трент, — але вона з кожним днем хвилюється все більше. Зараз я маю бути біля дружини.

— Подбайте про неї, — мовив лікар, а потім, окинувши швидким поглядом юрбу, додав: — Не можу гаяти часу. На добраніч! — і поквапився геть, бурмочучи «Бідолахи!»

Трент перехилився через парапет і подивився на чорні води річки, що вирували під арками. Швидка течія несла на гребенях хвиль якісь темні уламки. З важким скреготом бились вони об кам’яні опори мосту, переверталися й знов прямували у тенета темряви. Крига з Марни[95].

Поки він вдивлявся у воду, хтось поклав руку на його плече.

— Савтварку, привіт! — вигукнув він, обернувшись. — Ти обрав для прогулянки досить дивне місце!

— Тренте, маю тобі дещо сказати. Не залишайся тут. Не вір ув армію Луара, — з цими словами аташе американського представництва схопив Трента за руку і потягнув у бік Лувра.

— То це ще одна брехня? — розчаровано мовив Трент.

— Гірше. Про це мені відомо з представництва, проте я не можу розголошувати інформації. Але я тут не для того. Щось трапилося цього вечора. Навідалися до ельзаської пивниці, арештували американця на ймення Гартман. Чув про такого?

— Чув про німця, який називає себе американцем. Так, його ім’я Гартман.

— Його арештували зо дві години тому. Збираються розстріляти.

— Що?!

— Звісно, наше представництво не може просто так дозволити їм розстріляти американця, але усі свідчення не на його користь.

— Він шпигун?

— Ну, документи, знайдені в його кімнаті, доволі компрометуючі. Окрім того, кажуть, що йому інкримінують шахрайство з громадським комітетом провізії. Він отримував харчі на п’ятдесятьох — не знаю, як йому це вдавалося. Стверджує, що він американський художник, тож нам у представництві доведеться із цим рахуватися. Мерзенна справа.

— Обдурювати людей в такий час — це більший злочин, ніж красти з церковних пожертв! — розлютився Трент. — Хай його розстріляють!

— Він громадянин США.

— О, звісно, — гірко промовив він. — Американське громадянство — це абсолютний привілей, коли кожний лупатий німець… — від злості він ледь не задихнувся.

Савтварк тепло потиснув йому руку.

— На жаль, ми відповідальні за це падло. Боюсь, тебе можуть викликати на суд, аби ти підтвердив його особистість американського художника, — тінь усмішки торкнулась обличчя дипломата, і він пішов геть уздовж набережної.

Трент подумки вилаявся і дістав свого годинника. Сьома година. «Сильвія вже непокоїться», — подумав він і поквапився назад до річки. Натовп усе ще юрмився на мосту, який раз за разом здригався від вибухів, — жалюгідне похмуре збіговисько, що серед ночі марно чекало сигналів армії Луара. Їхні серця билися в одному ритмі з пострілами гармат, їхні очі зблискували від кожного спалаху з бастіонів, їхня надія злітала з кожним випущеним снарядом.

Чорна хмара нависла над укріпленнями. Дим від гармат слався від небокраю до небокраю рваними пасмами, накриваючи куполи та шпилі міста імлою, притискаючи до тротуарів зірвані транспаранти, огортаючи дахи будинків, набережні, мости і саму річку пекельним туманом. Лише спалахи гармат розривали пелену диму, і тоді в просвітах угорі ставало видно бездонне чорне небо, всіяне зорями.

Він знову звернув до вулиці Сени, до сумної покинутої вулиці, з рядами зачинених віконниць і занедбаних незапалених ламп. Джек трохи нервувався і подумки шкодував, що не має із собою револьвера, проте той, хто скрадався за ним у темряві, був надто слабким від голоду, аби виявитися небезпечним. Аж раптом він накинув на Трентову шию аркана. Вони з нападником впали на заледенілий тротуар і борюкалися, допоки Трент, врешті-решт звільнившись з петлі, не схопився на ноги.

— Підводься! — крикнув він іншому.

Повільно, з неабиякою обачністю малий безпритульний виповз з канави і з ненавистю глянув на Трента.

— Чудовий вчинок для виродка твого віку, — сказав Трент. — Ще трохи — і закінчиш біля стіни для розстрілів! Віддай мені мотузку!

Хлопчак мовчки простягнув йому шворку. Трент запалив сірника і поглянув на свого нападника. То був той самий вбивця щурів, з яким він стрівся минулого дня.

— Гм, я так і думав! — пробурмотів він.

— Tiens, c’est toi[96]? — спокійно мовив безпритульник.

Від його нахабства і непереборної жебрацької зухвалості Трентові перехопили подих.

— Гей, малий злодюжко, — розізлився він. — Ти хоч знаєш, що грабіжників твого віку розстрілюють?

Малий холоднокровно поглянув на Трента:

— Тоді стріляйте.

З нього було годі. Він розвернувся і пішов геть. Діставшись будинку, навпомацки піднявся неосвітленими сходами на свій поверх і налапав у темряві двері. З його помешкання долинали голоси, розкотистий сміх Веста та гигикання Феловбі. Коли він нарешті намацав кулясту ручку і прочинив двері, його на мить засліпило світло.

— Привіт, Джеку! — гукнув Вест. — Ти просто неперевершений хазяїн: запрошуєш людей на вечерю та змушуєш їх чекати. Тут Феловбі вже виє з голоду…

— Стули писок, — відповів той. — Він напевно затримався, аби придбати індика.

— Та він когось душив, погляньте лише на його шию! — зареготав Ґеналек.

— Отже, тепер ми знаємо, яким чином ти дістаєш гроші, — додав Вест. — Слава le coup du Père François[97]!

Трент потиснув усім присутнім руки і розсміявся, побачивши бліде обличчя Сильвії.

— Я не хотів запізнитися, просто зупинився біля моста, аби поглянути на обстріл. Ти хвилювалася, Сильвіє?

— Зовсім ні, — прошепотіла вона з усмішкою, але її рука сильно стиснула його долоню.

— Усі до столу! — проголосив Феловбі.

— Та вгомоніться, — зауважив Торн, в якого ще лишились світські манери, — не ви тут хазяїн, шановний пане.

Марі Ґеналек, що до цього балакала з Колеттою, поспіхом підхопила Торна попід руку, а месьє Ґеналек узяв за руку Оділь. Трент, поважно вклонившись, простягнув руку Колетті, Вест повів Сильвію, а Феловбі в нестерпному очікуванні почимчикував за ними.

— Тричі обходимо стіл, співаючи «Марсельєзу[98]», — пояснила Сильвія, — а месьє Феловбі відбиватиме ритм.

Феловбі запропонував заспівати вже після вечері, але його протест потонув у співі:

— Громадо, в бій ставай! До лав, батьки й сини! — крокували вони кімнатою, — Рушай! Рушай! — виводили вони гучно, як тільки могли, в той час Феловбі геть не в такт стукав по столу, переконуючи себе, що таке вправляння додасть йому апетиту. Чорно-рудий Геркулес сховався під ліжком і перелякано скавчав, поки Ґеналек не витяг його звідти і не посадив на коліна Оділь.

— А тепер, — урочисто промовив Трент, коли всі всілися, — слухайте!

І зачитав меню:

М’ясний суп а-ля «Облога Парижа»

Риба

Сардини а-ля Пер-Лашез[99] (з білим вином)

Печеня (з червоним вином)

Свіжа яловичина а-ля «Вилазка»

Овочі

Консервована квасоля а-ля «Гвинтівка Шаспо[100]»;

консервований горох а-ля «Бойня»;

картопля по-ірландському

Закуски

Солонина а-ля «Тиїс[101]»;

тушкований чорнослив а-ля «Ґарібальді»

Десерт

Чорнослив з білим хлібом;

смородинове желе;

чай, кава;

люльки, сигарети.

Феловбі несамовито зааплодував, а Сильвія тим часом подала суп.

— Хіба не чудово? — видихнула Оділь.

Марі Ґеналек із захватом їла страву.

— Зовсім не схоже на конину. Хай би що там казали, конина смакує не так, як яловичина, — прошепотіла Колетта Весту. Феловбі, який розправився зі своєю порцією, потирав підборіддя, пожираючи очами супницю.

— Добавки, старий? — запитав Трент.

— Тут не стане добавки для містера Феловбі, — сказала Сильвія. — Решту супу я віднесу консьєржці. — Феловбі відразу перевів погляд на рибу.

Сардини, ще гарячі після грилю, викликали у гостей захват. Поки всі насолоджувались їжею, Сильвія спустилась униз до старої консьєржки та її чоловіка й віднесла їм трохи супу. Повернувшись, вона зайняла своє місце, розпашіла й задихана, й зі щасливою усмішкою поглянула на Трента. Той підвівся. За столом запанувала тиша.

— Як вам усім відомо, — розпочав він, — сьогодні ми зібралися, аби відзначити дев’ятнадцятий день народження моєї дружини…

Не встиг він договорити, як Феловбі, сповнений ентузіазму, підніс над головою свій келих, — до жаху його сусідок, Оділь і Колетти, — а Торн, Вест і Ґеналек устигли тричі наповнили свої келихи, поки лунали гучні оплески, викликані тостом на честь Сильвії. Тричі випили за Сильвію, а потім запропонували випити за Трента, але той запротестував:

— Ні! Наступний тост має бути за дружні республіки, Францію та Америку!

— За республіки! За республіки! — прокричали вони гуртом і спорожнили свої келихи під вигуки «Слава Франції! Слава Америці! Слава нації!» Потім Трент, усміхнувшись Вестові, запропонував тост:

— За майбутніх молодят! — І всі зрозуміли, про що мова, коли Сильвія нахилилась до Колетти й поцілувала подругу, а Трент відсалютував Вестові.

Яловичину з’їли у відносній тиші, але щойно зі стравою, рештки якої залишили для подружжя старих консьєржів, було покінчено, Трент вигукнув:

— Вип’ємо за Париж! Нехай він повстане з руїн і знищить загарбників! — і схвальний гомін на мить заглушив монотонний гуркіт прусських гармат.

Потім розкурили люльки та сигарети. Трент дослуховувався до жвавої балаканини навколо, що час від часу уривалася вибухом дівочого сміху чи вдоволеним сміхом Феловбі. Згодом він розвернувся до Веста.

— Сьогодні буде вилазка, — сказав він. — Бачив хірурга зі шпиталю перед тим, як повернутися, і він просив поговорити з товаришами. Йому знадобиться будь-яка допомога. — Потім, понизивши голос, Джек перейшов на англійську: — Особисто я планую вийти з польовим госпіталем завтра вранці. Зрозуміло, в цьому немає жодної небезпеки, але так само зрозуміло, що цю вилазку слід приховати від Сильвії.

Вест кивнув. Торн і Ґеналек, почувши це, долучились до розмови й запропонували свою допомогу, Феловбі приєднався до них.

— Добре, — швидко сказав Трент, — ані слова більше. Зустрінемось біля штабу госпіталю завтра о восьмій ранку.

Сильвія та Колетта, не розуміючи англійської, вимагали розповісти, про що вони там теревенять.

— А про що зазвичай говорять скульптори? — зі сміхом запитав Вест.

Оділь докірливо глянула на свого fiance[102] Торна.

— Ти не француз, любий. Ця війна — не твоя справа, — сказала вона з неабиякою гідністю.

Торн згідливо кивнув головою, але Вест почав удавати із себе ображену невинність.

— Здається, — звернувся він до Феловбі, — цей чоловік не може обговорити усі приваби грецької скульптури рідною мовою, його одразу починають у чомусь підозрювати.

Колетта прикрила рота долонею та пробурмотіла, повернувшись до Сильвії:

— Ці чоловіки жахливо брешуть!

— Думаю, слово «госпіталь» звучить однаково в обох мовах, — кокетливо помітила Марі Ґеналек. — Сильвія, не вір месьє Тренту.

— Джеку, — прошепотіла Сильвія. — Пообіцяй мені…

Стукіт у двері урвав її.

— Заходьте! — вигукнув Феловбі. Тієї ж миті Трент одним стрибком дістався дверей, прочинив їх і визирнув назовні. Потім, швидко перепросивши у решти, вийшов у коридор і зачинив за собою двері. Повернувся він у поганому настрої.

— Що трапилося, Джеку? — вигукнув Вест.

— Що трапилося? — розлючено перепитав Трент. — Я скажу тобі, що трапилося. Я щойно отримав наказ міністра просто зараз піти і як земляк і художник підтвердити особистість підлого злодія та німецького шпигуна!

— Не йди, — порадив Феловбі.

— Якщо я не піду, вони одразу ж його розстріляють.

— Ну і нехай, — сердито пробурчав Торн.

— Друзі, ви хоч знаєте, про кого мова?

— Гартман! — припустив Вест.

Обличчя Сильвії стало мертвотно-блідим. Оділь одразу ж обійняла її за талію, підвела до стільця та допомогла сісти, зауваживши:

— Сильвії стало зле, тут так душно. Хто-небудь, принесіть води.

Трент одразу ж вийшов і повернувся зі склянкою води.

Сильвія розплющила очі, підвелась і пішла до спальні, у супроводі Марі Ґеналек і Трента. Це був очевидний сигнал розходитись, тож усі потиснули Трентові руку, побажали Сильвії добряче виспатись і забути про той прикрий інцидент. Коли Марі Ґеналек прощалася з ним, вона уникала дивитися Джекові в очі, проте той сердечно подякував їй за допомогу.

— Якщо потрібна моя допомога, можеш на неї розраховувати, Джеку, — сказав Вест, затримавшись, а потім поспішив униз сходами, аби наздогнати інших.

Трент сперся на поруччя, слухаючи їхні кроки та балаканину. Потім унизу грюкнули двері. У будинку запала тиша. Вагаючись, він вдивлявся у темряву, покусуючи губи. Потім, усе ще сповнений сумнівів — мабуть, я збожеволів! — Трент запалив свічку і зайшов до спальні. Сильвія лежала у ліжку. Він схилився над нею, ніжно відводячи з лоба її хвилясте волосся.

— Тобі вже ліпше, кохана?

Вона мовчки поглянула йому в очі. Від того, що він прочитав у її погляді, його охопило нервове тремтіння. Він сів на стілець, затуливши обличчя долонями. Врешті-решт вона заговорила дивним, геть незвичним для неї голосом, якого він ніколи не чув раніше. Трент опустив руки і слухав, непорушно застигнувши.

— Джеку, це все ж таки сталося. Я боялася цього, тремтіла від страху… О, як часто я прокидалась серед ночі з важким серцем і молилась, аби мені померти, перш ніж ти про все дізнаєшся!.. Бо я кохаю тебе, Джеку, і якщо ти підеш, я не зможу жити далі. Я обманула тебе. Це сталося ще до того, як ми зустрілись, але з того самого дня, коли ти побачив мене у сльозах у Люксембурзі[103] й заговорив до мене, Джеку, я була вірною тобі в усіх своїх думках і вчинках. Я закохалася у тебе з першого погляду і не сміла сказати тобі про це, боячись, що ти підеш геть. Відтоді моя любов до тебе лише міцнішала і… О, як я страждала! Страждала і не сміла тобі сказати. А тепер, коли ти знаєш усе, крім найгіршого… Нащо мені хвилюватися через нього зараз? Він був жорстоким, ох, яким він був жорстоким…

Вона сховала у долонях своє обличчя.

— Мені розповідати далі? Чи можу я розповісти тобі?.. О, Джеку, ти навіть не уявляєш…

Він не поворухнувся, втупившись невидющим поглядом у порожнечу.

— Я… я була надто молода, я нічого ще не знала, а він… він казав, що кохає мене…

Трент різко підвівся і вдарив по свічці стиснутим кулаком. Кімнату огорнула темрява.

Дзвони церкви Сен-Сюльпіс пробили першу. Сильвія з гарячковою квапливістю продовжувала розповідати:

— Я маю тобі все розповісти! Коли ти освідчився мені у коханні, ти не запитував мене ні про що, але тоді, вже тоді було надто пізно. Інше життя прив’язує мене до нього, воно завжди стоятиме між нами з тобою! Бо є інший, прив’язаний до нього, і він невинний. Він не може загинути — вони не повинні його застрелити, заради того іншого!

Трент нерухомо сидів, але його розум працював з неймовірною швидкістю.

Сильвія, мила Сильвія, з якою він провів роки свого студентського життя, яка ділила з ним тягар похмурих днів облоги без жодних нарікань, ця худенька дівчина з блакитними очами, якою він так захоплювався, яку він дражнив чи пестив, відповідно до настрою, яка іноді так зворушувала його своєю палкою відданістю… Чи та ж сама Сильвія плакала тепер у темряві?

Він стиснув зуби. «Хай він помре! Хай він помре!» — але ж, заради Сильвії, заради іншого… Так, він піде, він має піти, він чітко усвідомлював свій обов’язок. Проте Сильвія… Він уже не зможе бути тим, ким був для неї раніше. Якийсь неясний жах охопив його, однак все вже було сказано. Тремтячи всім тілом, він запалив свічку.

Вона лежала на ліжку, хвилясте волосся спадало їй на обличчя, тендітні білі руки притиснуті до грудей.

Він не міг її покинути. Він не міг лишитися з нею. Джек ніколи раніше не усвідомлював, наскільки кохає її. Вона була для нього вірним другом і доброю жінкою, проте… О, тепер він кохав її всім серцем і душею, збагнувши це, коли стало вже надто пізно. Надто пізно? Чому? Джек задумався про іншого, який прив’язував, назавжди поєднував її з людиною, чиє життя тепер було під загрозою. Вилаявшись, він кинувся до дверей, але вони не піддались — чи він штовхнув їх не в той бік?.. Тоді чоловік упав на коліна біля ліжка. Він зрозумів, що не посміє покинути найдорожче, що було в його житті.

III

О четвертій ранку він вийшов з в’язниці для засуджених разом з очільником американського представництва. Біля карети американського дипломата, що стояла навпроти, зібралася купка людей. Коні били копитами зледенілу дорогу, на передку сидів візник, скрутившись від холоду і кутаючись у якесь хутро. Савтварк допоміг секретареві дипломатичної місії піднятись у карету, а потім потиснув руку Трентові, подякувавши за допомогу.

— Як зауважив той негідник, — мовив він, — ваші свідчення були гіршими за копняка, але вони врятували його шкуру, принаймні наразі, та запобігли ускладненням.

Дипломат позіхнув:

— Свою частину роботи ми виконали. Хай тепер доводять, що він шпигун, а ми вмиваємо руки. Піднімайтеся, капітане! І ви з нами, Тренте!

— Мені треба перемовитися з капітаном Савтварком. Я не затримаю його надовго, — поспішно сказав Трент, а потім понизив голос:

— Савтварку, допоможіть тепер мені. Ви чули історію того покидька. Ви знаєте, що… що у нього вдома є дитина. Заберіть її звідти і привезіть до мене. Якщо його розстріляють, я подбаю про неї.

— Розумію, — серйозно відповів капітан.

— Зробите це просто зараз?

— Просто зараз, — повторив той.

Їхні руки зустрілись у теплому рукостисканні, а потім капітан Савтварк піднявся в карету і знаком запросив Трента всередину. Той похитав головою і попрощався з ними. Екіпаж поїхав геть.

Він поглядом провів карету до рогу вулиці, а далі покрокував був до свого кварталу, проте за кілька кроків завагався, зупинився і зрештою вирушив у зворотному напрямку. Щось викликало в нього відразу — можливо, образ в’язня, з яким він нещодавно зустрівся. Йому хотілося залишитись наодинці зі своїми думками, аби зібрати їх докупи. Вечірні події неймовірно вразили його, але він зможе через це переступити, забути про все, розвіяти спогади і повернутися до Сильвії. Він ішов швидко, і згодом сумні думки почали відступати, але щойно він, задихавшись, спинився під Тріумфальною аркою, розуміння нестерпності становища, в якому він опинився, гіркота всіх змарнованих років життя раптово впали на нього і накрили, немов пеленою. Перед його очима постало спотворене гримасою жаху обличчя в’язня.

З тугою на серці він блукав туди-сюди під величною аркою у даремних спробах поладнати із власною свідомістю. Вдивляючись у гранітні плити, він читав назви битв та імена героїв, яких тут поховано, але його всюди переслідувало бліде обличчя Гартмана, скалячи від жаху зуби. Та чи був то жах? А може, тріумф? Від цієї думки він завмер, наче людина, що відчула лезо ножа на своїй горлянці. Трент розлючено обійшов навколо площі, а потім знову повернув назад, намагаючись втихомирити своє страждання.

Попри холод, його щоки палали від обурення і сорому. Сором? Чому? Може тому, що він одружився з дівчиною, яка випадково стала матір’ю? Чи кохав він її? Чи було паскудне богемне існування кінцевою метою його життя? Він заглянув усередину свого серця і побачив там лиху історію — історію прихованого минулого. Кров прилила до обличчя, тупий біль розривав голову, а серце вибивало ритм історії його майбутнього. Історії сорому та ганьби.

Немов прокинувшись з летаргії, яка майже заспокоїла гіркі думки, він підвів голову й роззирнувся навкруги. Туман швидко поглинав вулиці, стискаючи арку у своїх міцних обіймах. Йому треба йти додому. Страх залишитись на самоті охопив Трента. Але він був не сам. Примари наповнили туман. Вони рухались усюди навколо нього; пливучи під аркою, вони залишали по собі сліди й розчинялися, поки інші поставали з туману, проносили своє минуле та зникали у сірій безвісті. Він був не сам, вони юрмилися навколо нього, торкались його, роїлися спереду й позаду, штовхали його, хапали та волокли за собою крізь туман. Примари рухались униз темною вулицею, білими доріжками та алеями, їхні голоси були неясними та химерними, наче морок, з якого вони вийшли. Аж ось попереду виріс насип з каменю і землі, схований за масивними залізними ґратами. Все повільніше текли вони, пліч-о-пліч, рука в руку. Потім увесь рух завмер. Раптовий подув вітру сколихнув туман. Предмети окреслилися виразніше. Бліда тінь розповзалася над видноколом, торкалась дощових хмар і вибивала тьмяні іскри з тисяч багнетів. Багнети були повсюди: вони шматували туман або пливли під ним сталевими річками. Високо на стіні з каменю і землі проступила величезна гармата, а довкола неї копошилися неясні силуети. Під ними струменів широкий потік солдатів, що проривались крізь залізні ґрати надвір, до тінистих рівнин. Світлішало. Обличчя вояків ставали чіткішими. Одне з них він навіть упізнав.

— Агов, Філіпе!

Чоловік обернувся.

— Для мене лишилось місце? — прокричав Трент, але той лише помахав на прощання рукою і зник разом з рештою. Тепер повз Джека марширувала кавалерія, ескадрон за ескадроном зникаючи в темряві. Потім гармати, за ними — польовий госпіталь, далі знову нескінченні багнети. А ось проскакав кірасир верхи на змиленому коні, а попереду серед кількох кінних офіцерів він побачив генерала. Комір доломана[104] з каракулевого хутра прикривав його знекровлене обличчя.

Навколо ридали жінки. Одна з них намагалася запхати чорний буханець до рюкзака солдата. Той спробував допомогти їй, але рюкзак був зав’язаний, а гвинтівка заважала йому, тож Трент потримав зброю, поки жінка розстібнула рюкзак і сховала туди хлібину, після чого знову вдарилась у сльози. Гвинтівка виявилась не надто важкою і доволі зручною. А чи гострий той багнет? Трент перевірив на дотик. Раптом його охопило сильне, непереборне бажання…

— Chouette! — вигукнув безпритульник, визирнувши з-за ґратів. — Encore toi mon vieux[105]?

Трент подивився у той бік. Вбивця щурів сміявся йому в обличчя. Проте коли солдат забрав у нього гвинтівку та, подякувавши, побіг наздогнати свій батальйон, хлопчак пірнув у юрбу біля ґрат, тільки його й бачили.

— Відходите? — запитав Трент у вояка, що перев’язував біля канави ногу.

— Еге ж.

Раптом якесь дівчисько схопило його за руку і завело до кафе, що стояло навпроти воріт. Кімната була переповнена солдатами: хтось сидів на підлозі, блідий та мовчазний, інші поранені стогнали від болю. У спертому задушливому повітрі було важко дихати.

— Вибирай, — сказала дівчинка, — їм це вже не знадобиться!

Серед купи речей на підлозі він знайшов шинель із каптуром і кепі. Вона допомогла йому стягнути пряжкою рюкзак, прикріпити до пояса патронташ і показала, як заряджати гвинтівку, тримаючи її на колінах. Він подякував. Дівчинка підвелася на ноги.

— Ви чужинець!

— Американець, — пояснив той, крокуючи до дверей, але дівчисько загородило йому дорогу.

— Я бретонка. Мій батько нагорі керує гарматою. Якщо ви шпигун, він вас пристрелить.

Вони мовчки вдивлялися одне в одного, а потім Трент нахилився й поцілував дівчинку в лоба.

— Молися за Францію, дитино, — пробурмотів він.

— За Францію і за вас, месьє, — відповіла вона з блідою усмішкою.

Він пробіг вулицею, проминувши ворота. Опинившись ззовні, Джек долучився до строю і проштовхнувся до дороги. До нього підійшов капрал, поглянув на нього і покликав офіцера.

— Тобі до шістдесятої, — крикнув капрал, звірившись з номером на його кепі.

— Нам не потрібні вільні стрільці[106], — додав офіцер, помітивши Трентові чорні штани.

— Я хотів би стати добровольцем замість товариша, — пояснив Трент. Офіцер ляснув його по плечу і пішов далі.

Ніхто не звертав на нього особливої уваги, тільки кілька бійців кинули погляд на його штани. Дорога, вкрита розталлю і багнюкою, була поорана колесами й копитами. Солдат попереду вивихнув ногу, потрапивши нею у заледенілу вибоїну, і тепер зі стогоном намагався видертися на вершину насипу. Рівнина обабіч дороги була сіра від талого снігу. То тут, то там за зруйнованими парканами ховалися фургони, з яких звисали білі прапори з червоним хрестом. Іноді за кучера був священик у вицвілому капелюсі, іноді скалічений містянин. Одного разу вони минули фургон, яким правила сестра милосердя[107]. Порожні мовчазні будинки з великими пробоїнами у стінах тіснилися обабіч дороги. Що далі входили вони у небезпечну зону, то менше слідів людського перебування траплялося на їхньому шляху.

Протягом походу Трента неабияк дратував чоловік позаду, що постійно наступав йому на п’яти. Вважаючи, що той робив це навмисно, Трент розвернувся, аби вилаяти свого супутника, і побачив знайомого студента академії красних мистецтв. Трент витріщився на нього.

— Я думав, ти у шпиталі!

Той хитнув головою, вказуючи на перев’язану щелепу.

— Ага, бачу, ти не можеш говорити. Я можу тобі чимось допомогти?

Поранений засунув руку до рюкзака і простягнув йому чорний буханець.

— Через зламану щелепу він не годен їсти. Він хоче, аби ти пережовував для нього хліб, — пояснив солдат, що крокував поряд.

Трент узяв хліб та, пережовуючи його шматок за шматком, повертав їжу травмованому чоловікові.

Час від часу кінні санітари проривалися вперед, розбризкуючи навколо себе багнюку. Було дуже холодно. Мовчазну процесію, що простувала мокрими лугами, вкрив туман. Коли вони піднялися на залізничний насип, їм стрілась інша колона, що рухалася паралельно з ними. Трент спостерігав за похмурими лавами, то чіткими, то розпливчастими, то геть зниклими у тумані. Одного разу вони взагалі зникли з його очей. Джек помітив, знову розшукавши їх поглядом, що тонка лінія, яка розділяла фланги, розширилась усередині та раптом змістилась на захід. Тієї самої миті туман попереду вибухнув глухим тріском. Строї почали ламатися, вояки розбігатися зі своїх колон — хто на захід, хто на схід, а тріскотіння все наростало. Повз них на повному скаку промчала батарея, тож Трент зі своїми товаришами відійшов убік, аби пропустити кінних. Кавалерія дала бій на правому фланзі батальйону. Щойно перший постріл з рушниці розітнув мовчазний туман, гармата з укріплення відповіла йому могутнім гуркотом. Офіцер проскакав повз, вигукуючи наказ, якого Трент не зміг розібрати. Проте він побачив, як шеренги солдатів попереду об’єдналися з його строєм і зникли у мороці. Інші офіцери під’їжджали до них і зі спини коней вигукували команди просто в туман. Тріскотіння попереду перетворилося на суцільний безперервний гуркіт.

Монотонне очікування виснажувало. Трент знову розжував трохи хліба для бійця позаду, що намагався проковтнути їжу. Зрештою, той знаком дозволив Джеку з’їсти решту самому. Капрал запропонував йому трохи бренді. Він випив, а коли обернувся, аби повернути флягу, то побачив, що капрал лежить мертвий на землі. Солдат поряд з ним знизав плечима й відкрив було рота, як щось вдарило його, і він скотився у канаву. Цієї хвилини кінь одного з офіцерів швидким галопом промчав назад до батальйону, шалено вицокуючи копитами. Він розтоптав одного чоловіка, іншого вдарив ногами у груди й відкинув геть. Офіцер ударив шпорами коня і врешті-решт зумів повернути тремтячу тварину у бік фронту. Здавалося, звуки бою наближалися. Штабний офіцер, що повільно басував туди-сюди перед батальйоном, раптово сіпнувся у сідлі й припав до конячої гриви. Його нога, з якої цебеніла кров, теліпалася у стремені. З туману вискочили вояки. Дороги, поля, канави — все було вкрито ними; хтось падав мертвий, хтось продовжував бігти. Вершники, що носились у мороці, здавалися Трентові примарами. Солдат за його спиною вилаявся: він теж побачив кінних і розпізнав у них уланів. Проте їхній батальйон і далі стояв без дії, а туман знову вкрив рівнину.

Полковник важко виліз на коня. Його кулеподібна голова ховалася за високим коміром хутряного доломана, товсті ноги звисали зі стремен.

Сурмачі зібралися довкола нього із сигнальними трубами напоготові. За спиною командувача штабний офіцер у блідо-блакитній куртці курив сигарету, розмовляючи з капітаном гусарів. Раптом з дороги попереду почувся шалений стукіт копит, і за мить до полковника під’їхав днювальний. Командувач відправив того у тил, кивнувши головою. Потім ліворуч пролунав збентежений гамір, що переріс у крик. Гусари промчали один за одним, наче вітер. Ескадрон за ескадроном зникав у суцільному тумані. Полковник розвернувся у сідлі, сурмачі просурмили сигнал, і весь батальйон покотився з насипу вниз. Перетнувши канави, вояки рушили болотистою рівниною. Трент майже відразу загубив своє кепі. Щось збило його з голови — він подумав, що то було віття дерева. Його товариші по зброї тут і там падали у багнюку, мабуть, як йому здавалося, послизнувшись на кризі. Один упав просто йому на руки: він зупинився, аби допомогти, проте солдат заволав від одного доторку, а офіцер прокричав: «Уперед! Уперед!», тож він пішов далі.

То був довгий похід крізь туман. Часто йому доводилося спиратися на гвинтівку, аби рухатись далі. Коли врешті-решт батальйон упав, задиханий, за залізничним насипом, Джек роззирнувся навкруги. Він відчував потребу діяти, шалену фізичну жагу вбивати і нищити. Його охопило непереборне бажання увірватися до ворожих лав і шматувати усіх, хто потрапить під руку. Йому кортіло стріляти, він з нетерпінням чекав нагоди випробувати тонкий гострий багнет, прикріплений біля дула гвинтівки. Бажання вбивати й нищити, допоки може тримати зброю в руках, було раптовим… А потім, так само раптово, Трентові захотілось повернутися додому. Він почув балачки про те, що половину батальйону знищено, він бачив, як солдат обшукував мерця під насипом. Усе ще тепле тіло було вбране в дивний однострій, проте навіть угледівши прострілений наскрізь шолом, що лежав за кілька дюймів від нього, Трент не міг до кінця збагнути, що ж саме сталося.

Полковник сидів верхи на коні неподалік від Джека. Його очі палали під закривавленим кепі. Трент чув, як той відповідає офіцерові:

— Ми можемо встояти, але ще одна атака, ще один залп — і в мене не лишиться людей, навіть аби сурмити в сурми.

— Тут були пруссаки? — спитав Трент солдата, який намагався спинити кров, що тонкою цівкою текла по його волоссю.

— Так. Гусари їх відігнали. Ми потрапили під перехресний вогонь.

— Ми підтримуємо батарею, що на насипу, — додав інший.

Потім їхній батальйон виліз на насип і рушив уздовж понівечених рейок. Трент підняв холоші штанів і заправив їх у вовняні шкарпетки. Батальйон знов зупинився, деякі солдати сіли перепочити просто на залізничну колію. Трент поглянув на пораненого товариша з академії мистецтв. Той стояв поряд, блідий наче смерть. Посилився ворожий обстріл. Туман ненадовго розвіявся, і він побачив на колії попереду застиглий перший батальйон, побачив полки на кожному фланзі, а коли все довкола знову заволокло густою імлою, ліворуч від Трента зазвучали бойові барабани та сурми. Серед солдатів прокотилася тривога. Полковник підняв догори руку, барабани відбили команду — і батальйон вирушив крізь туман.

Тепер вони були неподалік від лінії фронту: мірою просування батальйон почав відстрілюватися. Санітари бігцем поверталися у тил, гусари проносилися повз, наче привиди. Нарешті вони дісталися самого фронту. Усе довкола перетворилось на суцільну метушню і безлад, з туману, на відстані простягнутої руки, долинали скрики, стогони та залпи рушниць. Повсюди падали снаряди: вони розривалися біля насипу, вкриваючи все довкола зледенілою сльотою. Трентові стало лячно. Він боявся того невідомого, що гуркотіло та палало у мороці. Його вдарила ударна хвиля від вибуху снаряда, він бачив, як туман спалахнув жовтогарячим, коли стовп вогню здійнявся із землі. Воно було вже близько, Трент відчував це; полковник вигукнув: «Уперед!», і перший батальйон ринув до нього. Трент відчував його дихання, його тіло тремтіло, проте він також побіг уперед. Страхітливий гуркіт попереду перелякав його. Десь у тумані кричали люди; кінь полковника, стікаючи кров’ю, борсався у диму.

Ще один снаряд, ще одна вибухова хвиля накрила та майже оглушила його. Джек втрачав сили. Усі солдати праворуч полягли. Голова запаморочилась, дим і туман одурманювали його. Він обіперся рукою на те, що виявилося колесом від лафета[108]. Раптом на нього іззаду накинувся супротивник і вдарив його шомполом по голові. Проте майже одразу ж ворог швидко відступив назад з прохромленою багнетом шиєю. Трент усвідомив, що щойно вбив людину. Він машинально нахилився, аби підібрати гвинтівку, але багнет усе ще стирчав із шиї солдата, який марно намагався витягнути його закривавленими руками. Джекові стало зле, він притулився до гармати. Всюди навколо нього йшов бій, повітря сповнилося запахом поту й диму. Хтось схопив його спереду і ззаду, але їх також атакували зі спини. Зрештою, клацання багнетів розлютило його настільки, що він схопив шомпол і щосили відбивався ним, допоки не розторощив на друзки.

Якийсь вояка вчепився рукою Трентові в шию і повалив його на землю. Однак Джекові вдалося вивернутися і голіруч задушити супротивника. Він звівся на коліна і бачив, як його товариш розпластався на гарматі з простреленим обличчям; він бачив, як полковник звалився із сідла у багнюку. А потім світ поплив перед його очима.

Прийшовши до тями, Джек усвідомив, що лежить на насипу між рейками. Обабіч нього юрмилися вояки. Вони лаялись, стогнали і зникали в тумані. Трент важко підвівся на ноги і поплентався за ними. Одного разу він спинився, аби допомогти товаришу з розтрощеною щелепою, який не міг говорити, проте тримав його за руку, аж доки не впав мертвий на стужавілу землю. Потім він підтримував іншого, що кричав: «Тренте, то я, Філіп!», допоки різкий постріл з туману не позбавив його від ноші.

Згори налітав крижаний вітер, шматуючи імлу на клапті. На мить визирнуло сонце і кинуло зловісний погляд на голі ліси Венсена[109], що занурювались все глибше і глибше у закривавлений дим.

IV

Коли дзвони церкви Сен-Сюльпіс пробили північ, рештки того, що нещодавно звалося армією, все ще юрбилася біля паризьких воріт.

Вони увійшли вночі — похмурий, заляпаний брудом натовп, знесилений голодом і втомою. Спочатку здійнялася товкотнеча, яка, однак, поступово влягалася, що більше солдатів тихо зникало у мовчазних вулицях. Згодом знову зчинилась метушня. Усе швидше просувалися військові, ескадрон за ескадроном, батарея за батареєю, коні били копитами. Ті, хто вижили на фронті, скупчувались біля воріт, кавалерія зіткнулась з артилерією, відстоюючи своє право пройти першими, поруч з ними товклася піхота. Тут крокували рештки полку, намагаючись зберегти хоч якусь подобу порядку, там галаслива юрма прокладала собі шлях до вулиць, за ними — вершники, солдати з гарматами і без них, офіцери з солдатами і без них, вервечка санітарних возів, колеса яких тріщать і стогнуть від перевантаження.

Німий від горя натовп спостерігав за ними.

Увесь день сюди прибували санітарні карети, весь день різношерстий натовп голосив біля воріт. Пообідді юрба збільшилась удесятеро, збираючись поблизу воріт і біля укріплень.

О четвертій годині німецькі батареї раптом випустили клуби диму, і хвиля вибухів накрила Монпарнас. О четвертій двадцять два снаряди влучили у будинок на вулиці Бак, наступної миті перший снаряд розірвався у Латинському кварталі.

Брейт малював, лежачи в ліжку, коли увійшов наляканий Вест.

— Тобі краще спуститися. Наш дім зім’яло, як плаского капелюха. Боюся, комусь із грабіжників може прийти в голову думка завітати до нас.

Брейт вистрибнув з ліжка і поспіхом почав одягатися в те, що колись було пальтом.

— Хтось постраждав? — спитав він, борючись з рукавом.

— Ні. Колетта сховалась у підвалі, консьєржка побігла до укріплень. Але тут збирається непогане товариство, якщо обстріл триватиме і далі. Можеш долучитися до нас…

— Звісно, — мовив Брейт.

Не встигли вони дістатися вулиці Серпент і повернути до проходу, що вів до підвалу Веста, як той скрикнув:

— Ти часом не бачив сьогодні Джека Трента?

— Ні, — схвильовано відповів Брейт. — Його не було біля штабу польового госпіталю.

— Мабуть, він лишився із Сильвією…

Снаряд пробив дах будинку, що стояв у кінці вулиці, й розірвався всередині, всіявши тротуар шматками черепиці й тиньку. Другий постріл зніс димар, що впав у саду разом з купою цегли. Ще один зі страшенним гуркотом вибухнув на сусідній вулиці.

Вони поквапились уздовж вулиці до підвальних сходів, проте невдовзі Брейт знову зупинився.

— Як гадаєш, може мені краще сходити й пересвідчитись, що Джек і Сильвія у безпеці? Я ще встигну до темряви.

— Ні. Йди до Колетти, а я сам сходжу по них.

— Може, все ж я? Там цілком безпечно.

— Я знаю, — заспокійливо мовив Вест і потягнув Брейта алеєю, вказуючи на підвальні сходи. Залізні двері було зачинено.

— Колетто! Колетто! — погукав він. Двері прочинилися всередину, звідти їм на зустріч вискочила дівчина. Наступної миті Брейт, що дивився у протилежний бік, з переляканим криком заштовхнув їх обох у підвал, стрибнув за ними і щосили хряснув залізною стулкою. Через кілька секунд важкий удар ззовні струснув двері.

— Вони вже тут, — пробурмотів блідий Вест.

— Ці двері протримаються до кінця часів, — запевнила їх Колетта.

Брейт уважно оглянув низькі залізні двері, що здригалася під зливою ударів. Вест тривожно подивився на Колетту, але та не виказувала жодного хвилювання, тож він і сам заспокоївся.

— Навряд чи вони надовго тут затримаються, — сказав Брейт. — Скоріш за все, вони просто полюють на привидів у підвалах…

— Допоки не подумають, що тут заховано якісь цінні речі.

— Але, сподіваюся, тут нічого такого не заховано? — запитав Брейт.

— На жаль, дещо таки є, — змушений був визнати Вест. — Мій скупий домовласник…

Сильний удар ззовні та крик, що пролунав за ним, урвали Веста. Кілька потужних ударів струснули двері, а потім пролунав різкий дзенькіт, з яким трикутний шматок заліза впав усередину. Крізь отвір до підвалу пробилося сонячне світло.

Вест одразу ж припав на коліно, просунув дуло револьвера в отвір і вистріляв увесь барабан. Вулицею прокотилося відлуння пострілів, а потім запанувала цілковита тиша.

Проте невдовзі почувся легкий, спочатку немов несміливий, удар у двері, за ним ще і ще. Їхній гуркіт заповнив усе довкола.

— Сюди! — крикнув Вест, схопивши Колетту за руку. Мерщій за нами, Брейте! — і швидко побіг до снопа світла у дальньому кінці підвалу, що проникало із заґратованого люка вгорі. Вест знаком показав Брейтові вилізти йому на плечі.

— Відкинь цю решітку! Ти мусиш!

Напружившись з усіх сил, Брейт зрушив з місця люк, видерся назовні та з легкістю підняв Колетту з плечей Веста.

— Скоріше, старий! — гукнув той.

Брейт звісився вниз. Жовте світло заливало підвал, у повітрі ширився сморід керосину. Зачинені двері ще трималися, але величезний шматок заліза вже було виламано. Крізь нього вони бачили, як неясний силует пробирається всередину зі смолоскипом у руці.

— Скоріше! — прошепотів Брейт. — Підстрибуй! — і Вест повиснув на його руках, а Колетта підхопила за комір і допомогла тому вибратись. Зрештою, її нерви не витримали: дівчина почала істерично ридати. Вест міцно пригорнув її до себе і вивів через сад на сусідню вулицю. Там до них приєднався Брейт, після того як повернув люк на місце і привалив його цеглою, що валялася неподалік.

Усе навколо огортала темрява. Вони швидко крокували вулицею, яку осявали палаючі будинки та спалахи снарядів, оминаючи освітлені місця, і бачили оддалік серед руїн примарні постаті мародерів. Час від часу їм зустрічалися жінки, які геть втратили тяму від алкоголю та проклинали увесь світ, і якісь обірванці з почорнілими від кіптяви обличчями й руками. Нарешті, коли вони дісталися Сени і перейшли міст, Брейт сказав:

— Я маю повернутися. Хочу переконатися, що із Джеком і Сильвією все гаразд.

Вони пропустили натовп, що брів уздовж річки повз набережну д’Орсе поряд з казармами. Раптом Вест помітив, як плацом, чітко карбуючи крок, марширує взвод. Спочатку пройшов чоловік з ліхтарем, за ним кілька озброєних гвинтівками вояків, потім ще один з ліхтарем, що освітив смертельно бліде обличчя. Колетта злякано прошепотіла: «Гартман!», проте той швидко зник. Вони, затамувавши дихання, сховалися під мостом. Угорі прозвучали кроки, потім двері казарм зачинилися. Ліхтар на мить освітив потерну[110], натовп відтіснили до ґрат, і з кам’яного плацу пролунав залп з рушниць.

Один за одним уздовж набережної спалахували смолоскипи, вся площа сповнилася рухом. Вниз від Єлисейських Полів до площі Злагоди тягнулися учасники битви: то купкою, то юрбою. Вони прибували на вулиці міста у супроводі жінок та дітей. За ними ширився шепіт, вистуджений крижаним вітром, що гуляв під Тріумфальною аркою:

— Загубилися, загубилися…

Нерівний хвіст пошматованого батальйону проходив повз, наче символ нищівної поразки. Раптом із суцільної маси людей відділилася постать, і хтось покликав Веста на ймення. То був Трент. Упізнавши його, Вест скрикнув. Трент схопив його за плечі, зблідлий від жаху:

— Де Сильвія?

Вест мовчки дивився на нього, а Колетта промовила:

— Ох, Сильвія, бідолашна Сильвія! Вони ж обстрілювали Латинський квартал!

— Тренте! — озвався Брейт, але той уже зник, і вони не встигли його наздогнати.

Коли Трент біг бульваром Сен-Жермен, обстріл посилився. Прохід до вулиці Сени було завалено купою цегли, з якої валив густий чорний дим. Все навкруги було вкрито вирвами від снарядів, що попробивали величезні діри у тротуарі. Кафе перетворилося на руїну, довкола валялися уламки дерева і скла. Книжкову крамницю було зруйновано дощенту, а від маленької пекарні, що вже тривалий час не працювала, лишилася купа черепиці й пічного металу.

Він переліз через цеглу, з якої курився дим, і поквапливо рушив до вулиці Турнон. На розі палало полум’я. Воно освітлювало провулок, де мешкав Джек, а поруч, у світлі гасової лампи, якийсь хлопчак виводив вуглиною на стіні:

СЮДИ ВЛУЧИВ ПЕРШИЙ СНАРЯД

Трент не міг відвести погляду від тих літер. Убивця щурів закінчив свій напис і відступив назад, аби поглянути на результат своїх старань. Проте, побачивши Трентового багнета, він з криком утік геть. Поки Джек брів зруйнованою вулицею, з провалів та тріщин у руїнах будинків визирали розлючені жінки. Вони на якийсь час полишали мародерство, аби проклясти його.

Спершу Трент не міг знайти свого будинку через сльози, що застували зір. Він ледь не навпомацки пройшов уздовж стіни й дістався дверей. У кімнаті консьєржки горів ліхтар, освітлюючи мертвого чоловіка. Охоплений жахом, Джек спочатку взяв до рук гвинтівку, але потім схопив ліхтар і кинувся сходами нагору. Він спробував покликати когось, але язик немов скам’янів. На другому поверсі він побачив розлиту олію. На розтрощеній підлозі третього у калюжі власної крові лежала мертва консьєржка. Наступний поверх був їхній. Двері зірвало з петель, стіни проламані вибухом. Він упав на підлогу біля ліжка — і дві руки обхопили його шию, очі на заплаканому обличчі зустрілися з його очима.

— Сильвіє!

— Джеку! О, Джеку, Джеку, Джеку…

Запхинькала дитина, що лежала на подушці.

— Вони принесли її мені… Тепер… Дитина тепер моя, — схлипнула вона.

— Наша, — прошепотів Трент і обійняв їх обох.

Зі сходів внизу пролунав стурбований голос Брейта:

— Тренте! Усе гаразд?

Вулиця Пресвятої Богородиці

Et tous les jours passes dans la tristesse
Nous sont comptes comme des jours heureux[111]!

Уривок з опери «Аріодант»

I

Цю вулицю важко назвати розкішною або вбогою. Парія серед вулиць, вулиця без кварталу, вона розташована за огорожею шляхетної авеню Обсерваторії. Студенти з Монпарнаського кварталу вважають її розкішною, Латинський квартал, що межує з вулицею на території Люксембурзького саду, презирливо глумиться з її поважності та відверто засуджують ошатно вбраних студентів, що становлять основну частину її мешканців. Незнайомці нечасто туди забрідають. Хоча студенти з Латинського кварталу і використовують її як прохід між вулицями Рен і Бульєр, окрім них і щотижневих вечірніх візитів батьків, а також охоронців монастиря, що поблизу вулиці Ваве, ніхто і ніщо не порушує спокою вулиці Пресвятої Богородиці. Найповажніша її частина пролягає між вулицями Ґран-Шом’є та Ваве. Принаймні такого висновку дійшов священик на ймення Джоул Байрам під час прогулянки нею, яку влаштував йому Гастінґс. Самому Гастінґсу припав до вподоби вигляд спокійної вулиці тим сонячним червневим днем. Він уже почав сподіватися, що вибір впаде на неї, коли превелебний Байрам вражено відсахнувся від розп’яття на монастирі навпроти.

— Єзуїти, — пробурмотів він.

— Ну, — стомлено протягнув Гастінґс, — навряд чи ми знайдемо щось краще. Ви самі казали, що в Парижі торжествують пороки, тож, на мою думку, ми знайдемо єзуїтів або щось іще гірше на кожній вулиці цього міста.

— Або щось іще гірше, — повторив він за мить, — чого я, звісно, не помічу, якщо тільки ваша милість не вкаже мені.

Превелебний Байрам стиснув губи й роззирнувся навколо. Очевидна респектабельність вулиці вразила його. Насуплено зиркнувши на монастир, він схопив Гастінґса за руку і попростував до залізної огорожі, на якій блакитною та білою фарбами було виведено номер «201». Під номером інструкція англійською рекомендувала:

1. Щоб викликати швейцара, натисніть один раз.

2. Щоб викликати прислугу, натисніть двічі.

3. Щоб потрапити до приймальні, натисніть тричі.

Гастінґс тричі натиснув на кнопку. До них вийшла охайна служниця і провела крізь садок до приймальні. Двері їдальні навпроти були прочинені. Звідти, поспіхом підвівшись з-за столу, до них вийшла гладка жінка. Перш ніж зачинилися двері, Гастінґс встиг там помітити юнака з великою головою та кількох сердитих літніх чоловіків за сніданком, а гладка жінка повела їх до кімнати. Довкола неї витали аромати кави та вистрибував чорний пудель.

— Дуже рада вас бачити! — вигукнула вона. — Месьє англієць? Ні? Американець? О, звичайно. Тут усі говорять англійською, геть усі. Прислуга розмовляє англійською, ще й трохи ченці. Дуже рада бачити вас серед пансіонерів…

— Мадам, — почав був превелебний Байрам, але жінка його знову перебила.

— Ох, так, так, я розумію! Боже, ви не розмовляєте французькою, але завітали до нас! Мій чоловік розмовляє французькою з пансіонерами. У нас наразі гостює американська родина, яку він навчає французької…

Пудель дзявкнув на превелебного Байрама, за що й отримав від хазяйки легенького штурханця.

— Veux tu[112]! — крикнула вона. — Veux tu! Паскудник такий…

— Та годі вам, мадам, — з усмішкою мовив Гастінґс французькою, — це просто собачі пустощі, які не заслуговують на таку жорстокість.

Песик утік, а жінка вигукнула:

— Ох, ця чудова вимова! Ви розмовляєте французькою, наче справжній парижанин!

Превелебному Байраму вдалося вклинити кілька слів, аби дізнатися про ціни у пансіоні.

— Це серйозний заклад, у мене найкращі клієнти. Всі вони почуваються тут, як удома.

Потім вони піднялися нагору, аби подивитися на майбутні апартаменти Гастінґса, перевірити пружини матраців та отримати постільну білизну з рушниками на тижневе користування. Превелебного Байрама все задовольнило.

Мадам Меро провела їх до дверей і покликала служницю, але коли Гастінґс уже зібрався було йти, його керівник і наставник затримався та поглянув на неї своїми водянистими очима.

— Я прошу вас зрозуміти, — мовив превелебний, — що він — чудово вихований юнак, з бездоганними манерами і шляхетним характером. Він ще дуже молодий і жодного разу не був за кордоном, ніколи не бачив великого міста, тому його батьки попросили мене як давнього друга родини впевнитися, що хлопець не потрапить під поганий вплив. Він вивчатиме художні мистецтва. Його батьки нізащо не дозволили б йому жити у Латинському кварталі, якби знали про аморальність, що панує там.

Його увагу на мить відволік якийсь ляскіт. Чоловік оглянувся, проте недостатньо швидко, аби побачити, як служниця за дверима приймальні дає ляпаса юнакові з великою головою.

Мадам кашлянула, кинула вбивчий погляд за спину превелебного Байрамата і променисто йому усміхнулася:

— Добре, що він завітав саме сюди. Цей пансіонат солідніший за будь-який інший, за всі інші, — запевнила вона.

He маючи що додати, превелебний попрощався і наздогнав Гастінґса вже біля воріт.

— Сподіваюся, — мовив він, втупившись очима у монастир, — що ти не матимеш нічого спільного з тими єзуїтами!

Гастінґс теж дивився на монастир, допоки його уваги не привернула гарненька дівчина, що проходила повз його сірий фасад. До неї підійшов юнак з коробкою фарб та полотном за пазухою і сказав їй щось під час короткого, але енергійного рукостискання. Вони обоє розсміялися, а потім він пішов собі далі, гукнувши на прощання: «До завтра, Валентино!», на що та відповіла: «До завтра!»

«Валентина, — подумав Гастінґс, — яке дивне ім’я», — і поквапився за Джоулем Байрамом, що прямував до найближчої трамвайної зупинки.

II

— Вам подобається Париж, месьє ‘Астінґу? — спитала мадам Меро наступного ранку, коли Гастінґс зайшов до їдальні, порожевілий після ванної.

— Певно, що подобається, — кинув той у відповідь, здивований власним поганим настроєм.

Служниця принесла йому кави з булочками. Він упіймав вражений погляд юнака з великою головою та непевно відповів на привітання літніх джентльменів. Хлопець навіть не допив кави та не доїв булочки, відчуваючи на собі співчутливий погляд мадам Меро, якій стало такту не турбувати його.

Трохи згодом увійшла служниця з двома карафками гарячого шоколаду на таці. Сердиті літні джентльмени не зводили погляду з її щиколоток. Вона поставила карафки на стіл біля вікна й усміхнулась Гастінґсу. Трохи згодом до кімнати зайшла струнка молода дівчина у товаристві майже цілковитої своєї копії, тільки старшої за віком, й обоє сіли за стіл поблизу вікна. Вони майже напевно були американками, проте якщо Гастінґс і розраховував на якесь визнання з їхнього боку, то на нього чекало розчарування. Ігнорування його земляками лише посилило депресію. Він крутив у руках ножа, сліпо втупившись у тарілку.

Струнка дівчина виявилася доволі балакучою. Вона усвідомлювала присутність Гастінґса та тішилась з його погляду, проте в той самий час, проживши у Парижі три тижні, відчувала перевагу над юнаком, який ще навіть не розпакував своїх речей.

Дівчина розмовляла дуже самовдоволеним тоном. Вони з матір’ю сперечалися щодо достоїнств Дувра та Бон Марше[113], хоча її мати здебільшого просто повторювала:

— То є так, Сузі.

Літні сердиті джентльмени залишили кімнату з показною ввічливістю, проте всередині аж кипіли з люті. Вони терпіти не могли цих нахабних американців, які ні на мить не закривали рота. Юнак з великою головою провів їх поглядом, кашлем приховуючи бурмотіння:

— Старі сварливі коршаки!

— Доволі неприємні старигани, містере Бладен, — зауважила дівчина.

— Їхні часи вже минули, — посміхнувся на це містер Бладен, ніби натякаючи на те, що зараз настали його часи.

— І в них у всіх капшуки під очима, — додала дівчина. — Думаю, молодому чоловікові ніяково…

— То є так, Сузі, — підтвердила її мати. На цьому обмін думками закінчився.

Трохи згодом містер Бладен відклав примірник «Petit Journal», який він щодня вивчав у пошуках будинку для мешкання, і обернувся до Гастінґса, аби познайомитись. Він розпочав із запитання:

— Я бачу, ви американець?

Гастінґс, що сумував за домом, із вдячністю відповів на цю чудову та оригінальну фразу. Сузі Бінґ підтримувала їхній діалог зауваженнями, адресованими містерові Бладену. Проте у плині розмови вона забула звернутися з доволі загальним запитанням саме до містера Бладена, чим скористався Гастінґ, відповівши на нього. Ententecordiale[114] було встановлено. Сузі з матір’ю одразу захопили те, що вважалося нейтральною територією.

— Містере Гастінґс, вам не варто зникати з пансіонату щовечора, як це робить містер Бладен. Париж — жахливе місце для молодих людей, а містер Бладен — огидний цинік.

Почуте очевидно втішило містера Бладена.

— Я проводитиму цілий день у студії. Мені пощастить, якщо вдасться повернутись додому до півночі, — відповів Гастінґс.

Містер Бладен, що заробляв п’ятнадцять доларів на тиждень, працюючи агентом нью-йоркської «Промислової компанії Троя», скептично посміхнувся та відкланявся, аби встигнути на зустріч з клієнтом з бульвару Маґента.

Гастінґс вийшов у сад разом з місіс Бінґ і Сузі та після їхнього запрошення всівся у тіні попід залізною огорожею. Магнолії все ще були вкриті рожево-білим квітом, бджоли гуділи над трояндами, кущі яких прикрашали будинок з білими стінами.

Ледь відчутна свіжість сповнювала повітря. Поливальні візки їздили туди-сюди вулицею, пара здіймалася над чистою водою у канавках вулиці Ґран-Шом’є. Горобці метушились уздовж тротуару, раз за разом купаючись у воді й у захваті куйовдячи пір’я. В огородженому садку пара дроздів висвистувала серед мигдалевих дерев.

Гастінґсу став клубок у горлі: пташині співи та дзюрчання води повернули його до сонячних полів Мілбрука[115].

— Це дрізд, — сказала міс Бінґ, — дивіться, он там, на кущі рожевих квітів. Він увесь чорний, окрім грудки. Здається, наче його занурили в омлет, як то кажуть французи…

— То є так, Сузі.

— Цей сад належить студії, де працюють два американці, — вела далі дівчина. — Я часто бачу, як вони проходять повз. Очевидно, їм потрібно багато моделей, здебільшого молодих дівчат…

— То є так, Сузі.

— Можливо, їм так краще малюється, але все ж не розумію, навіщо запрошувати п’ятьох дівчат з трьома юнаками, а потім всідатися в екіпажі та з піснями їхати геть. Ця вулиця, — продовжувала вона, — пригнічує. Нема на що подивитися, окрім саду та частини Монпарнаського бульвару, що видніється вдалині вулиці Ґран-Шом’є. Ніхто не проходить нею, окрім полісменів. Ще й монастир на розі.

— Я думав, то єзуїтський коледж, — почав було Гастінґс, але одразу ж замовк, згадавши опис Бейдікера[116], який завершувався фразою: «Збоку розташовані розкішні готелі Жана-Поля Лоренса та Ґійома Буґро, а навпроти них, у невеличкому провулку Станіслас, Карлос Дюран творить свої живописні шедеври, що зачаровують світ».

Дрізд заходився виводити свої дивовижні трелі, а з кущів оддалік невідома пташка відповіла йому чистим голосом. Горобці облишили купання, аби поглянути вгору, ні на мить не припиняючи цвірінчати.

На квітку валеріани сів метелик, тріпочучи крильцями у яскравому промінні сонця. Гастінґс добре знав цього метелика: перед його очима постала картина високих коров’яків та ароматних молочаїв, сповнених різнобарвними комахами, видіння білого будинку та порослого жимолостю лугу, чоловіка з книжкою в руках та жінки у ліжку — і серце його переповнилось тугою. Це помітила міс Бінґ.

— Мені здається, ви сумуєте за домом! — Гастінґс почервонів. Міс Бінґ співчутливо глянула на нього і продовжила: — Коли я спершу відчувала тугу за домом, ми з мамою часто гуляли Люксембурзьким садом. Не знаю чому, але в тому старомодному саду я відчуваю себе ближче до дому, ніж деінде у цьому місті.

— Але ж там повно мармурових статуй, — м’яко заперечила місіс Бінґ. — Не бачу жодної схожості з домом.

— А де той Люксембурзький сад? — помовчавши трохи, поцікавився Гастінґс.

— Ходімо до воріт, — відповіла міс Бінґ. Він підвівся й пішов слідом за нею. Дівчина вказала на вуличку Ваве, що відходила від дальнього кінця їхньої вулиці.

— Пройдете повз монастир і праворуч, — усміхнулась вона. І Гастінґс пішов.

III

Люксембурзький сад палахкотів квітами. Гастінґс повільно блукав уздовж довгих рядів дерев, повз моховитий мармур і стародавні колони. Поминувши бронзового лева, він вийшов до затіненого виступу над водограєм. Внизу на сонці ряхтіла вода. Квітучі мигдалеві дерева зусібіч обступали терасу, ще ширшим колом серед вологих хащ поблизу західного крила маєтку росли каштани. За деревами виднілася обсерваторія. Її білі куполи були схожі на мечеті далекого Сходу. На іншому кінці алеї поставав величний палац, вікна якого палали у променях яскравого червневого сонця.

Навколо фонтана під наглядом нянечок у білих капелюшках бавилися діти, намагаючись за допомогою бамбукових жердин керувати іграшковими човниками, чиї вітрила надимав легенький вітерець. Похмурий полісмен з червоними еполетами на плечах та церемоніальною шаблею на поясі спершу спостерігав за ними, а потім раптом вирушив до юнака, який спустив з повідка свого собаку. Щасливий пес упав на спину і качався по траві, радісно повискуючи та вимахуючи у повітрі лапами. Полісмен мовчки вказав на собаку.

— Отже, капітане? — посміхнувся парубок.

— Отже, месьє студент? — насупився полісмен.

— Щось негаразд?

— Якщо ви не візьмете на поводок свого собаку, я змушений буду його забрати! — пригрозив полісмен.

— А мені що до того, капітане?

— Як то що? Хіба то не ваш бульдог?

— Якби то був мій бульдог, я б його, звісно, тримав на повідку.

На мить офіцер розгубився, а потім, вирішивши, що студент вочевидь глузує з нього, кинувся до собаки, який одразу ж відскочив. Коло за колом намотували вони довкола квітників, а коли офіцер нарешті майже наздогнав бульдога, той помчав просто через клумбу — доволі підступний виверт з його боку.

Парубок відверто насолоджувався видовищем, як і сам пес. Помітивши це, полісмен вирішив, так би мовити, відтяти змієві голову. Він розлючено покрокував до студента, проголошуючи:

— Я заарештовую вас як власника цього нахабного порушника громадського порядку!

— Але ж, — заперечив той, — це не мій собака.

Усі подальші спроби спіймати бульдога виявились марними, допоки на допомогу не надоспіли троє садівників. Щоправда, навіть тоді пес просто чкурнув геть, зникнувши на вулиці Медичі. Полісмен, ледь переставляючи ноги, пішов шукати розради в нянечок у білих капелюшках, а студент, позіхнувши, глянув на годинник. Побачивши Гастінґса, він усміхнувся й кивнув. Гастінґс, усе ще сміючись, підійшов до нього.

— Слухай, Кліфорде, — мовив він, — я тебе не впізнав.

— То все через мої вуса, — відповів той. — Довелось пожертвувати ними через забаганку моєї… мого друга. Як тобі мій собака?

— Так то твій собака? — здивовано вигукнув Гастінґс.

— Звісно. Ця гра у квача з полісменом внесла різноманітність у його життя. Але тепер його знають, тож доведеться зав’язувати із цим. Він втік додому. Той бешкетник завжди так робить, коли до ловів долучаються садівники. А шкода, йому так подобається качатися на травичці.

Потім вони обговорили Гастінґсові плани на майбутнє. Кліфорд ввічливо запропонував допомогу в студіюванні.

— Розумієш, той старий котяра — я маю на увазі превелебного Байрама — розповів мені про тебе задовго до нашої першої зустрічі, — пояснив Кліфорд, — тож ми з Еліотом будемо раді зробити все, що в наших силах.

Потім, знову звірившись із годинником, він пробурмотів:

— У мене є десять хвилин, аби встигнути на потяг до Версаля. Aurevoir[117].

Він уже зібрався було йти, як раптом помітив дівчину, що прогулювалась біля водограю, і шанобливо зняв капелюха, збентежено усміхнувшись.

— Чому ти не у Версалі? — спитала вона, вдаючи, що не помічає присутності Гастінґса.

— Я… я туди саме збираюся… — знічено відповів Кліфорд.

Якусь мить вони дивились один на одного, а потім Кліфорд, червоний мов рак, пробурмотів:

— З твого дозволу, маю честь представити тобі мого друга, месьє Гастінґса.

Гастінґс низько вклонився. Дівчина приязно усміхнулась, але було щось холодне у спокійному кивку цієї охайної парижанки.

— Мені б хотілося, — сказала вона, — аби месьє Кліфорд приділяв мені більше уваги, особливо коли перебуває у товаристві такого чарівного американця.

— М-може, я вже піду, Валентино? — спитав Кліфорд.

— Звісно, — почулось у відповідь.

Кліфорд неохоче пішов, здригнувшись, коли дівчина докинула: «І передай мої найщиріші вітання Цецилії!» Потім дівчина теж розвернулася, аби піти, але раптом згадала про Гастінґса. Поглянувши на нього, вона похитала головою.

— Месьє Кліфорд такий нерозважливий, — усміхнулася вона. — Іноді це доводить мене до сказу. Ви, звісно, чули про його успіх у Салоні?

Він розгубився, і це не пройшло повз її увагу.

— Ви ж були у Салоні?

— Насправді, ще ні, — відповів той. — Я приїхав до Парижа тільки три дні тому.

Не звернувши особливої уваги на його пояснення, дівчина продовжувала:

— Ніхто й подумати не міг, що в нього стане снаги створити щось справді вартісне, але у день напередодні вернісажу весь Салон був вражений. Месьє Кліфорд, дуже ґречний та елегантний, ходив повсюди з орхідеєю у петельці. Він виставив у Салоні чудову картину.

Вона усміхнулась своїм спогадам і подивилася на фонтан.

— Месьє Буґро розповів мені, що месьє Жульєн був настільки вражений, що лише приголомшено потиснув руку месьє Кліфорда і забув поплескати того по спині! Поважний татко Жульєн забуває поплескати когось по спині… — повторила вона замислено.

Гастінґс, здивований її знайомством зі славетним Буґро, подивився на неї з неабиякою повагою.

— Скажіть, а чи ви часом не студентка Буґро? — сором’язливо запитав він.

— Я? — здивовано перепитала вона й зацікавлено поглянула на нього.

Чи він, бува, не дозволив собі якогось непристойного жарту за такий короткий час їхнього знайомства? Хлопець зніяковів.

«Оце жартівник!» — подумала дівчина.

— Ви, мабуть, також вивчаєте мистецтва?

Вона обіперлася на ручку своєї парасольки й допитливо подивилася на нього.

— Чому ви так вирішили?

— Бо ви говорите про мистецтво у такій манері…

— Ви глузуєте з мене, — мовила вона, — це не найкращий взірець манер.

Побачивши, як Гастінґс червоніє з голови до п’ят, дівчина замовкла.

— Давно ви в Парижі? — поцікавилася вона через деякий час.

— Три дні, — серйозно відповів той.

— Але ж… Ви… Навряд чи ви тут новенький! Ви надто добре розмовляєте французькою!

Помовчавши трохи, вона спитала:

— То ви таки новенький?

— Так, — відповів він.

Дівчина сіла на мармурову лавку, на якій нещодавно відпочивав Кліфорд, і поглянула на нього, розгорнувши над головою парасольку.

— Я вам не вірю.

Він сприйняв її слова як комплімент і на мить завагався. Потім, зібравши докупи всю свою відвагу, хлопець зізнався, наскільки зеленим і необізнаним він насправді був, та ще й так щиро, що її блакитні очі широко розкрилися від подиву, а на губах заграла осяйна усмішка.

— Ви ніколи не бачили студії?

— Ніколи.

— А натурницю?

— Ні.

— Дуже цікаво! — сказала дівчина, й вони обоє розсміялися.

— А ви? — спитав Гастінґс. — Ви бачили студію?

— Сотні.

— А натурниць?

— Мільйони.

— І ви знаєте Буґро?

— Так, а ще Генне, Константа, Лоренса, Пюві де Шавана, Даньяна, Куртуа та… та решту з них!

— І ви стверджуєте, що ви не художниця.

— Даруйте, — серйозно перепросила вона. — Коли я сказала таке?

— Хіба не казали? — засумнівався він.

Вона подивилась на нього, заперечливо хитаючи головою, а потім почала малювати парасолькою якісь візерунки на піску під ногами. Гастінґс сів біля неї, поклав руки на коліна, наче школяр, і спостерігав за струменями води, що били з фонтана. Маленький хлопчик, вдягнений у моряцький костюмчик, штовхав човника і кричав: «Я не хочу додому! Я не хочу додому!» Його нянечка звела до неба руки.

«Він поводиться, наче звичайний американський хлопчисько», — подумав Гастінґс, і туга за домом знову охопила його.

У цей час няня перехопила човника, залишивши малюка стояти біля «бухти».

— Месьє Рене, підійдіть до мене, і ви отримаєте свого човника.

Хлопчик сердито крикнув у відповідь:

— Я сказав тобі повернути мені човника! І не називай мене Рене, мене звати Рендл, і ти це чудово знаєш!

— Агов! — гукнув до нього Гастінґс. — Рендл? Це ж англійське ім’я.

— Я американець, — проголосив хлопець чудовою англійською, обернувшись до Гастінґса, — а ця дурепа кличе мене Рене, бо мама називає мене Рені…

Із цими словами він оминув роздратовану нянечку і сховався за Гастінґсом, який зі сміхом підхопив хлопця і всадив собі на коліна.

— Мій земляк, — пояснив Гастінґс дівчині поряд. Говорячи це, він усміхнувся, проте клятий клубок у горлі нікуди не дівся.

— Ви що, не бачили зірок і смуг на моєму кораблі? — спитав Рендл. Звісно ж, американський прапор маяв на щоглі кораблика у руках нянечки.

— О, — вигукнула дівчина, — він такий милий! — і нахилилася, аби у приливі почуттів поцілувати хлопчика, проте малий Рендл випручався з Гастінґсових рук й одразу ж потрапив в обійми нянечки, яка кинула на дівчину нищівний погляд. Вона почервоніла й закусила губу, поки няня, не зводячи з неї погляду, тягла хлопця геть, напоказ витираючи йому щічку. Дівчина глянула на Гастінґса.

— Якась хвора жінка! — обурився той. — В Америці більшість нянечок тільки зраділи б, якби хтось поцілував їхню дитину.

На мить вона затулила парасолькою обличчя, а потім згорнула її та серйозно подивилася на Гастінґса.

— Ви вважаєте дивним, що вона так обурилася?

— Звісно! — здивувався він і спіймав на собі швидкий вивчаючий погляд. Відповівши на нього чистим та ясним поглядом, він усміхнувся й повторив:

— Звісно!

— Та ви справді жартівник, — прошепотіла вона, кивнувши.

— Чому?

Але дівчина промовчала й знову почала малювати парасолькою на піску.

— Це чудово, що у молоді тут стільки свободи, — за якийсь час мовив Гастінґс. — Раніше я думав, що французи в цьому значно відрізняються від нас. Знаєте, в Америці — чи, принаймні, у Мілбруку, звідки я родом, — жінки мають усі права й свободи: вони можуть самі гуляти, самі приймати друзів, і я боявся, що мені тут цього бракуватиме. Але тепер я бачу, як насправді у Парижі з цим справи, й тішуся, що помилявся.

Вона подивилася йому просто в очі, не відводячи погляду.

— Поки ми тут сидимо, — весело вів він далі, — я побачив багатьох привабливих дівчат, які гуляють на самоті, — та взяти хоча б вас. Скажіть мені як людині, що не обізнана у французьких звичаях: чи може дівчина відвідати театр сама, без компаньйонки?

Вона довго вдивлялася в його обличчя, перш ніж відповісти з тремтливою усмішкою:

— Чому ви питаєте мене?

— Бо вам, звісно ж, це відомо, — весело відповів той.

— Так, — байдуже мовила вона. — Мені це відомо.

Він чекав на відповідь, але, не отримавши її, вирішив, що вона неправильно його зрозуміла.

— Не подумайте, що я зловживаю нашим короткочасним поки що знайомством, — продовжив він, — але дуже дивно, що я й досі не знаю вашого імені. Коли містер Кліфорд знайомив нас, він назвав лише моє. Це французький звичай?

— Це звичай Латинського кварталу, — відповіла вона з якимось дивним виразом обличчя. А потім несподівано почала говорити дуже швидко, наче у лихоманці:

— Ви мусите знати, месьє Гастінґсе, що всі ми тут, у Латинському кварталі, un peu sans gêne[118]. Ми дуже богемні, тож у нашій спільноті немає місця етикету та традиціям. Саме тому месьє Кліфорд відрекомендував нас одне одному настільки швидко і ще швидше полишив нас — тільки через це. Він мій друг, у мене взагалі багато друзів у Латинському кварталі, ми всі дуже добре знаємо одне одного, і я не вивчаю мистецтва, але… але…

— Але що? — здивовано перепитав він.

— Я не можу цього вам сказати. Це таємниця, — мовила дівчина з непевною усмішкою. Її щоки пашіли, а очі яскраво сяяли. Наступної миті вона схилила голову.

— Ви близько знайомі з месьє Кліфордом?

— Не дуже.

Після нетривалої мовчанки вона обернулася до нього, серйозна й зблідла.

— Мене звати Валентина, Валентина Тіссо. Чи можу я, попри наше недовге знайомство, звернутися до вас із проханням?

— О, вважатиму за честь виконати його! — вигукнув він.

— Я прошу тільки про одну річ, — м’яко промовила вона. — Пообіцяйте не говорити з месьє Кліфордом про мене. Пообіцяйте ні з ким не говорити про мене.

— Обіцяю, — відповів Гастінґс, геть спантеличений.

Вона нервово розсміялася.

— Хочу залишитися таємницею. Така от забаганка.

— Але ж, — почав він, — я сподівався, що ви дозволите мені разом з месьє Кліфордом завітати до вашої домівки.

— До… до моєї домівки? — перепитала вона.

— Я маю на увазі місце, де ви мешкаєте. Може, відрекомендувати мене вашій родині…

Його вразило те, як змінилось обличчя дівчини.

— Вибачте! — вигукнув він. — Я, мабуть, чимось образив вас.

Валентина заперечливо похитала головою:

— Мої батьки померли, — тільки й сказала вона.

Гастінґс знову дуже люб’язно спробував пояснити їй свою думку:

— Чи не засмутить вас, якщо я попрошу прийняти мене у себе вдома, за звичаєм?

— Я не можу, — відповіла Валентина, підводячи погляд на нього. — Мені шкода, я б хотіла, але… Повірте: не можу.

Він серйозно кивнув, виглядаючи при цьому зніяковілим.

— Це не через те, що я не хочу. Ви мені подобаєтесь, правда, ви дуже добрі до мене.

— Добрий? — здивувався він.

— Ви мені подобаєтеся, — повільно повторила вона, — і ми будемо час від часу бачитись, якщо ви цього забажаєте.

— Вдома у друзів.

— Ні, не вдома у друзів.

— А де ж?

— Тут, — виклично відповіла дівчина.

— Що ж, — вигукнув Гастінґс, — тут, у Парижі, ви маєте набагато ліберальніші погляди, ніж ми.

Вона зацікавлено поглянула на нього.

— Ага, ми дуже богемні.

— Це чарівно, — визнав він.

— Ми стрічатимемось серед найшляхетнішого товариства, — сказала вона, кивнувши головою на статуї померлих королев, що величною вервечкою вишикувались уздовж тераси. Він захоплено подивився на неї, а вона заясніла на обличчі від успіху свого невинного жарту.

— Звісно, — усміхнулась дівчина, — я буду під серйозною охороною, бо, бачте, ми під захистом самих богів: погляньте, он там Аполлон, Юнона і Венера на п’єдесталах, — перерахувала вона, вказуючи на кожну статую пальцем в охайній рукавичці, — то Церера, це Геркулес, а це… Не можу розпізнати…

Гастінґс придивився до крилатого бога, у тіні якого вони сиділи.

— А, це Амур.

IV

— У нас тут новенький, — промовив Лафат до свого друга Болза, навмисно розтягуючи слова. Він схилився над полотном з роботою. — Він настільки ніжний та зелений, наче щойно з дерева звалився.

— Селюк? — поцікавився Болз, що лагодив зламаного мастихіна й задоволено оглядав результат своєї роботи.

— Ага, такий собі простак і дурень. Виріс серед маргариток, і тільки Богові відомо, як він залишив своїх корів!

Болз провів пальцем по контурах свого малюнка, аби, за його виразом, «додати трохи повітря», потім поглянув на натурницю, узяв люльку й чиркнув сірником.

— Його звати Гастінґс, — продовжив Лафат, намагаючись поцілити шматком хліба у капелюха, що висів на вішаку. — Він справді сама юнь. Знає про життя не більше, — тут вираз обличчя Лафата красномовно продемонстрував обшир його власних знань про світ навколо, — за кошеня на першій прогулянці під місяцем.

Запаливши люльку, Болз провів пальцем вже по іншому краю роботи й здивовано вигукнув:

— Невже?

— Так, — вів далі його друг, — і, уяви, йому здається, що справи тут ідуть так само, як на його задрипаному ранчо. Постійно верзе про привабливих дівчат, що гуляють вулицями, про те, як це чудово, про те, яким хибним є уявлення про французьких батьків в Америці… Мовляв, французькі дівчата — зізнався в цьому тільки тому, що ми знайомі, — такі ж веселі, як американські. Я намагався привести його до тями, пояснити йому, з якими дівчатами слід зустрічатися, а він чи то надто тупий, чи то надто наївний, аби зрозуміти. Я не витримав і сказав йому все навпростець, а він назвав мене падлюкою і пішов геть.

— Думаю, ти надав йому прискорення копняком? — спитав Болз з удаваною цікавістю.

— Ну… ні.

— Він назвав тебе падлюкою.

— І цілком справедливо, — додав Кліфорд із-за свого полотна.

— Щ-що ти маєш на увазі? — спалахнув Лафат, буряковіючи.

— Те, що сказав, — відповів Кліфорд.

— Тебе хтось запитував? То не твоя справа, — глумливо проказав Болз і ледь не втратив рівноваги, коли Кліфорд раптом кинувся на нього.

— Та ні, — повільно промовив він. — Це моя справа.

Запала довга мовчанка. За якийсь час Кліфорд вигукнув:

— Агов, Гастінґсе!

Коли Гастінґс облишив своє малювання і підійшов до Кліфорда, той кивнув у бік Лафата.

— Цей чоловік образив тебе, тож якщо колись матимеш бажання нагодувати його стусанами, тільки скажи — я притримаю його посіпаку.

— Та ні, я просто не згодний з його поглядами, от і все, — відповів збентежений Гастінґс.

— Звісно, — відказав Кліфорд і, підхопивши Гастінґа попід руку, повів його познайомитися з кількома своїми друзями, на що інші новенькі дивилися широко розплющеними очима. Цим жестом студії дали чітко зрозуміти: Гастінґс, який нібито мав прислуговувати всім як найсвіжіший з новачків, вже потрапив до елітного кола старих, поважних та досвідчених студентів, до кола тих, кого боялися інші.

Перерва скінчилася, натурниця зайняла своє місце, й робота у студії продовжилась, супроводжувана піснями, криками, стогонами та іншими дражливими для вух звуками, які видають студенти школи мистецтв у своїх спробах пізнати прекрасне. Пробила п’ята година, натурниця позіхнула, потяглась і почала одягатися. Коридор наповнився гамором студентів, що висипали із шести студій. Через десять хвилин Гастінґс вже сидів у трамваї, що прямував до Монружа[119], невдовзі до нього приєднався Кліфорд. Вони вийшли на вулиці Гей-Люссака.

— Я завжди тут виходжу, — зауважив Кліфорд, — люблю прогулятися Люксембурзьким садом.

— До речі, — сказав Гастінґс, — як мені знайти тебе у разі потреби? Адже я не знаю, де ти живеш.

— Ну, я живу просто навпроти тебе.

— Що?.. Та студія у садку з мигдалевими деревами і дроздами?..

— Саме так, — підтвердив Кліфорд. — Я мешкаю там разом зі своїм другом Еліотом.

Згадавши опис двох американських художників, який він чув від міс Сузі Бінґ, Гастінґс вельми здивувався.

— Як забажаєш навідатись, — продовжив Кліфорд, — попередь мене заздалегідь, аби я… аби я точно був удома, — нескладно закінчив він.

— Я не прагну зустрітися з твоїми подругами-натурницями, — з усмішкою мовив Гастінґс. — Знаєш, у мене доволі строгі погляди, ти б навіть назвав їх пуританськими. Я просто не знатиму, як поводитися.

— О, я тебе розумію, — сказав Кліфорд, а потім щиро додав:

— Я певен, що ми потоваришуємо. Хоча ти можеш і не погоджуватись зі мною та моїми поглядами, тобі точно сподобаються Северн і Селбі, бо вони геть такі ж, як і ти, старий.

— Хочу з тобою дещо обговорити, — продовжив він за мить. — Минулого тижня у Люксембурзькому саду я познайомив тебе з Валентиною…

— Ані слова більше! — усміхнувшись, вигукнув Гастінґс. — Не хочу чути ані слова про неї!

— Чому?..

— Hi, жодного слова! — весело повторив той. — Я наполягаю. Пообіцяй не розмовляти зі мною про неї, допоки я не дозволю. Присягнись!

— Присягаюсь, — здивовано мовив Кліфорд.

— Вона — чарівна дівчина, ми чудово поспілкувалися після того, як ти пішов, тож я вдячний тобі за знайомство, але жодного слова про неї, допоки я не дозволю.

— Отакої… — вражено протягнув Кліфорд.

— Пам’ятай, ти пообіцяв, — усміхнувся він, повертаючи до воріт.

Кліфорд попрямував далі вулицею і невдовзі вже був у своєму саду. Шукаючи ключа від студії, він бурмотів:

— Може… Чи то… Та ні, звісно ж, він не міг!..

Він ввійшов у коридор і, встромивши ключа у замкову шпарину, невидющими очима втупився у дві картки, прибиті до одвірка:

Фоксгол Річард Осборн

Кліфорд Еліот

— Якого дідька він не хоче говорити про неї?!

Він прочинив двері, стривоживши двох плямистих бульдогів, і впав на диван. Еліот сидів біля вікна й палив, водночас малюючи вуглиною.

— Привіт, — сказав він, не обертаючись.

Кліфорд, порожнім поглядом дивлячись на його потилицю, пробурмотів:

— Боюсь, що цей хлопець аж надто наївний. Еліоте, пам’ятаєш того парубка, стосовно якого до нас заходив старий Тебі Байрам? Ти тоді ще ховав Колетту у шафі…

— Ага. А що сталося?

— Та нічого. Він славний хлопець.

— Ага, — повторив Еліот без жодного захвату.

— Скажеш, ні? — запитав Кліфорд.

— Та чому, я згодний. Але нелегко йому доведеться, коли його ілюзії розвіються.

— Ганьба тому, хто їх розвіє!

— Ага. Зачекай, допоки він вирішить навідатися до нас без попередження…

Кліфорд із доброчесним виглядом запалив сигару.

— Я щойно збирався повідомити, — зауважив він, — що попросив його не приходити до нас без попередження, аби можна було відкласти заплановану тобою оргію…

— О! — обурено вигукнув Еліот. — Гадаю, саме так ти йому і сказав?

— Ну, не зовсім, — пожартував Кліфорд. А потім, уже серйозніше, продовжив: — Не хочу, аби він побачив тут щось таке, що його збентежить. Він хороший хлопець. Шкода, що ми не можемо бути такими, як він.

— Я можу, — самовдоволено запевнив Еліот. — От тільки мешкаю з тобою…

— Слухай! — вигукнув його сусід. — Я вскочив у халепу. Знаєш, що я зробив? Уперше зустрівшись із ним на вулиці — точніше, у Люксембурзькому саду, — я познайомив його з Валентиною!

— Він був проти?

— Повір мені на слово, — серйозно промовив Кліфорд, — цей сільський парубок Гастінґс уявляє собі, що Валентина — це, зрештою, Валентина. Вона усвідомлює винятковість його високих моральних якостей серед мешканців Латинського кварталу, де рештки моральності зустрінеш не частіше за слона! Мені достатньо було почути розмову між мерзотником Лафатом і тим покидьком Болзом, аби збагнути це. Кажу тобі, Гастінґс — славний малий! Здоровий парубок з чистими поглядами, що виріс у маленькому провінційному містечку, який щиро вірить, що салуни — то пряма дорога до пекла. А щодо жінок…

— Так? — спонукав його продовжувати Еліот.

— Ну, небезпечна жінка для нього — це, мабуть, викапана Єзавель[120].

— Та мабуть, — погодився він.

— Але він насправді хороший хлопець! — продовжив Кліфорд. — Якщо він вірить, що світ такий самий світлий і чистий, як його серце, то я присягнуся, що він має слушність.

Еліот підточив вуглину і повернувся до замальовки, зауваживши:

— Що ж, він не почує жодної песимістичної думки від Річарда Осборна Еліота.

— Розумієш, він для мене наче приклад, — сказав Кліфорд і розгорнув маленьку напахчену записку на рожевому папері, що лежала на столі неподалік. Прочитавши її, усміхнувся та почав писати відповідь на чудовому папері кремового кольору, насвистуючи куплет з «Міс Гельєт». Дописавши й запечатавши листа, він почав ходити туди-сюди студією, вимахуючи своїм ціпком.

— Йдеш на побачення? — спитав сусід, не обертаючись.

— Ага, — відповів він, дивлячись Еліотові через плече, як той відтворює освітлення на своєму малюнку.

— Завтра неділя, — сказав він після нетривалої паузи.

— І? — спитав Еліот.

— Ти вже бачив Колетту?

— Ні, але побачу сьогодні. Вони з Роденом і Жаклін підуть до Бола. Сподіваюся, ви з Цецилією теж там будете?

— Гм, ні, — мовив Кліфорд у відповідь. — Цецилія сьогодні вечерятиме вдома, а я думав навідатись до Міньйон…

Еліот кинув на нього несхвальний погляд.

— Ти можеш домовитися щодо Ля Роше і без мене, — продовжував той, уникаючи погляду Еліота.

— Що ти вже зібрався робити?

— Нічого, — відповів Кліфорд.

— Не забивай мені баки, — зневажливо сказав Еліот. — Ніхто не піде до Міньйон, коли призначено вечерю у Бола. З ким ти тепер?.. Хоча ні, навіщо у тебе допитуватися! — він підвищив голос і вдарив люлькою по столу. — Який сенс наглядати за тобою? Що скаже Цецилія? Га? Що вона скаже? Прикро, що ти не можеш бути послідовним і вірним хоча б протягом двох місяців. О, Юпітере, Латинський квартал — поблажливе місце, але ти паплюжиш його добру натуру, та й мою власну теж!

Підвівшись, він надягнув на голову капелюха і пішов до дверей.

— Одному Богові відомо, чому люди все ще ведуться на твої виверти. Проте ведуться ж, і я разом з ними. На місці Цецилії чи будь-якої з тих гарненьких дуреп, до яких ти залицявся і залицятимешся далі, за будь-яких умов — на місці Цецилії я б дав тобі добрячого ляпаса! А тепер я йду до Бола, аби, як завжди, перепрошувати за тебе та давати раду справам, і мені начхати, куди ти там підеш. Але, присягаюся щелепою студійного скелета, якщо ти завтра не з’явишся з малювальними приладами в одній руці та Цецилією під іншою, та ще й у доброму гуморі, я пориваю з тобою. І хай решта думає, що їм заманеться. Добраніч.

Кліфорд також побажав йому доброї ночі з найлюб’язнішою усмішкою з усіх можливих і розвернувся до дверей. Витягнувши годинника, він дав Еліотові десять хвилин, аби зникнути, а потім дзвінком викликав консьєржа, бурмочучи до себе:

— Боже мій! Якого біса я це роблю?

— Альфреде, — мовив він, коли перед ним з’явився чоловік з пронизливим поглядом, — приведи себе до ладу, Альфреде, взуй замість своїх чобіт пару начищених черевиків. Надягни свого найкращого капелюха та віднеси цього листа до великого білого дому на вулиці Дракона. Не чекай на відповідь, mon petit[121] Альфреде.

Консьєрж пирхнув і пішов геть. Вираз його обличчя свідчив про боротьбу між небажанням виконувати доручення і відданістю Кліфордові. Зачинивши за ним двері, парубок убрався у найліпший одяг, який знайшов у своїй та Еліотовій шафах. Він не поспішав чепуритися, час від часу перериваючись на гру на банджо чи забави з бульдогами, що бігали навколо нього. «У мене є ще дві години», — подумав він і поцупив пару Еліотових шовкових шкарпеток, якими він добряче погрався із собаками, перш ніж одягнути. Потім він запалив сигарету й перевірив кишені свого фрака, звільнивши їх від чотирьох носовичків, віяла та пари зім’ятих рукавичок завдовжки з його руку, а потім вирішив, що фрак навряд чи зможе додати лоску його природному шарму. Тоді Кліфорд задумався над тим, чим можна замінити цей предмет одягу. Еліот був занадто худим — в будь-якому разі, його жакети наразі висіли у шафі, зачиненій на ключ. Роден — у такому ж становищі, що й він сам. Гастінґс! Точно, Гастінґс підійде! Проте коли Кліфорд кинувся до Гастінґсового будинку, то дізнався, що той вийшов десь годину тому.

— І куди, заради всього святого, він міг подітися?! — пробурмотів Кліфорд, озираючи вулицю. Служниця не знала відповіді на це питання, тож він подарував їй люб’язну усмішку й поплівся назад до студії.

А Гастінґс тим часом був неподалік. Люксембурзький сад розкинувся за п’ять хвилин пішки від вулиці Пресвятої Богородиці. Там він і сидів у тіні крилатого бога, вже протягом години, спостерігаючи за сходами, що вели з північної тераси до фонтана. Сонце розпеченою багряною кулею висіло над туманними пагорбами Медона[122]. Вервечки хмар забарвлювали видноколо рожевим на заході, купол Будинку інвалідів[123] палав, наче опал в тумані. За палацом дим з високого димаря піднімався просто вгору, перетворюючись у світлі примерхлого сонця на пасмо тліючого полум’я. Високо над сутінковим листям каштана ледь виднівся силует башт-близнюків церкви Сен-Сюльпіс.

Десь у хащах неподалік виводив свою вечірню пісню дрізд, пролітали голуби, збурюючи хвилі теплого вітру. У вікнах палацу поволі гаснуло світло, над північною терасою яскраво сяяв купол Пантеону, наче полум’яна Вальгалла у небесах. Внизу, вишикувавшись рівним рядочком уздовж тераси, мармурові королеви споглядали захід сонця.

З іншого кінця довгої алеї біля північного фасаду палацу долинув гуркіт трамвая і вуличний гомін. Гастінґс поглянув на годинник палацу. Шоста. Це ж підтверджував і його власний годинник. Суцільний потік людей пройшов між Одеоном і водограєм. Священики у чорному, взуті у черевики зі срібними пряжками; рядові солдати, незграбні й неохайні; чепурні дівчата без капелюшків з валізками модисток[124]; студенти з чорними теками й у високих капелюхах, студенти у беретах та з великими тростинами; знервовані офіцери у бірюзово-срібних одностроях, що швидко крокували повз; гамірливі, брудні після маршу кавалеристи; пустотливі кухарчуки, що нехтували безпекою своїх кошиків, які балансували на їхніх головах; злиденні безпритульні, паризькі волоцюги з горбатими спинами та маленькими очицями, що крадькома вишукували недопалки на землі, — усі вони створювали людський плин, який огинав фонтан і виливався на вулиці міста біля Одеону, чиї довгі галереї вже починали мерехтіти світлом газових пальників. Меланхолійний передзвін дзвонів церкви Сен-Сюльпіс відбив чинну годину, а на годинниковій башті палацу запалало освітлення. А потім звук швидких кроків по жорстві змусив Гастінґса підвести голову.

— Ви спізнилися, — мовив він охриплим голосом, і хвилювання, яке проступило на його обличчі, видавало, наскільки довгим було чекання.

— Мене затримали, — сказала вона, — і так сильно роздратували… Мабуть, я зовсім ненадовго.

Вона сіла поруч нього і кинула скрадливий погляд на статую бога на п’єдесталі.

— Яка прикрість! Цей безцеремонний Купідон усе ще тут?

— Його крила і стріли теж, — ствердив Гастінґс, посуваючись і звільняючи дівчині місце на лавці.

— Крила, — прошепотіла вона. — Ах, звісно — аби полетіти геть, коли йому набридне його гра. Авжеж, ідею крил вигадали чоловіки, інакше у Купідоні не було б жодного сенсу.

— Ви так гадаєте?

— Mafoi[125], що так думають усі чоловіки.

— А жінки?

— Овва, — сказала дівчина, хитнувши головою. — Я вже й забула, про що ми говорили.

— Ми говорили про кохання, — нагадав Гастінґс.

— Я — ні, — відповіла вона. І, поглянувши на мармурову статую, додала: — Мені зовсім байдуже до нього. Навряд чи він взагалі вміє вправно стріляти з лука. Певно що ні. Він боягуз, який виходить на полювання у сутінках, наче той асасін. Мені огидне його боягузтво, — проголосила вона, відвернувшись від статуї.

— Думаю, — тихо промовив Гастінґс, — що він стріляє досить влучно. І навіть попереджає про це.

— Це ви кажете з особистого досвіду, месьє Гастінґсе?

Він поглянув їй просто в очі й відповів:

— Він попереджає мене просто зараз.

— То зважте на це попередження, — вигукнула вона з нервовим сміхом. Під час розмови дівчина зняла із себе рукавички, а потім почала знову обережно їх натягувати. Закінчивши з цим, вона поглянула на палацовий годинник, зі словами «Боже, яка пізня година!» згорнула парасольку, потім знов розгорнула її та нарешті поглянула на нього.

— Ні, — сказав той, — я не дослухаюсь до цього попередження.

— Боже, — зітхнула дівчина. — Ми все ще розмовляємо про цю нудну статую. — І, нишком поглянувши на нього, додала: — Гадаю… Гадаю, ви закохалися.

— Не знаю, — прошепотів той. — Мабуть, що так.

Вона швидко підвела голову.

— Здається, це вас захоплює, — зауважила вона. Дівчина прикусила губу й затремтіла, коли його очі зустрілися з її: вона різко підвелася, вдивляючись у садові тіні.

— Ви змерзли?

Але вона промовила:

— Господи, вже так пізно, надто пізно. Я маю йти… Добраніч.

Валентина простягнула була Гастінґові руку, та за мить різко відсмикнула її назад.

— Що сталося? Ви чимось налякані? — запитав він.

— Ні, ні, я не… — вона дивно поглянула на свого співрозмовника, — не налякана. Ви дуже добрі до мене…

— Заради всього святого! — вибухнув Гастінґс. — Що ви маєте на увазі під цим «ви дуже добрі до мене»? Ви так кажете щонайменше втретє, і я геть не можу зрозуміти, до чого це!

Швидкий барабанний дріб, що долинув з караульної вежі палацу, урвав його мову.

— Чуєте? — прошепотіла вона. — Вони йдуть сюди. Вже пізно, вже надто пізно!

Барабанний дріб усе наближався й наближався, допоки силует барабанщика не з’явився над східною терасою. Згасаюче сонце зблиснуло на його ремні та багнеті, а потім він зник у сутінках, пробуджуючи темряву барабанним відлунням. Ритмічний стукіт паличок слабшав за східною терасою, потім знову почав наростати, усе гучніше й гучніше. Звуки відбивалися від сірих стін палацу. Тепер барабанщик виріс перед ними: червоні штани тьмяніли у мороці, слабкий відблиск світла вигравав на міді його барабана й на багнеті. Він пройшов, а барабанний дріб усе ще звучав відголоском у їхніх вухах. Потім вартові затягли монотонне: «On ferme! On ferme[126]!», із казарм на вулиці Турнон просурмили сурми.

— On ferme! On ferme!

— Добраніч, — прошепотіла вона, — я маю повертатися.

Він провів її поглядом, а сам лишився сидіти на мармуровій лавці, аж доки чиясь важка рука лягла на його плече і сторожа попросила його піти геть.

Валентина пройшла садом, завернула на вулицю Медичі та перетнула бульвар. На розі вона купила букетик фіалок і покрокувала далі до Шкільної вулиці. Біля Бола зупинився екіпаж. Звідти, підтримувана Еліотом, вистрибнула дівчина.

— Валентино! — гукнула вона. — Нумо з нами!

— Не можу, — відповіла та, на мить зупинившись. — В мене рандеву у «Міньйоні».

— Часом не з Віктором? — сміючись, вигукнула дівчина, проте Валентина мовчки пішла далі, побажавши їм доброї ночі. Звернувши на бульвар Сен-Жермен, вона пришвидшила крок, аби уникнути домагань веселої компанії, що сиділа біля кафе Клюні та запрошувала її приєднатись до їхнього товариства. На вході до ресторану «Міньйон» стояв вугільно-чорний негр-коридорний. Він зняв у привітанні свого капелюха, поки дівчина підіймалась сходами, застеленими килимом.

— Покличте Юджина, — сказала вона комусь з обслуги і, пройшовши коридором до зали ресторану, спинилась біля низки личкованих панелями дверей. До неї підскочив офіціант, якому вона повторила своє прохання покликати Юджина. Тієї ж миті той безшумно з’явився поруч. Він прошепотів, низько вклонившись:

— Мадам?

— Хто тут є?

— Наразі у кабінетах нікого немає, мадам. У залі сидять мадам Маделон і месьє Ґей, месьє де Клямат, месьє Клізон, мадам Марі та їхні друзі, — він роззирнувся навколо й знову схилився у поклоні, прошепотівши: — Месьє чекає на мадам вже з півгодини, — і постукав у двері під номером шість.

Кліфорд одразу ж відчинив. Дівчина увійшла. Служник вклонився їй та зі словами «Дзвоніть у дзвоник за першої ж потреби, месьє» зник. Кліфорд допоміг Валентині зняти піджак, підхопив її шляпку та парасольку. Сівши за маленький столик навпроти нього, вона усміхнулась і нахилилась до юнака, спершись на лікті.

— Що ти тут робиш? — спитала вона.

— Чекаю, — мовив той у відповідь, з обожнюванням дивлячись на неї.

Вона обернулась, аби поглянути на себе у дзеркало. Великі блакитні очі, хвилясте волосся, прямий ніс та рожеві губи на секунду відбились у дзеркалі, а потім його глибини відобразили її тонку шию та струнку спину.

— Отак я і повернулася спиною до суєти, — сказала вона, знову нахилившись уперед. — Так що ти тут робиш?

— Чекаю на тебе, — повторив Кліфорд схвильованим голосом.

— І на Цецилію.

— Валентино, не починай…

— Ти знаєш, — спокійно промовила вона, — що мені не подобається твоя поведінка?

Аби приховати своє збентеження, він дзвоником викликав Юджина. Їм подали раковий суп і вино «Помері». Страви звично змінювали одна одну, допоки Юджин не приніс кави, а на столі не лишилось нічого, окрім невеличкої сріблястої лампи.

— Валентино, — мовив Кліфорд, отримавши від дівчини дозвіл запалити. — Куди сьогодні підемо — до «Водевілю» чи до «Ельдорадо»? Або туди й туди? Чи, може, хочеш до «Нового Цирку», чи…

— Ми лишимося тут.

— Ну, — протягнув він, — боюсь, що не зможу тебе розважити…

— О, ти кумедніший за «Ельдорадо».

— Послухай, Валентино, не знущайся з мене. Ти завше так робиш, а… Ну, знаєш… Як то кажуть, сміх убиває…

— Убиває що?

— Е… ну… кохання й взагалі…

Вона розсміялася і сміялася доти, доки сльози не виступили на її очах.

— Ах! — вигукнула вона. — Тоді воно загинуло!

Кліфорд дивився на неї з усе більшим занепокоєнням.

— Ти знаєш, навіщо я прийшла? — спитала дівчина.

— Ні, — зніяковіло відповів він, — не знаю.

— Скільки ти вже кохаєшся зі мною?

— Думаю, — чомусь перелякано відповів він, — десь протягом року.

— Протягом року. Ти не втомився?

Він промовчав.

— Хіба ти не знаєш, що занадто мені подобаєшся, аби… аби я будь-коли у тебе закохалася? Хіба ти не знаєш, що ми занадто добрі товариші, занадто давні друзі для цього? Хіба ми не… Думаєш, я не знаю твоєї історії, месьє Кліфорде?

— Не будь… не треба цього сарказму, — заблагав він. — Не будь такою злою до мене, Валентино.

— Навпаки, я дуже добра до тебе. До тебе і до Цецилії.

— Цецилія втомилася від мене.

— Сподіваюся, що так, — мовила дівчина, — бо вона заслуговує на кращу долю. До речі, тобі відома твоя репутація у Латинському кварталі? Тебе мають за зрадливого, непостійного і безнадійного парубка, не серйознішого за комара у літню ніч. Бідолашна Цецилія!

Кліфорд виглядав настільки жалюгідним, що вона дещо пом’якшила свій тон.

— Ти подобаєшся мені. І сам це знаєш. Усі навколо знають. Просто ти поводишся, наче розпещене дитя. Тобі усе дозволено, ніхто не чинить тобі жодних перешкод, будь-хто може стати жертвою твоєї примхи.

— Примхи! — вигукнув він. — Заради Юпітера, якщо дівчата з Латинського кварталу не примхливі…

— Це не твоя справа! Тобі останньому з усіх чоловіків судити про це! Чому ти сьогодні тут? О, — вигукнула вона, — я скажу тобі чому! Месьє отримує невеличку записку та надсилає невеличку відповідь. Він одягається у позичене крадькома вбрання…

— Це не так… — промовив почервонілий Кліфорд.

— Це так, і це цілком у твоєму стилі, — заперечила вона зі слабкою посмішкою. Потім вона продовжила вже спокійніше: — Я залежу від тебе, але знаю, що залежу від свого друга. Я прийшла, аби зізнатись тобі у цьому, тому що мені треба попросити тебе про одну… одну послугу.

Кліфорд підвів на неї очі, проте промовчав.

— Я у великому розпачі. Річ у месьє Гастінґсові.

— Ну? — дещо здивовано спитав Кліфорд.

— Я хочу попросити… — тихо промовила дівчина, — я хочу попросити тебе… у разі якщо тобі доведеться говорити з ним про мене… не казати…

— Я не розмовлятиму з ним про тебе, — спокійно відповів той.

— Ти… ти можеш завадити іншим робити це?

— Так, якщо буду присутнім під час розмови. Чи можу я поцікавитися причиною?

— Це нечесно, — прошепотіла вона. — Ти знаєш, як… як він сприймає мене… як він сприймає будь-яку дівчину. Ти знаєш, наскільки він відрізняється від тебе та решти. Я ще ніколи не зустрічала такого чоловіка, як месьє Гастінґс.

Кліфорд дістав ще одну сигарету.

— Я майже боюся його. Боюся, що він не знає, які ми всі насправді тут, у Кварталі. Ох, як би я хотіла, аби він ніколи не дізнався! Я не хочу, аби він зрікся мене… припинив наше спілкування. Ти… Тобі та решті не зрозуміти, що це для мене означає. Я не могла повірити йому, не могла повірити, що він настільки добрий і шляхетний. Не хочу, аби він дізнався про все настільки швидко. Звісно, він зрозуміє, рано чи пізно він сам усе зрозуміє та відвернеться від мене… Чому?! — палко скрикнула вона. — Чому він відвернеться від мене, чому не від тебе?!

Збентежений Кліфорд не відводив погляду від сигарети. Дівчина підвелась, уся сполотніла.

— Він твій друг. Ти маєш право його попередити.

— Так, він — мій друг, — мовив він після тривалої мовчанки. Вони дивилися один на одного у цілковитій тиші. Потім вона вигукнула:

— Заради всього святого, не треба його попереджати!

— Ну, якщо ти так хочеш… — люб’язно відповів він.

V

Місяці минали за місяцями, лишивши по собі у пам’яті Гастінґса лише кілька спогадів. Утім, деякі з них були доволі болючими. Так, якось на бульварі Капуцинок він зустрів містера Бладена у товаристві молодої особи, що поводилася дещо вульгарно і чий сміх лякав його. Коли він нарешті втік з кафе, куди містер Бладен затягнув його на bock[127], йому здавалося, наче весь бульвар пильно дивиться на нього, засуджуючи за таку компанію. І раптом Гастінґс збагнув, що то за дівчина була з містером Бладеном. Від усвідомлення цього він аж спаленів і повернувся до пансіонату настільки зніяковілий, що міс Бінґ знову порадила йому подолати свою тугу за домом.

Інший спогад був не менш яскравим. Одного суботнього ранку, блукаючи містом, Гастінґс підійшов до воріт Святого Лазаря. Для сніданку було зарано, проте він попрямував до готелю «Термінус» і зайняв там столик біля вікна. Коли він підвівся, аби зробити замовлення, на нього наштовхнувся чоловік, що опинився поруч. Очікуючи на вибачення, він несподівано відчув на своєму плечі руку, що дружньо його поплескувала, і почув сердечне:

— Якого дідька ти тут робиш, друже?

То був Роден. Він перехопив Гастінґса й повів за собою. Тож, попри не дуже рішучі спроби протесту, він опинився в окремому кабінеті, де побачив почервонілого Кліфорда. Той підскочив зі свого місця й привітався. На щастя, напругу, що повисла у повітрі, розвіяли невимушена радість Родена та надзвичайна чемність Еліота. Останній познайомив Гастінґса з трьома чарівними дівчатами, які настільки привітно прийняли його й щиро підтримали Роденову пропозицію приєднатися до їхнього товариства, що Гастінґс одразу ж погодився. Поки Еліот стисло описував заплановану екскурсію до Ля Роше, Гастінґс з насолодою уминав свій омлет та несміливо усміхався Цецилії, Колетті та Жаклін у відповідь на їхні усмішки. Тим часом Кліфорд пошепки втовкмачував Роденові, яким покидьком той був. Бідолашний Роден виглядав жалюгідно, допоки Еліот, усвідомивши стан справ, не приструнив Кліфорда. Йому вдалося знайти хвилинку, аби пояснити Родену, що в цій ситуації кожен матиме свій зиск.

— Стули-но ти пельку, — порадив він Кліфордові. — Що сталося, те сталося, отже, так влаштувала доля.

— Так влаштував Роден, — пробурмотів Кліфорд, криво посміхаючись. Врешті-решт, він не був Гастінґсовою нянькою.

Потяг, який вирушив зі станції Святого Лазаря о 9:15, зробив недовгу зупинку у Гаврі. На станції Ля Роше, що яскравіла червоним дахом, з потягу вийшла весела компанія, озброєна сонцезахисними окулярами, вудочками та тростиною, що їх ніс «нестройовий» Гастінґс. Коли у кленовому гаю, що межував з невеличкою річкою Епт, облаштували табір, Кліфорд на правах визнаного майстра в усьому, що стосувалося спорту, взяв керівництво на себе.

— Ти, Родене, — скомандував він, — розділи з Еліотом наживку та не зводь з нього очей, коли він спробує приладнати поплавок і грузило. Тримай його подалі від черв’яків, якщо знадобиться — силою.

Еліот був запротестував, а потім все ж усміхнувся під загальний регіт.

— Ти мене доконаєш, — заявив той. — Думаєш, це моя перша риболовля?

— Хотів би я побачити твою першу риболовлю, — відповів Кліфорд, ухилившись від гачка, яким у нього ледь не поцілили. Потім він продовжив налагоджувати три тонкі вудочки, які мали принести задоволення та трохи риби Цецилії, Колетті та Жаклін, з цілком серйозним виглядом припасовуючи до кожної з вудок невеличкий гачок і блискучий поплавок.

— Я ніколи не торкнуся черв’яка, — заявила Цецилія, здригнувшись.

Жаклін з Колеттою підтримали її, а Гастінґс люб’язно запропонував свої послуги у насаджуванні наживки та зніманні риби з гачка. Проте Цецилія, неймовірно захоплена яскравими ілюстраціями наживки з Кліфордової книжки, вирішила взяти у нього кілька приватних уроків з цього мистецтва. І вони вирушили вгору за течією річки.

Еліот запитально поглянув на Колетту.

— Я надаю перевагу пічкурам, — сказала дівчина, — а ви з месьє Роденом можете піти, якщо забажаєте. Чи не так, Жаклін?

— Звісно, — згодилася Жаклін.

Вагаючись, Еліот перевірив свій спінінг.

— У тебе котушка не з того боку, — помітив Роден.

Здригнувшись, Еліот поглянув на Колетту.

— Я… я тут вирішив… е… не закидати поки що спінінга, — почав він. — Цецилія лишила свою тростинку…

— Не називай її тростинкою, — зауважив Роден.

— Добре, лишила вудку, — продовжив Еліот і вирушив був за дівчатами, але його рішуче зупинив Роден.

— Навіть не думай! Що ти за чоловік, якщо волієш рибалити на вудку, маючи в руках спінінг! Ходімо!

Там, де неширока і спокійна Епт впадає у Сену, трав’янистий берег ховається у тіні дерев. Вибравши собі тут місце, Колетта й Жаклін ловили пічкурів, базікали і сміялися, спостерігаючи за яскраво-червоними поплавцями, поки Гастінґс з капелюхом, насунутим на очі, лежав на м’якому моху, дослуховуючись до їхніх м’яких приглушених голосів. Коли радісний жіночий скрик сигналізував про улов, він підводився й обережно знімав з гачка маленького обуреного пічкура. Промені сонця пробивалися крізь густолисті хащі, в яких виспівували лісові птахи. Сороки у бездоганному чорно-білому вбранні стрекотіли неподалік, стрибаючи по землі та смикаючи хвостом. Блакитно-білі сойки з рожевими грудками лементували у кронах дерев. Сокіл, що низько летів над полями дозріваючої пшениці, здійняв у повітря зграйки польових птахів.

Мартин впав у воду, наче невагоме перо. Повітря було чисте й застигле. Жодний листочок не ворушився. З далекої ферми долинали ледь чутний крик півня та гавкіт собаки. Час від часу пропливали буксири з великими димовими трубами, штовхаючи вгору річкою баржі, або ж човен під вітрилом спускався вниз за течією до сплячого Руана.

У повітрі висів ледь чутний запах свіжої землі та води. У сонячному промінні над травою танцювали метелики з помаранчевими крилами, інші, ясно-жовтого кольору, мерехтіли серед вкритих мохом дерев.

Гастінґс думав про Валентину. Була друга година пополудні, коли Еліот повернувся та, чесно визнавши свою втечу від Родена, сів біля Колетти й приготувався із задоволенням подрімати.

— А де твій улов? — обурено спитала Колетта.

— Плаває десь у річці, — пробурмотів Еліот і швидко заснув.

Невдовзі повернувся і Роден. Кинувши зневажливий погляд на сплячого, він продемонстрував трьох темно-рожевих форелей.

— І ось нарешті, — ліниво протягнув Гастінґс, — настав кінець праведному труду — убивству цих невинних чудових рибок.

Роден нічого не відповів на цю ремарку. Колетта спіймала ще одного пічкура й розбудила Еліота, який запротестував і роззирнувся навколо у пошуках кошиків з ланчем. Тут повернулися Кліфорд з Цецилією, які теж вимагали негайно підживитися. Спідниця Цецилії намокла, рукавички порвалися, проте сама вона випромінювала радість, а Кліфорд приволік здоровенну двофунтову[128] форель і стояв, очікуючи на оплески.

— Скажи-но мені, будь ласка, як тобі вдалося її впіймати? — запитав Еліот.

Цецилія, сповнена захвату, хоч і в мокрому одязі, детально розповіла про битву з рибиною, а Кліфорд вихвалював її здібності до насаджування наживки. На доказ він витягнув з кошика мертвого головня; за його словами, головню просто не пощастило виявитись не фореллю.

Усі з величезним апетитом з’їли припасений ланч. Гастінґса назвали «чарівним». Юнакові надзвичайно сподобався той день. Щоправда, йому здалося, наче залицяння у Франції заходить набагато далі, ніж у Мільбруку або Коннектикуті. Він подумав, що Цецилії не слід було так відверто захоплюватись Кліфордом, що Жаклін мала б сидіти трохи далі від Родена і що Колетта могла б бодай на мить відвести погляд від обличчя Еліота. Втім, Гастінґс насолоджувався усім цим — окрім тих моментів, коли думками повертався до Валентини, усвідомлюючи, наскільки далеко він зараз від неї. Щоправда, Ля Роше був не далі як за півтори години шляху від Парижа. Правда й те, що хлопець відчув справжнє щастя, коли о восьмій годині вечора потяг прибув на станцію Святого Лазаря в Парижі. Він знову в одному місті з Валентиною! Його серце несамовито закалатало.

— На добраніч! — проказали супутники, прощаючись з Гастінґсом. — Приєднуйся до нас наступного разу!

Він пообіцяв і провів їх поглядом. Пара за парою зникали вони у місті, що темніло під згасаючим сонцем. Юнак, замислившись, простояв так дуже довго, а коли нарешті отямився, величезний бульвар уже сяяв у світлі газових ліхтарів, що здалеку скидалися на маленькі місяці.

VI

Коли він прокинувся наступного ранку, його перша думка була про Валентину, і серце знову почало радісно стугоніти в грудях.

Сонце вже забарвило башти Нотр-Дама у золото. На вулиці лунав стукіт робітничих чобіт, на мигдалевому дереві поблизу дороги несамовитими трелями заходився дрізд.

Гастінґс мав намір розбудити Кліфорда для вранішньої прогулянки околицями, сподіваючись опісля заманити цього джентльмена до американської церкви — заради спасіння його власної душі. Косоокий Альфред замітав асфальтову доріжку, що вела до студії.

— Месьє Еліот? — перепитав той, почувши Гастінґсове запитання. — Je ne sais pas[129].

— А месьє Кліфорд? — спитав здивований Гастінґс.

— Месьє Кліфорд, — іронічно відповів консьєрж, — буде радий вас бачити. Він рано повернувся додому — по суті, щойно прийшов.

Поки Гастінґс вагався, стоячи перед входом, консьєрж встиг проголосити хвалебну промову людям, що ніколи не гуляють всеньку ніч, а потім удосвіта не гупають у двері, коли навіть жандарм дозволяє собі заснути. Він також красномовно висловився щодо всіх приваб стриманості, зачерпнувши води із дворового фонтана, аби хлюпнути на доріжку.

— Думаю, я не заходитиму, — вирішив зрештою Гастінґс.

— Даруйте, месьє, — пробурчав консьєрж, — але, можливо, вам краще побачитися з месьє Кліфордом. Можливо, йому необхідна допомога. Мене він проганяє, жбурляючись щітками для волосся та черевиками. Диво, якщо він ще не підпалив там щось своєю свічкою.

Гастінґс повагався ще якусь мить, а потім, попри небажання займатись такими справами, повільно попрямував до студії доріжкою через внутрішній сад. Постукав у двері. Цілковита тиша. Знову постукав. Цього разу щось зі стукотом гупнуло у двері з другого боку.

— Це, — пояснив консьєрж, — черевик.

Він відімкнув двері своїм ключем і впустив Гастінґса до помешкання. Кліфорд, одягнений у пом’яте вечірнє вбрання, сидів на килимі посеред кімнати. У руці він тримав черевика і не здивувався Гастінґсовій появі.

— Доброго ранку! Ти користуєшся милом «Пірз[130]»? — вигукнув він, непевно змахнувши рукою та подарувавши співрозмовникові ще непевнішу посмішку. Гастінґсове серце стиснулось.

— Заради всього святого, Кліфорде, лягай у ліжко! — спробував він напоумити хлопця.

— І не подумаю, допоки цей… цей Альфред не просуне сюди свою кошлату голову і не отримає по ній черевиком.

Гастінґс задув свічку, підняв капелюха й ціпок Кліфорда та сказав тоном, якого сам від себе не чекав:

— Кліфорде, це жахливо… Ніколи б не подумав, що ти здатний на такі речі.

— Що ж, я здатний, — ствердив Кліфорд.

— Де Еліот?

— Старий, — плаксивим голосом відповів Кліфорд, — провидіння, що… е-е… годує горобців та оцих всіх… ну… воно наглядає за… за захмелілими подорожніми[131]…

— Де Еліот?

Але Кліфорд лише хитнув головою та відмахнувся.

— Він десь там, на вулиці.

Раптом відчувши непереборну потребу побачити свого давнього друга, він гучно покликав того на ймення. Вражений до глибини душі, Гастінґс мовчки сів на канапу. Змахнувши кілька гарячих сльозинок, Кліфорд просвітлів на обличчі й дуже обережно підвівся.

— Старий, — запитав він, — хочеш побачити… е-е… диво? То дивись. Я покажу.

Він завмер, тремтячи від нетерпіння.

— Отже, диво! — повторив він.

Гастінґс здогадувався, що той мав на увазі диво свого балансування у такому стані, тож не сказав нічого.

— Я йду до ліжка! — проголосив він. — Бідний Кліфорд йде до ліжка… Оце і є диво.

Йому вдалося правильно розрахувати відстань і втримати рівновагу, аби й справді там опинитися. Це викликало б вибух оплесків та захоплені вигуки Еліота, якби він був тут, щоб допомогти своєму другові en connoisseur[132]. Проте його тут не було. Він ще не дійшов до студії. Проте був уже на шляху туди. Еліот усміхнувся Гастінґсові, який через півгодини знайшов його на лавці у Люксембурзькому саду. Він дав розбудити себе, обтрусити від бруду і провести до воріт. Діставшись до них, Еліот відмовився від подальшої допомоги та, поблажливо кивнувши Гастінґсу, взяв відносно прямий курс на вулицю Ваве.

Гастінґс провів його поглядом, а потім повільно покрокував до фонтана. Спочатку він почувався зніяковіло та пригнічено, проте поступово чисте вранішнє повітря допомогло йому позбутися тягаря на серці. Він сів на мармурову лавку у тіні крилатого бога.

Усе навколо було напоєне ароматом квітів. У водограї купалися голуби, підставляючи під тугі струмені свої грудки, стрімголов пролітаючи туди-сюди під бризками чи занурюючись по шию у воду, що виблискувала на сонці. Горобці також вичищали своє пір’я кольору пилу у прозорій водоймі та навперебій цвірінькали, демонструючи свою силу та міць. Попід яворами, що оточували ставки навпроти фонтана Марії Медичі, качки скубли траву, деякі з них пірнали у басейн, аби розпочати безцільний, сповнений пихи круїз.

Метелики, ще трохи мляві після нічного відпочинку під бузковим листям, кружляли навколо білого флокса, інші, вимахуючи крильцями, полетіли до чагарників, зігрітих сонцем. Бджоли вже гуділи над валеріаною. Кілька мух грілися на мармуровій лавці у променях сонця, інші ганялися одна за одною, аби потім повернутись до сонячної місцини, радісно потираючи лапки.

Вартові крокували туди-сюди, час від часу зупиняючись, щоб кинути сповнений надії та очікування погляд на караульне приміщення. Нарешті час настав, і вони, човгаючи ногами, попрямували туди, передали варту, зітхнули з полегшенням та подалися геть. Багнети їхніх рушниць колихалися у такт ході, під чобітьми хрускотіла жорства.

З годинникової башти палацу пролунав ніжний дзвін, йому вторив гучний бій годинника церкви Сен-Сюльпіс. Замріяний Гастінґс усе так само сидів у тіні бога. Поки він витав у хмарах, хтось підійшов і сів біля нього. Спочатку він навіть не повернув голови. Тільки коли вона заговорила, він аж підскочив з несподіванки.

— Ви! Такої ранньої години?

— Мені було тривожно. Не міг спати, — промовив він низьким щасливим голосом. — А ви! Такої ранньої години?

— Я… Я спала, проте сонце розбудило мене. Я не могла спати, — сказала вона. На хвильку здалося, ніби на її очі наповзла тінь задуми. Наступної миті вона усміхнулась: — Я дуже рада… Я наче знала, що ви прийдете. Не смійтесь, я вірю своїм снам!

— Вам справді наснилось, що… що я тут буду?

— Думаю, я вже прокинулась, коли ця мрія прийшла до мене, — визнала дівчина. Потім вони посиділи у тиші, що відкривала їм щастя бути разом. Зрештою, ця тиша була промовистою. Несміливі усмішки та народжені думками погляди перетиналися раз за разом, допоки губи не зворухнулись і не сформували слова, що здавалися майже зайвими. Вони розмовляли про доволі банальні речі. Мабуть, найціннішою думкою, озвученою вустами Гастінґса, була пропозиція поснідати.

— Я б випила шоколаду, — зізналася Валентина. — Який же ви, однак, матеріаліст!

— Валентино, — імпульсивно мовив він, — я хотів би… мені б дуже хотілося, аби ви сьогодні — тільки сьогодні! — провели зі мною увесь день.

— Боже мій, — усміхнулася вона, — та ви не тільки матеріаліст, а ще й егоїст.

— Ні, я не егоїст. Просто я зголоднів, — відповів той, дивлячись на неї.

— Ще й канібал!

— То що, Валентино?

— Але ж, шоколад…

— Візьмемо із собою.

— Але ж обід…

— Разом, у Сен-Клу.

— Але ж я не можу…

— Разом. Увесь день, цілісінький день. Згода, Валентино?

Вона мовчала.

— Тільки цього разу.

І знову та тінь наповзла на її очі. Коли вона розвіялася, дівчина зітхнула.

— Гаразд. Разом. Тільки сьогодні.

— Весь день? — перепитав він, не вірячи своєму щастю.

— Весь день, — усміхнулась вона. — І… о, як же я зголодніла!

Він радісно засміявся.

— Яка ж ви матеріалістка!

На бульварі Сен-Мішель було молочне кафе, біло-блакитне ззовні, чисте й охайне всередині. Дівчина з рудуватим волоссям, чия французька видавала у ній місцеву мешканку, відгукувалася на ймення Мерфі. Вона усміхнулася, щойно вони зайшли, і застелила столик tête-à-tête[133] свіжими серветками. Потім принесла дві чашки гарячого шоколаду і кошик з хрусткими свіжими круасанами.

Жовті шматочки масла, кожний прикрашений трилисником, наче всотали у себе пахощі нормандських пасовищ.

— Як смачно! — одночасно вигукнули вони і розсміялися з цього збігу.

— Єдиною думкою… — почав було він.

— Абсурд! — вигукнула вона, почервонівши. — Я думаю про те, що скуштувала б ще круасана.

— Я теж, — тріумфуючи відповів він. — Що лише доводить мою думку.

Потім почалася суперечка: вона звинувачувала його в тому, що він поводиться, наче дитина, а він, заперечуючи це, наводив контраргументи. Це тривало доти, доки мадемуазель Мерфі не розсміялася від замилування й останній круасан не було з’їдено на знак примирення. Вони підвелися, Валентина взяла Гастінґса за руку. Мерфі, прощаючись з ними, побажала їм усіляких гараздів і спостерігала, як вони зупинили кеб, що проїжджав повз, та поїхали геть.

— Dieu! Qu’il est beau[134], — зітхнула вона за мить. — Не знаю, чи одружаться вони. Ма foi ils ont bien l’air[135].

Екіпаж промчав вулицею Медичі, звернув на вулицю Вожирар, проїхав до перехрестя з вулицею Рене та, перетнувши гамірливий проїзд, зупинився поблизу вокзалу Монпарнас. Вони якраз встигали на потяг, тож побігли вгору сходами та вскочили до вагона тієї миті, коли під арками вокзалу пролунало останнє попередження про відправлення поїзда. Станційний службовець зачинив двері їхнього вагона, й локомотив, засвистівши, рушив з місця. Довжезний потяг від’їжджав від станції, набираючи швидкість, і нарешті вирвався на ранкове сонце. З відчиненого вікна їм в обличчя віяв літній вітер, куйовдячи волосся дівчини.

— Усе купе наше, — сказав Гастінґс.

Вона сиділа біля вікна. Її широко розплющені очі сяяли, губи ледь-ледь розтулилися. Вітер здув з неї капелюшка, напнувши стрічку на підборідді. Швидким порухом вона розв’язала стрічку та, витягнувши з капелюшка шпильку, поклала його на сидіння навпроти. Потяг мчав уперед.

Щоки дівчини порожевіли. З кожним подмухом вітру її груди високо здіймалися. Дерева, будинки, пасовища летіли повз них, розділені вервечкою телеграфних стовпів.

— Швидше! Швидше! — кричала вона.

Він не зводив з неї погляду, проте її блакитні, наче погідне небо, очі немов впилися у щось вдалині — щось, що ніяк не наближалося і трималось від них на відстані. Чи був то обрій, розсічений похмурою фортецею на схилі або хрестом сільської церкви? Чи був то літній місяць, схожий на примару, що пливе крізь блакить угорі?

— Швидше! Швидше! — кричала вона.

Її розтулені губи горіли багрянцем. Вагон трясся і дрижав, поля пролітали повз, неначе зелені потоки. Він сповнився захватом, відчуваючи гарячкове хвилювання.

— Дивись! — крикнула вона й схопила його за руку, тягнучи до вікна. — Визирни разом зі мною!

Він тільки побачив, як зворухнулись її губи: голос потонув у стукоті коліс потяга, що мчав естакадою, його рука стисла її долоню, і він схилився над підвіконням. Вітер свистів у нього у вухах.

— Не висовуйся так далеко, Валентино, обережніше! — застеріг дівчину Гастінґс.

Під ними у просвітах естакади то виринала, то зникала з виду широка річка, а потім потяг помчав через найсвіжіше з усіх зелених полів. Навколо них ревів вітер. Дівчина висунулась з вікна ще далі, і він схопив її за талію з криком «Не так далеко!», але вона лише повторювала своє:

— Швидше! Швидше! Геть з цього міста, геть з цієї землі! Швидше! Швидше! Геть з цього світу!

— Що ти там кажеш? — спитав він, проте його голос надламався, а вітер загнав слова назад до горлянки.

Але вона почула його. Відвернувшись від вікна, дівчина поглянула спочатку вниз на його руку, а потім підвела до нього очі. Вагон трясся, вікна дрижали. Тепер вони проминали ліс, сонце підпалювало вологі стовбури дерев швидкими сполохами вогню. Він поглянув у її стривожені очі, притягнув до себе, поцілував у розтулені губи й почув гіркий, сповнений безнадії скрик:

— Не треба! Не треба!

Однак він міцно пригортав її біля себе, шепочучи слова щирого кохання та пристрасті. Коли вона, ридаючи, промовила: «Не треба, не треба, я обіцяла! Ти мусиш знати, що я… я негідна…», ці слова не мали жодного значення для його чистого серця — ні тоді, ні будь-коли після. Зрештою її голос стих, вона припала головою до його грудей. Він сперся на підвіконня, пружний вітер ревів у його вухах, а серце було сповнене щасливого сум’яття. Потяг виїхав з лісу, сонце вигулькнуло з-за дерев, знову сповнюючи землю світлом і теплом. Дівчина глянула у вікно. А потім почала говорити. Її голос був настільки тихим, що йому довелося схилитись до неї, аби почути.

— Я не можу зректися тебе. Я занадто слабка. Ти вже давно заволодів мною — моїм серцем і душею. Я порушила обіцянку, яку дала людині, що довіряла мені, проте я сказала тобі все. То чи важить щось інше?

Його зворушила її щирість.

— Візьми мене із собою чи прожени геть, — знову заговорила вона. — Усе інше байдуже. Тепер ти можеш вбити мене одним словом і, мабуть, легше буде померти, ніж пережити настільки велике щастя.

Він узяв її за руки.

— Тс-с-с… Про що ти говориш? Поглянь! Поглянь на сонячне світло, на поля, на струмки. Ми будемо неймовірно щасливі у цьому яскравому світі.

Вона обернулась обличчям до сонця. Світ і справді виглядав дуже яскравим з вікна вагона. Тремтячи від щастя, вона видихнула:

— То це і є світ? Тоді я ніколи його не знала.

— Я теж, хай простять мене небеса, — прошепотів він.

І наша добра Пресвята Богородиця пробачила їх обох.

Рю Барé

Хто в найтаємніше спроможний зазирнути,
Той не шукає втіх і не боїться скрути:
Якщо добро і зло — минущі, то байдуже,
Слабим чи лікарем тобі судилось бути[136].

Омар Хайям

Ні аромати моря,
Ані троянди стебел
Запах не варті горя:
Я без тебе.
Млявої лілії тління,
Хвилею сум гребе.
Я у полоні видіння
Тебе й себе.
Лиш це у світ виклика
Зачарування:
Твій лик, вуста, твоя рука
Й моє жадання.

Теодор Вратислав

І

Одного ранку в академії Жульєна хтось із студентів сказав Селбі:

— Дивись, он то Фоксгол Кліфорд, — і вказав пензлем на юнака, що сидів біля мольберта й нічого не робив.

Селбі, сором’язливий та знервований, підійшов до нього і промовив:

— Мене звати Селбі, я щойно приїхав до Парижа… і приніс рекомендаційного листа…

Його голос потонув у гуркоті мольберта, який раптом упав. Власник мольберта негайно накинувся на сусіда, і протягом якогось часу шум бійки ширився студіями месьє Буланжи та Лефевра, згодом вилившись у сутичку на сходах ззовні. Селбі, що хвилювався з приводу того, як його приймуть інші студенти, поглянув на Кліфорда, який незворушно спостерігав за битвою.

— Тут трохи гамірно, — зауважив Кліфорд, — але тобі сподобаються ці хлопці, коли ти познайомишся з ними ближче.

Його невимушена поведінка викликала у Селбі захват. Потім Кліфорд відрекомендував його дюжині студентів дюжини національностей з простотою, що вразила Селбі до глибини душі. Хтось із них відреагував досить приязно, хтось стриманіше. Навіть пихата істота, що обіймала посаду старости, зволила звернутися до нього:

— Друже, у людини, яка розмовляє французькою настільки досконало, як ти, і яка до того ж доводиться другом месьє Кліфорду, не буде жодних проблем у цій студії. Ти, звісно, розпалюватимеш піч, допоки не прийде наступний новенький?

— Звісно.

— І ти не проти висівок[137]?

— Ні, — відповів Селбі, який насправді ненавидів їх.

Вражений Кліфорд надягнув капелюха, промовивши:

— Уже видно, що ти багато чого досягнеш, хлопче.

Селбі також надягнув капелюха та попрямував до дверей. Коли вони проходили повз постамент для натурниці, звідусіль почулися крики: «Chapeau! Chapeau[138]!». Тієї ж миті до Селбі із загрозливим виглядом підскочив студент, облишивши свого мольберта. Той почервонів і зиркнув на Кліфорда.

— Зніми перед ними свого капелюха, — пояснив він, сміючись.

Зніяковілий Селбі повернувся та відсалютував студії.

— Et moi[139]? — вигукнула модель.

— Ви просто чарівна, — відповів Селбі, вражений власною зухвалістю. І тут один із хлопців у студії підвівся й крикнув: «Він нівроку впорався! З ним усе гаразд!», а натурниця зі сміхом простягла йому руку для поцілунку і додала:

— À demain, beau jeune homme[140]!

Протягом усього тижня Селбі працював у студії цілком спокійно. Французькі студенти охрестили його «l'Enfant Prodigue», що вільно перекладалося як «Дивна дитина», «Малий», «Малий Селбі» та «Малбі». Проте останнє швидко еволюціонувало у «Малюк», а звідти — цілком природно — у «Пацюк». На цьому Кліфорд заборонив подальші варіації імені, тож всі повернулися до прізвиська «Малий».

Настала середа, а разом з нею прийшов і месьє Буланжи. Протягом трьох годин студенти страждали від нападів його ядучого сарказму — серед них і Кліфорд, якому повідомили, що він знає про твори мистецтва навіть менше, ніж про мистецтво творити. Селбі пощастило більше. Професор мовчки поглянув на його роботу, кинув на нього гострий погляд і пройшов далі з якимось непевним жестом. Коли він разом з Буґро залишив студію, Кліфорд полегшено зітхнув, отримавши свободу натягти на голову капелюха і зникнути.

Наступного дня він не з’явився. Селбі, який сподівався побачити його у студії — річ, на яку, як він дізнався пізніше, марно розраховувати, — поплівся до Латинського кварталу на самоті.

Париж усе ще залишався для нього дивним і новим містом. Селбі дуже вражала його велич. Від вигляду площі Шатле чи навіть Нотр-Даму в його американських грудях не прокидалися жодні теплі відчуття. Палац правосуддя з його баштами, годинником та вартовими у блакитно-червоних одностроях, площа Сен-Мішель з метушнею омнібусів[141] і потворних розпилювачів води, пагорб на бульварі Сен-Мішель, трамваї, що гуркотять, полісмени, що попарно ледарюють, тераси поблизу кафе Віцет… Усе це вкупі не означало для нього геть нічого. Юнак навіть не усвідомлював, що, ступивши крок з площі Сен-Мішель на асфальт бульвару, він перетнув своєрідну межу й опинився на студентській території — у знаменитому Латинському кварталі.

Візник говорив про квартал не інакше як про «буржуазний» та водночас вихваляв перевагу поїздки перед пішою прогулянкою. Вуличний хлопчисько із дуже зосередженим виразом обличчя вигукував останні телеграфні новини з Лондона, а потім, стоячи на голові, продемонстрував Селбі свою вправність. Якась приваблива дівчина кинула на нього погляд своїх бузкових очей. Проте він не помітив її, а вона, побачивши власне віддзеркалення у вітрині крамниці, здивувалася полум’ю, яким спалахнули її щоки. Повернувшись, аби йти далі, вона побачила Фоксгола Кліфорда і пришвидшила ходу. Кліфорд, роззявивши рота, простежив за нею очима. Потім він поглянув на Селбі, що звернув на бульвар Сен-Жермен. Далі парубок зиркнув на своє відображення у вітрині. Побачене там його не надто втішило, але й не засмутило.

— Звісно, я не красунчик, — визнав він, — однак і не страхопуд. Чому вона зашарілася, вгледівши Селбі? Ще ніколи не бачив, щоб вона так дивилася на хлопця, та й ніхто у кварталі не бачив. У будь-якому разі, вона ніколи не дивилася так на мене, хоча — Бог мені свідок! — я виявляв до неї усі можливі знаки уваги.

Зітхнувши та пробурмотівши щось про спасіння своєї безсмертної душі, Кліфорд рушив уперед тією елегантною ходою, що завжди була йому властива. Він цілком природно та невимушено перехопив Селбі на розі вулиці й разом з ним перетнув залитий сонячним світлом бульвар. Вони сіли під тентом кафе «Серкле». Кліфорд кланявся усім довкола, приказуючи:

— Усіх їх ти згодом ще побачиш, але зараз дозволь відрекомендувати тобі дві пам’ятки Парижа: містера Річарда Еліота та містера Стенлі Родена.

«Пам’ятки» виглядали доволі дружелюбно. Обидва замовили собі вермуту.

— Сьогодні ти прогуляв студію, — сказав Еліот, звернувшись до Кліфорда. Той уникав його погляду.

— Хотів поспілкуватися з природою? — поцікавився Роден.

— І як звати природу цього разу? — запитав Еліот, а Роден негайно відповів:

— Ім’я: Іветта. Національність: бретонка.

— А от і ні, — м’яко заперечив Кліфорд. — Це Рю Баре.

Тема розмови одразу ж змінилася. Селбі чув нові для себе імена та хвалебні промови на честь останнього лауреата Римської премії[142]. Сміливе висловлювання власних думок разом зі жвавим обговоренням якихось деталей мистецького твору викликало у нього захват, хоча студенти і послуговувалися сленгом — мішаниною англійської та французької. Селбі з нетерпінням чекав того часу, коли теж зможе влитися у лави борців за славу.

Дзвони церкви Сен-Сюльпіс пробили годину, їм вторив бій годинника Люксембурзького палацу. Поглянувши на сонце, що занурювалось у золотавий пил за Бурбонським палацом[143], вони підвелися та повернули на схід. Компанія перетнула бульвар Сен-Жермен і попростувала до медичної школи. На розі вулиці повз них квапливо пройшла дівчина. Кліфорд збентежено усміхнувся, Еліот з Роденом перезирнулися, проте всі їй вклонилися. Дівчина кивнула у відповідь, не підводячи голови. Проте Селбі, що затримався позаду, аби роздивитись яскраву вітрину крамниці, зустрів погляд найблакитніших очей, які тільки доводилося йому бачити у своєму житті. Незнайомка одразу ж відвела погляд, і парубок поквапився наздогнати інших.

— Заради всього святого, — промовив він. — Хлопці, я щойно зустрів найпривабливішу… — У трійці вирвався похмурий вигук, що не провіщав нічого доброго, наче хор в античному театрі:

— Рю Баре!

— Що?! — спантеличено перепитав Селбі.

Невизначений жест Кліфорда був єдиною відповіддю.

Через дві години за обідом Кліфорд обернувся до Селбі, зауваживши:

— Ти, мабуть, хочеш щось у мене запитати, це помітно з твоєї поведінки.

— Твоя правда, — знічено погодився він. — Я хотів спитати про ту дівчину. Хто вона?

Роденова усмішка виражала сум, Еліотова — гіркоту.

— Її ім’я, — урочисто почав Кліфорд, — нікому невідоме. Принаймні, наскільки мені вдалося вивідати, — чесно зізнався він. — Кожен хлопець у кварталі вклоняється їй, кожному вона ввічливо киває у відповідь, проте нікому ще не вдалося отримати чогось більшого. Судячи з теки для нот, вона піаністка. Її дім стоїть на маленькій непомітній вуличці, яку місцева влада ремонтує нескінченну кількість часу. На паркані, що перекриває цю вулицю для руху транспорту, є напис чорними літерами, звідки ми й узяли її ім’я — «Rue Barrée[144]». Містер Роден зі своїм недосконалим володінням французькою привернув нашу увагу до цього напису, прочитавши його як Ру Бері…

— Неправда! — гаряче запротестував Роден.

— І Ру Бері, або ж Рю Баре, сьогодні є об’єктом обожнювання кожного маляра у кварталі…

— Ми не малярі, — виправив його Еліот.

— Я — ні, — парирував Кліфорд. — Звертаю твою, Селбі, увагу на те, що обидва ці джентльмени здійснили кілька різноманітних, проте однаково невдалих спроб запропонувати руку і серце Рю Баре. Ця леді має особливу посмішку для таких випадків, від якої аж мороз іде поза шкірою. — Тут його мова стала похмуро виразною: — Мені довелося повірити, що ні академічній галантності мого друга Еліота, ні природній вроді мого друга Родена не вдалося розтопити кригу її серця.

Еліот і Роден, скипаючи від обурення, вигукнули:

— А тобі?!

— Я, — ввічливо промовив Кліфорд, — побоююсь ступати туди, куди ви кинулися стрімголов.

II

Уже за добу Селбі геть забув про Рю Баре. Протягом усього тижня він, не шкодуючи сил, працював у студії, тож суботнього вечора почувався настільки виснаженим, що вклався спати не повечерявши, і всю ніч йому снилися жахіття про річку жовтої вохри, в якій він тонув. Недільного ранку він мимохіть згадав про Рю Баре — і вже через десять секунд її побачив. То була квіткова крамниця на мармуровому мості. Вона придивлялася до горщика з фіалками. Квітникар вклав усю душу й серце у спробу продати їх, проте Рю Баре похитала головою, відмовляючись від покупки.

Невідомо, чи зупинився б там Селбі, аби поглянути на стопелюсткову троянду, якби йому не згадалась розмова з Кліфордом минулого вівторка. Цілком можливо, що в ньому розпалилась цікавість, бо дев’ятнадцятирічний парубок — це найдопитливіша двонога істота у світі після індика. З двадцятиріччя і до самої смерті він намагається боротися з цією вадою. Проте на захист Селбі варто визнати, що крамниця і справді була доволі приваблива. Загорнуті в папір квіти були прив’язані до парапету уздовж мармурового моста, ясніючи під безхмарним небом. Повітря було прозорим, сонце пряло тінисті мотузочки між стеблами рослин і світило у серця тисяч троянд. Весна була у розпалі. Зрошувальні візки розливали свіжість довкола бульвару, геть знахабнілі горобці весело цвірінькали, а сповнені надій рибалки пливли на своїх човниках за течією Сени, оминаючи мильну воду з міських пралень[145]. Вбрані у ніжну зелень каштани гуділи від роїв бджіл. Метелики тріпотіли своїми тендітними крильцями над квітками валеріани. У повітрі витав запах свіжої землі, у плескоті хвиль Сени вчувалося дзюрчання лісового струмка. Ластівки кружляли над водою, ледь не черкаючи крильми пришвартований річний баркас. Десь на підвіконні відчайдушно виспівувала ув’язнена в клітці пташка.

Селбі поглянув на стопелюсткову троянду, а потім подивився на небо. Щось у пісні ув’язненої в клітці пташки змусило його серце стрепенутися — чи то було небезпечно солодке повітря весни?

Спочатку він усвідомив, що зупинився. Потім з острахом зрозумів причину своєї зупинки і вирішив іти далі, але раптом передумав і поглянув на Рю Баре.

— Мадемуазель, ви тільки погляньте на цей чудовий горщик з чарівними фіалками, — вмовляв дівчину квітникар.

Рю Баре похитала головою. Квітникар усміхнувся. Вона напевно не хотіла фіалок. Дівчина вже придбала у нього багато горщиків з фіалками, купуючи по два-три кожної весни, і ніколи не відмовлялася від них. То чого ж їй зараз треба? Фіалки, очевидно, були лише приводом і розвідкою перед серйознішою покупкою. Квітникар потер руки і поглянув на неї.

— Ці тюльпани просто заворожують, — сказав він, — а троянди… — Він аж задихнувся від захвату, споглядаючи їхні ароматні кущі.

— Оцю, — прошепотіла Рю, вказуючи згорнутою парасолькою на невеличку троянду. Селбі помітив, що її голос ледь тремтів. На його сором, він дослухався до розмови. Квітникар, який принюхався до троянди і відчув запах вигідної угоди, це теж зауважив. Заради справедливості слід сказати, що він не накинув ані сантима[146] до реальної ціни квітки: зрештою, Рю, скоріш за все, була бідною і при цьому — це кожний бачив — чарівною.

— П’ятдесят франків, мадемуазель.

Квітникар говорив дуже ввічливо. Рю відчувала, що тут не випадає торгуватися. Ненадовго запала мовчанка. Чоловік не став обстоювати ціни — ті троянди були чудовими, і це також бачив кожний.

— Я візьму фіалки, — вирішила дівчина і витягла з потертого гаманця два франки. Вона глянула на троянду. З блакитних очей скотилася сльоза, діамантом зблиснувши на сонці. Дівчина приклала до обличчя носову хустинку, а коли відняла її, помітила збентеженого Селбі. Він одразу ж звів погляд до неба, вдаючи захопленого астрономічними дослідженнями, і продовжував свої спостереження протягом добрих п’яти хвилин. Зрештою квітникар і полісмен також підвели погляд догори. Потім Селбі почав уважно вивчати носки своїх черевиків, квітникар здивовано поглянув на нього, а полісмен, сутулячись, побрів далі. Рю Баре зникла.

— Чи можу я допомогти вам, месьє? — спитав квітникар.

Не усвідомлюючи, навіщо він це робить, Селбі раптом почав скуповувати квіти, чим вельми втішив квітникаря. Ще ніколи він не продавав стільки квітів, ще й за таку ціну, і ніколи, ніколи раніше з такою одностайністю у поглядах з покупцем. Щоправда, йому було трохи сумно, бо бракувало наполегливих умовлянь, суперечок, закликів небес у свідки. Цій торгівлі не вистачало пристрасті.

— Ці тюльпани просто чарівні!

— І справді! — гаряче підтримав його Селбі.

— Але, на жаль, дорого коштують.

— Дарма, я візьму їх.

— Боже, — пробурмотів спітнілий квітникар, — він божевільніший за більшість англійців.

— Отой кактус…

— Неймовірний!

— Але…

— Давайте його до решти.

Квітникар схопився за поруччя моста.

— Ці неймовірні троянди… — слабким голосом почав він.

— Справжня краса. Я так розумію, що вони коштують п’ятдесят франків…

Почервонівши, він замовк. Квітникареві сподобалось його збентеження. Але Селбі швидко опанував себе і з викликом глянув на чоловіка.

— Я придбаю цей кущ. Чому його не купила та дівчина?

— Мадемуазель не заможна.

— Звідки вам це відомо?

— Знаєте, раніше я продав їй багато фіалок. А фіалки недорогі.

— А які фіалки вона сьогодні купила?

— Оці, месьє, блакитні та рожеві.

— То ви доставите їх тій дівчині?

— Так, опівдні, коли зачиню лавку.

— Тоді відвезіть їй також цей кущ троянд… — тут він зміряв квітникаря суворим поглядом, — і не смійте казати, від кого вони. — Очі чоловіка стали схожі на два блюдця, проте Селбі так само спокійно і незворушно вів далі:

— А решту відправте до готелю дю Сенат, вулиця Турнон, 7. Я попереджу консьєржа.

Потім Селбі з гідністю натягнув свої рукавички і пішов геть. Але не встиг він повернути за ріг вулиці й втратити з поля зору квітникаря, як його пронизало усвідомлення того, який же він телепень. За десять хвилин він уже сидів у своїй кімнаті в готелі дю Сенат, повторюючи з недоумкуватою посмішкою:

— Який же я довбень, який же я довбень!

Через годину він так само сидів на тому самому стільці, у тій самій позі, все ще в капелюсі та рукавичках, з ціпком у руках. Проте він мовчав, поглинутий спогляданням власних черевиків. Його посмішка вже стала осмисленішою і навіть набула дещо ностальгійного відтінку.

III

Приблизно о п’ятій годині дня маленька жіночка з сумними очима, що працювала консьєржкою у готелі дю Сенат, зі здивуванням сплеснула руками, коли біля вхідних дверей зупинився фургон, навантажений квітами. Вона покликала Джозефа, доволі допитливого парубка, який прикинув вартість квітів у petites verres[147] і похмуро зізнався, що й гадки не має, кому вони призначені.

— Voyons, — сказала консьєржка, — cherchons la femme[148]!

— Може, то вам? — запитав він.

Маленька жіночка на секунду задумалась, а потім зітхнула. Джозеф почухав носа, байдужого до аромату будь-яких квітів.

Потім зайшов квітникар з капелюхом у руці, а за кілька хвилин Селбі вже стояв посеред своєї кімнати, знявши пальто та закасавши рукава. У кімнаті поміж меблів було лише два квадратні фути[149] вільного простору, тепер цілковито окуповані кактусом. Ліжко вгиналося під вагою фіалок, лілій та валеріани, крісло було заставлене гіацинтами та тюльпанами, а умивальник підпирало якесь деревце, що нібито колись мало заквітнути.

Кліфорд прийшов трохи пізніше, впав на ящик духмяного горошку, вилаявся, перепросив за це, а потім, коли рослинний світ кімнати постав перед ним у всій своїй красі, очманіло всівся на герань. Рослина суттєво постраждала від цього, проте Селбі сказав: «Не переймайся» і витріщився на кактус.

— Збираєшся влаштувати бал? — спитав Кліфорд.

— Н-ні, я… Мені просто дуже подобаються квіти, — пояснив Селбі, проте його голосу відчутно бракувало ентузіазму.

— Я так і думав.

І далі, після паузи:

— Оце так кактус!

Селбі знову глянув на кактус, торкнувся його жестом знавця й вколов собі палець. Кліфорд замислено постукав ціпком по горщику фіалок. Потім зайшов Джозеф і гучно проголосив загальну суму до сплати, почасти аби приголомшити Кліфорда, почасти аби злякати Селбі й отримати від нього pourboire[150], які б він потім розділив із квітникарем. Кліфорд зробив вигляд, ніби нічого не почув, а Селбі покірливо сплатив рахунок і чайові. Він повернувся до кімнати, намагаючись вдавати цілковиту байдужість. Спроба провалилася, щойно він подер штани, зачепившись за шпичак кактуса.

Кліфорд кинув якесь банальне зауваження, запалив сигарету та став дивитися у вікно, аби дати Селбі можливість прийти до тями. Той спробував нею скористатися, але не знайшов нічого ліпшого, як сказати:

— Так, нарешті настала весна.

Він втупився поглядом у напружену Кліфордову потилицю. Його маленькі нашорошені вуха ледь не тремтіли від тамованого збудження. Селбі вдався до відчайдушної спроби опанувати ситуацію, кинувшись на пошуки сигарет і намагаючись зав’язати розмову. Проте його наміри знову зазнали краху через кактус, жертвою якого він став уже вкотре за день. Це була остання крапля.

— Клятий кактус!

Цей скрик вирвався у Селбі мимоволі, незважаючи на його спроби триматися холоднокровно. Колючки кактуса були довгі й гострі, їх уколи були доволі болючими, тож він зірвав свою лють на рослині. Слова прозвучали, справу зроблено. Кліфорд розвернувся до нього.

— Слухай, Селбі, якого біса ти купив усі ці квіти?

— Я захоплююсь ними, — відповів Селбі.

— І що ти з ними робитимеш? Тобі не стане місця, аби спати.

— Стане, якщо допоможеш прибрати з ліжка фіалки.

— І куди ти їх подінеш?

— Чому б не віддати їх консьєржці?

Щойно ці слова злетіли з його вуст, як він пошкодував про сказане. Заради всього святого, що ж тепер Кліфорд про нього подумає! Він знає вартість цих квітів. То ж чи повірить, що Селбі придбав усю цю розкіш, лише аби порадувати консьєржку? І як спотворено це можуть потрактувати у Латинському кварталі! Він боявся насмішок і чудово знав репутацію Кліфорда.

Раптом хтось постукав у двері.

Селбі перелякано глянув на Кліфорда, і це йому сподобалося. То було визнання його зверхності та благання про допомогу водночас. Кліфорд кинувся вперед, продерся крізь лабіринт рослин і, припавши до дверного вічка, спитав:

— Кого ще там чорти принесли?

Такий шляхетний спосіб спілкування вважався природним у кварталі.

— Це Еліот, — пояснив він, озирнувшись назад, — з Роденом та їхніми бульдогами.

Потім він сказав їм через двері:

— Почекайте на сходах, ми із Селбі вже виходимо.

Свобода волі — то чеснота. Латинський квартал сповідує лише кілька з них, проте ця беззаперечно шанується його мешканцями. Вони сіли на сходи і почали насвистувати. Згодом Роден вигукнув:

— Чую запах квітів. У них там банкет!

— Я думав, ти краще знаєш Селбі, — крикнув Кліфорд у відповідь, поки інший швидко перевдягав розірвані штани.

— Ми знаємо Селбі, — відповів Еліот з наголосом на першому слові.

— Ага, — додав Роден, — він влаштовує банкет, прикрашаючи кімнату квітами, поки ми сидимо тут на сходах.

— У той час як весь цвіт кварталу гуляє, — докинув Роден, а потім з раптовою підозрою запитав: — Агов, Одетта з вами?

— Слухайте, — похопився Еліот, — а Колетта з вами?

За мить він жалібно заскиглив:

— Колетто, ти що, сидиш там, поки я тут товчуся під дверима?

— Кліфорд здатний на все, — сказав Роден, — особливо після того, як його відшила Рю Баре.

Еліот вигукнув:

— Чуєте, хлопці? Ми вдень бачили, як до будинку Рю Баре заносили квіти.

— Фіалки і троянди, — уточнив Роден.

— Скоріш за все, для неї, — додав Еліот, погладивши бульдога.

Кліфорд кинув на Селбі підозрілий погляд. Той пробурмотів щось у відповідь, схопив пару рукавичок і поклав у портсигар дюжину сигарет. Потім підійшов до кактуса, зірвав з нього квітку і просунув її крізь петельку свого піджака. Узявши капелюха та ціпок, він усміхнувся Кліфордові, неабияк вразивши цим останнього.

IV

У понеділок зранку студенти билися за місця в Жульєна. Привілейовані студенти відганяли решту, що вперто сиділи на жаданих стільцях, коли двері відчинилися, сигналізуючи про початок переклички. Студенти сварилися за полотна, пензлі та портфоліо або збурювали довкілля вимогами хліба і Цицері[151]. Останній, похмурий колишній натурник, що у свої кращі дні позував для полотен, на яких зображувався Ісус, тепер розпродував черствий хліб ціною один су[152] за буханець і заробляв цим достатньо, аби завжди мати при собі сигарети. Месьє Жульєн зайшов до студії, по-батьківському усміхнувся й подався геть. Услід за ним у приміщенні з’явився клерк, подібна до лиса істота, що шастала серед охопленої бійкою юрби студентів у пошуках жертви.

Трьох студентів, що не сплатили внесків, було схоплено на місці. Клерк також якимось дивом відчув присутність четвертого, погнався за ним, обійшов збоку, перекрив тому шлях до рятівних дверей і нарешті спіймав його біля печі. У цей час місцева революція набула особливо широкого розмаху, всюди лунали крики: «Жуль!»

Жуль зайшов до студії, із сумною покорою в карих очах розсудив дві сварки, потиснув усім руки і зник серед натовпу, залишивши по собі атмосферу доброзичливості та миру. Леви отримали ягнят, старости зайняли кращі місця для себе та своїх друзів і, видершись на постаменти для натурників, почали перекличку.

— Цього тижня починатимуть з «К», — почулось у залі. Так і вийшло.

— Клісон!

Клісон підстрибнув, наче вжалений, і крейдою написав своє ім’я на підлозі перед стільцем.

— Керон!

Керон стрімголов помчався до свого місця й — бах! — звалив мольберт.

— Nom de Dieu[153]! — крикнули йому французькою. — Куди ти, дідьку, преш? — англійською.

Бац! Коробка з фарбами впала на підлогу разом з пензлями й усім іншим начинням.

— Dieu, de Dieu, de[154]…

Хлоп! Удар, швидкий стрибок, захват, сутичка та докірливий і водночас розлючений голос старости:

— Кошон!

Переклик відновився.

— Кліфорд!

Староста зробив паузу та роззирнувся навколо, притримуючи сторінку свого записника пальцем.

— Кліфорд!

Кліфорда не було. Він перебував на відстані приблизно трьох миль[155] звідти, і ця відстань щосекунди збільшувалась. Не те щоб він ішов швидко — навпаки, він ступав тією лінивою ходою, що була його візитівкою. Еліот крокував поряд, два бульдоги прикривали тил. Еліот читав «Жиля Бляса[156]», отримуючи від книжки задоволення, проте утримуючись від бурхливого вияву емоцій, які були б некоректними щодо Кліфордового настрою. Тож він дозволив собі лише кількох стриманих усмішок. Кліфорд, який похмуро усвідомлював це, мовчав. Увійшовши в Люксембурзький сад, Фоксгол всівся на лавку біля північної тераси і з очевидним несхваленням почав споглядати довколишній краєвид. Скоряючись місцевим правилам, Еліот прив’язав собак і, кинувши на друга запитальний погляд, знову занурився у читання «Жиля Бляса».

Стояв погожий день. Сонце сяяло над Нотр-Дамом, освітлюючи своїми променями все місто. Ніжне листя каштанів вкривало терасу тінню, малюючи на доріжках візерунки, в яких Кліфорд знайшов би наснагу для своїх шалених «імпресій[157]», якби тільки придивився. Проте він, як завжди у такий період своєї кар’єри, витав думками дуже далеко від малювання. Довкола них сварилися й виспівували свої любовні пісні горобці, великі голуби перелітали з дерева на дерево, на осонні кружляли мухи, а квіти пахли тисячею ароматів, що пробуджували у Кліфорді апатичну тугу. Під впливом такого настрою він заговорив.

— Еліоте, ти мій щирий друг…

— Ти нестерпний, — відповів той, згортаючи книжку. — Все, як я й думав: ти знову ганяєшся за новою спідницею. І якщо, — обурено продовжував він, — ти забрав мене із студії Жульєна лише через це… Лише щоб я вислуховував твої просторікування про досконалість якоїсь малої ідіотки…

— Не ідіотки, — м’яко заперечив Кліфорд.

— Слухай, — не стерпів Еліот, — ти що, збираєшся повідомити мені, що знову закохався?!

— Знову?

— Так! Знову, і знову, і знову… Заради всього святого, хіба ні?

— Цього разу, — сумно відповів Кліфорд, — усе серйозно.

Протягом однієї короткої миті Еліотові хотілося відгамселити друга. Проте замість цього він лише розсміявся, визнаючи власну безпорадність.

— Давай, розповідай! Хто цього разу? Клеманс, Марі Телек, Косетта, Фіфін, Колетта, Марі Верді?..

— Усі вони, звісно, чарівні, неймовірно чарівні, але з жодною з них у мене не було нічого серйозного…

— Допоможи мені, Господи, — набожно промовив Еліот. — Кожна із тих дівчат сповнювала твоє серце нестерпним стражданням і через кожну з них я так само пропустив заняття у Жульєна. Усі вони, кожна з них, окремо взята, одна за одною. Заперечуватимеш?

— У тому, що ти кажеш, є дещиця правди… авжеж… Однак дай мені бодай шанс стати вірним і відданим дівчині…

— …поки не з’явиться інша.

— Але ж це… Цього разу все зовсім інакше, Еліоте, повір мені. Я геть занапащений.

Не маючи іншої ради, Еліот стиснув зуби і мовчки слухав.

— Це… це Рю Баре.

— Що ж, — зневажливо сказав Еліот, — якщо ти страждаєш і вмліваєш за цією дівчиною — дівчиною, яка дала нам з тобою безліч підстав бажати, аби земля розійшлась у нас під ногами та поглинула нас, — що ж, продовжуй!

— Я продовжуватиму. Мені байдуже. Сором’язливість зникла…

— Ага, твоя вроджена сором’язливість.

— Я у розпачі, Еліоте. Невже я закохався? Ніколи, ніколи ще я не почувався таким збіса жалюгідним. Не можу спати. Правду кажучи, нормально їсти теж.

— Ті ж самі симптоми ми спостерігали у випадку з Колеттою.

— Ти можеш мене вислухати?

— Зачекай, решту я знаю напам’ять. Краще я в тебе дещо запитаю. Чи віриш ти, що Рю Баре — чиста невинна дівчина?

— Так, — відповів Кліфорд, червоніючи.

— Чи кохаєш ти її? Не так, як ти волочишся за кожною привабливою дурепою, чи ти справді кохаєш її?

— Так, — затято промовив той у відповідь. — Я б…

— Чекай. Ти б одружився з нею?

Кліфорд спаленів.

— Так, — пробурмотів він.

— Чудова новина для твоєї родини! — вигукнув Еліот, ледь стримуючи лють. — «Любий татку, я щойно одружився з чарівною гризеткою[158], яку, я певен, ви радо приймете разом з її мамою, неймовірно гідною та чеснотливою жінкою». Господи, цього разу все зайшло трохи далі, ніж зазвичай. Слава Ісусу Христу, юначе, що моя голова здатна думати за нас обох. У будь-якому разі, цією ситуацією я не надто переймаюся. Рю Баре швиденько покладе край усім твоїм зітханням.

— Рю Баре… — почав був запально Кліфорд, проте раптом замовк: там, де сонячне світло золотистими плямами вкривало стежку, прогулювалася сама Рю Баре — в ошатній сукні, великий солом’яний капелюшок затіняв очі.

Еліот підвівся й низько вклонився дівчині. Кліфорд зняв свого капелюха з настільки сумним, благаючим і смиренним виразом обличчя, що Рю Баре мимоволі усміхнулася. Ця усмішка була такою щирою, що Кліфорд, не в змозі встояти на ногах від здивування, повільно опустився на лавку. І цього разу дівчина знову не стримала усмішки. Наступної миті вона сіла на терасі на стілець та, витягнувши із сумочки книжку, перегорнула кілька сторінок і знайшла потрібне місце. Потім вона поклала книжку собі на коліна долілиць, зітхнула, усміхнулась і роздивилась навкруги. Дівчина цілком забула про Фоксгола Кліфорда.

Згодом вона знову взяла до рук книжку, проте замість читання почала поправляти на корсажі троянду. Троянда, велика й червона, палала наче полум’я над її серцем, і так само, як полум’я, зігрівала його трепетними шовковими пелюстками. Рю Баре знову зітхнула. Вона була дуже щасливою. Небо здавалось настільки блакитним, повітря настільки чистим і духмяним, сонячне проміння настільки лагідним, що серце співало у неї у грудях, промовляючи до троянди: «З юрби перехожих, з учорашнього світу, з мільйонів схожих один повернувся до мене».

Так співало її серце, зігріте трояндою на грудях. Два сірі голуби зі свистом пролетіли повз і сіли на терасі, де почали пихато походжати, кивати і підстрибувати, поки Рю Баре не розсміялася у захваті від цього видовища. Коли наступної миті дівчина підвела погляд, то побачила перед собою Кліфорда. Він м’яв у руках капелюха, а на обличчі застигла благальна усмішка, здатна розтопити навіть серце бенґальського тигра.

Рю Баре враз насупилась, потім зацікавлено поглянула на Кліфорда, а далі, коли вгледіла певну схожість між його поклонами й метушнею голубів, прикусила губу, аби не вибухнути сміхом. Чи була то Рю Баре? Вона настільки змінилася, що не впізнавала себе, але ж! Ця пісня її серця, в якій потонуло все на світі, тремтіла на її вустах, пісня, що пробуджувала у ній сміх з усіляких дурниць, сміх зі схожості голубів та містера Кліфорда…

— То ви гадаєте, що лише через те, що я відповідаю на привітання студентів з кварталу, ви можете вважати себе моїм другом? Я зовсім не знаю вас, месьє, але марнославство — друге ім’я чоловіків. Маєте задовольнятися тим, месьє Марнославство, що я старанно, неймовірно старанно відповідатиму на ваші привітання.

— Але ж, благаю… Молю вас дозволити мені висловити те благоговіння, що…

— Боже, мені зовсім байдуже до вашого благоговіння.

— Тоді дозвольте мені просто розмовляти з вами час від часу… Зрідка, дуже зрідка.

— Якщо дозволити вам, то чому б не дозволити й іншим?

— Не хвилюйтеся, я буду сама обачність.

— Обачність? Чому?

Погляд її очей був кришталево чистим. На мить Кліфорд завагався, проте лише на мить. А потім демон необачності опосів його, і він, припавши на коліно, запропонував їй себе, свою руку й серце, пообіцявши ділити з нею всі радощі й страждання. І протягом усього цього освідчення він розумів, яким дурнем був, що це просто захоплення, аж ніяк не кохання. З кожним словом, що спадало з його вуст, він усе глибше впадав у відчай, розуміючи, в яку халепу потрапив. І весь цей час Еліот насуплено сидів біля водограю, стримуючи бульдогів, які рвалися рятувати Кліфорда, бо навіть вони розуміли, що щось не гаразд, поки Еліот кипів усередині від злості та проклинав усе на світі.

Нарешті Кліфорд замовк. Проте Рю Баре відповіла не одразу; цього часу вистачило, аби його пристрасть охолола і прийшло усвідомлення катастрофічності ситуації. Він уже шкодував про свій вчинок, проте знову вибухнув палкими зізнаннями. Цього разу Рю Баре спинила його на першому слові.

— Дякую вам, — промовила вона дуже серйозно. — Жоден чоловік ще не пропонував мені одружитися, — вона обернулася, поглянувши на місто. Згодом знову заговорила:

— Ви пропонуєте мені дуже багато. Я самотня, в мене немає статків. Я — ніхто, — вона знову відвернулася й поглянула на Париж, що виблискував у сонячному світлі погожого дня. Він простежив за її поглядом.

— О, це так важко, — прошепотіла вона, — важко працювати, постійно на самоті, без друзів… А кохання блукає вулицями й бульварами… коли пристрасть померла. Я знаю… Ми знаємо, ми, інші, ті, хто не має нікого й нічого… Коли ми кохаємо, ми кохаємо всім серцем, усією душею.

Вона торкнулася троянди на своїх грудях. На мить здалося, наче вона забула про нього, проте дівчина тихо промовила:

— Дякую вам. Я дуже вам вдячна.

Вона розгорнула книжку, відірвала пелюсток зі своєї троянди та вронила його між сторінок. Рю Баре підвела погляд і м’яко сказала:

— Я не можу прийняти вашу пропозицію.

V

Кліфордові знадобився місяць, аби повністю оклигати. Місяць, попри те, що наприкінці першого тижня Еліот, загальновизнаний авторитет, проголосив його цілковите одужання. Цю заяву підкріплювала та сердечність, з якою Рю Баре тепер відповідала на його все ще серйозні поклони. Сорок разів на день Кліфорд благословляв Рю Баре за її відмову та дякував небу й зіркам, але в той самий час його серце, його дивовижне серце, страждало від тортур відмови.

Еліот був роздратований. Почасти мовчазністю Кліфорда, почасти несподіваною привітністю Рю Баре, якій він не знаходив пояснення. Коли вона, простуючи вулицею Сени із течкою для нот у руках, у крислатому солом’яному капелюсі на голові, проходила повз Кліфорда з його товаришами, вона завжди поважно кивала головою у привітанні, викликаючи усмішку на обличчі Кліфорда. Це розбурхало приспані підозри Еліота. Проте йому так і не вдалося нічого вивідати, тому він облишив цю пропащу справу, проголосивши Кліфорда ідіотом і приховуючи власну думку про Рю Баре.

Увесь цей час Селбі страждав від ревнощів. Спочатку він відмовлявся зізнатись у цьому самому собі та прогуляв студію, аби провести день за містом, проте перебування серед лісів і полів лише погіршило стан справ. Струмки дзюркотіли про Рю Баре, у криках косарів на полях вчувалося розкотисте «Рю Бар-ре-е!» Він цілий тиждень віддавався розпачу, який охопив його після того дня на лоні природи. Він похмуро працював у Жульєна, борючись із бажанням дізнатися, куди подівся Кліфорд і чим він може бути зайнятий. Кульмінацією напруги стала недільна прогулянка, що привела його до квіткового ринку на мосту Міняйл, потім він розпочав усе спочатку, що лише погіршило його настрій, і знову опинився на мармуровому мосту. «Так діло не піде», — подумав Селбі та вирушив до Кліфорда, що лікувався м’ятним джулепом[159] у своєму саду.

Вони всілися поруч та обговорили етику, мораль і людське щастя. Кожний з них вважав свого співрозмовника неймовірно цікавим, тільки от Селбі так і не зміг нічого випитати у Кліфорда, до щирої радості останнього. Джулеп бальзамом пролився на рани ревнощів і напоїв надією занепалого духом. Коли Селбі сказав, що мусить вже йти, Кліфорд вирушив разом з ним. Після цього Селбі, аби не лишитись у боргу, захотів провести Кліфорда назад до дому, потім Кліфорд рішуче взявся довести того назад. Коли обидва зрозуміли складність ситуації, було вирішено пообідати разом і «згаяти час». Вираз «гаяти час», особливо разом з нічними блуканнями Кліфорда, якнайкраще підходив для опису всіх веселощів тієї пропозиції. Вони замовили обід у кафе «Міньйон». Поки Селбі розмовляв із шеф-поваром, Кліфорд не зводив батьківського погляду з офіціанта. Обід вийшов на славу — принаймні у загальноприйнятому розумінні. Під час десерту Селбі чітко почув, як хтось здалеку промовив:

— Малий Селбі напився, наче свиня!

Повз них пройшла компанія чоловіків. Йому здалося, ніби він потиснув їм руки, а потім багато сміявся, оскільки всі були дуже дотепними. Навпроти нього сидів Кліфорд, який присягався у своїй непохитній впевненості у своєму другові Селбі. Начебто там були й інші: хтось сидів поруч з ними, хтось проходив повз, сколихуючи сукнями повітря над начищеною до блиску підлогою. Пахощі троянд, шурхотіння віял, доторки рук і сміх ставали все більш неясними та розмитими. Кімнату наче оповивав туман. Проте вже наступної миті кожен предмет болісно чітко постав перед його очима, лише постаті й обличчя спотворювались, а голоси лунали дуже пронизливо. Селбі повільно підвівся на ноги, намагаючись опанувати себе. Він розумів, що страшенно напився, тому був дуже обачним і підозрілим до самого себе. Він дозволив Кліфордові засунути свою голову під струмінь холодної води, внаслідок чого вийшов на вулицю у не дуже привабливому вигляді, проте значно тверезішим.

Селбі протягом певного часу вдавалося зберігати над собою контроль. Його обличчя лише трохи побіліло й змарніло, він крокував трохи повільніше, а розмовляв трохи швидше, ніж зазвичай. Опівночі Селбі полишив Кліфорда, який мирно дрімав у чийомусь кріслі з довгою замшевою рукавичкою в руках і пухнатою горжеткою, обмотаною навколо шиї. Селбі пройшов коридором, спустився вниз сходами і тут усвідомив, що перебуває у зовсім незнайомому кварталі. Він машинально поглянув на назву вулиці. Назва виявилася так само незнайомою. Хлопець розвернувся і попрямував до світла, що мерехтіло в іншому кінці вулиці. Втім, це світло виявилось набагато далі, ніж він очікував. Після довгих роздумів Селбі дійшов висновку, що якимось дивом його очі опинились на потилиці. Це привело його до усвідомлення певних незручностей, які спричинить така трансформація. Тож він спробував по-курячому струснути головою, аби перевірити гнучкість своєї шиї. І ця його спроба закінчилася страшенним розчаруванням: сльози покотилися з очей, серце немов завмерло, а сам він врізався у дерево. На диво, це зіткнення привело його до тями. Юнак підняв свого капелюха і вже жвавіше рушив далі, міцно стиснувши зуби.

Селбі намагався дотримуватись обраного курсу, хоча й трохи заточувався, і через деякий час усвідомив, що проходить повз ряд кебів. Світло червоних, жовтих і зелених ліхтарів дратувало його настільки, що він був ладен перебити їх своїм ціпком. На щастя, парубкові вдалося притлумити це бажання, тож він пішов далі. Пізніше в його голові виникла думка зекономити сили, узявши кеб, і він вже зібрався було повернути назад, але екіпажі лишилися далеко позаду, а їхні ліхтарі світили надто яскраво. Він полишив цю думку, зрештою опанував себе й озирнувся довкола.

Величезна неясна тінь постала праворуч. Селбі впізнав Тріумфальну арку та суворо погрозив їй ціпком. Її розміри страшили його. Арка була занадто велика. За мить він почув, як щось із дзенькотом впало на тротуар, і подумав, що то міг бути його ціпок, проте вирішив не заморочуватися з цього приводу. Коли Селбі врешті-решт знову зібрав себе докупи та відновив контроль над правою ногою, яка виказувала ознаки зрадницької непокори, він усвідомив, що перетинає площу Злагоди у напрямку, який мав привести його до Сен-Мадлен[160]. Таке його не влаштовувало. Він різко повернув праворуч, пройшов через міст, оминув Бурбонський палац і звернув до бульвару Сен-Жермен. Селбі бадьорився, хоча величність будівлі міністерства військових справ він сприйняв як особисту образу й почав сумувати за ціпком, яким було б так весело пройтись уздовж залізної огорожі. Хоча він і подумав був скористатися для цього своїм капелюхом, проте, знявши його, юнак геть забув, навіщо він це зробив, тож з неабиякою серйозністю знову надягнув його на голову.

Потім Селбі довелося боротись із нестерпним бажанням сісти на землю і розридатися. Це тривало, допоки він не дістався вулиці Рене, а там його цілком захопило споглядання кам’яної скульптури потвори над Двором Дракона. Час повільно спливав, нарешті юнак отямився і подумав, що йому нема чого тут робити, і рушив далі. Крок уповільнився. Потребу сісти й розридатися витіснило бажання усамітнитись і зануритись у роздуми. Права нога знову здобула незалежність і напала на ліву, атакувавши її з флангу та поваливши юнака на дерев’яну дошку, яка перегороджувала йому шлях. Юнак спробував обійти її, але виявилось, що вулицю перекрито. Намагання звалити її виявилися марними. Потім він побачив червоний ліхтар, що стояв на бруківці всередині огорожі. Що ж, просто чудово! І як тепер йому дістатися додому, якщо бульвар перекрито? Але він був не на бульварі. Віроломна права нога відхилила його з обраного курсу, бо бульвар з нескінченною вервечкою ліхтарів простягався просто за його спиною. А перед ним… що то була за вузька напіврозвалена вуличка, захаращена купами землі, вапна і каміння? Селбі підвів погляд. Широкими чорними літерами на загорожі було виведено:

RUE BARRÉE[161]

Він важко опустився на землю. До нього підійшли двоє знайомих полісменів і порадили підвестися, проте Селбі сказав, що йому подобається тут сидіти, така, мовляв, забаганка. Полісмени, сміючись, пішли геть. Тепер він цілком переймався проблемою: як побачити Рю Баре. Вона, очевидно, мешкала он в тому великому будинку з балконами із залізними поручнями. Двері замкнені на замок, але що з того? Спочатку він вирішив просто гукати її на ймення, допоки вона не вийде. Цю думку змінила інша, також не надто вигадлива: стукотіти у двері, аж поки вона не з’явиться. Нарешті, відкинувши обидві як не дуже продуктивні, він вирішив вилізти на балкон, прочинити вікно та ввічливо покликати Рю Баре. Селбі бачив лише одне освітлене вікно у будинку. Воно було на другому поверсі, і він прикипів до нього очима. Перебравшись через огорожу та купу каміння, він став на тротуарі й оглянув фасад у пошуках точки опори. План здавався нездійсненним. Аж раптом його охопила несамовита лють, сліпа сп’яніла впертість, через яку кров шугнула до голови й застугоніла у вухах, наче шум безмежного океану.

Селбі зціпив зуби і стрибнув на підвіконня, підтягнувся й повиснув на залізній решітці. А потім здоровий глузд покинув його. У голові звучало відлуння багатьох голосів, серце вибивало божевільний барабанний дріб. Хапаючись за карнизи та виступи, він повільно пробирався вздовж фасаду. Він чіплявся за ринви та віконні рами, поки нарешті не підтягся вгору й не опинився на балконі перед освітленим вікном. Капелюх злетів з його голови і покотився до віконної шибки. На мить він притиснувся до поручнів, зачаївши подих — і вікно повільно прочинилося зсередини.

Якийсь час вони просто дивилися один на одного. Потім дівчина невпевнено позадкувала до кімнати. Він бачив її розпашіле обличчя. Бачив, як вона впала у крісло біля освітленого лампою стола. І без жодного слова пішов услід за нею, закривши за собою велике, схоже на двері, вікно. Вони дивилися один на одного у цілковитій тиші.

Кімната була маленька й біла. Білим було геть усе навколо: застелене ліжко, маленький умивальник у кутку, голі стіни, лампа, його власне обличчя… Проте обличчя Рю палало так само, що й квітуча троянда на каміні за нею. Селбі ніяк не вдавалося заговорити. Вона й не чекала на слова. Його розум намагався осмислити враження від цієї кімнати. Білизна, неймовірна чистота і невинність захоплювали і хвилювали його. Щойно очі юнака призвичаїлись до світла, проступили інші предмети і посіли свої місця в кімнаті. Там було фортепіано, пічка для вугілля та ванна. Навпроти дверей стояв ряд дерев’яних вішаків, на яких білі ситцеві запони прикривали предмети одягу. На ліжку лежали парасолька й крислатий солом’яний капелюшок, а на столі — розгорнуті ноти, чорнильниця та стосик паперу. За ним навпроти шафи було дзеркало. Селбі чомусь не побачив там свого відображення. Поступово він тверезів.

Дівчина безмовно дивилася на нього. Її обличчя не виражало жодних емоцій, проте губи майже непомітно тремтіли. Очі, чарівні у своїй блакиті вдень, здавалися темними й м’якими, немов оксамит, а рум’янець щік густішав з кожним подихом. Вона здавалася ще тендітнішою та стрункішою, ніж коли він бачив її на вулиці. У вилицях Рю проступало щось ледь не дитяче.

Коли Селбі обернувся й побачив себе у дзеркалі, хвиля подиву й приголомшення прокотилась усім його тілом, наче він угледів там щось дуже ганебне. Затуманений розум парубка одразу прояснився. На мить їхні очі зустрілися, але потім він відвів свій погляд і втупився у підлогу, міцно стиснувши губи. У ньому точилася жорстока боротьба, його роздирали суперечливі почуття, розпікаючи кожний нерв до білого жару. Врешті-решт він почув голос всередині себе — і та боротьба скінчилася. Селбі дослухався до того голосу з удаваним зацікавленням, бо вже знав, чим усе закінчиться — хоча це й не мало жодного значення. Той голос завжди говорив те саме. Все одно все завжди буде закінчуватись однаково для нього.

Селбі підвівся. Рю підвелася разом з ним, спираючись рукою на стіл. Він прочинив вікно, підібрав свого капелюха і зачинив знову. Потім юнак підійшов до букета троянд і припав до нього обличчям. Одна квітка стояла у склянці води на столі. Дівчина схопила її, поцілувала пелюстки і поклала троянду на стіл перед ним. Він мовчки взяв ту квітку і, перетнувши кімнату, прочинив вхідні двері. Сходовий майданчик тонув у темряві і тиші, але Рю винесла лампу і спустилася разом з ним вичовганими сходами у коридор. Відкинувши засув, вона прочинила двері.

Зі своєю трояндою він переступив через поріг.

Під Жовтим Знаком
Післямова перекладача

До того, як це видання побачило світ, існувало два основні джерела, звідки читацька авдиторія могла дізнатися про Роберта Чемберса: есей Говарда Лавкрафта «Надприродний жах у літературі» та американський серіал «Справжній детектив». І якщо сінематограф лише складав пошану містичному світові автора, то з «батьком горору» все не так просто.

У згаданій праці Лавкрафт із захопленням описує збірку «Король у Жовтому», особливо наголошуючи на творі «Жовтий Знак». Письменник повністю переказує сюжет і пов’язує його з видіннями Каркози, таємничим Гастуром та іншими елементами таємничого рукопису, на якому базується збірка. Наприкінці присвяченої Чемберсові частині Лавкрафт із жалем визнає, що той «не продовжив роботу у напрямі, в якому він міг так просто стати визнаним майстром». Цими двома абзацами, а також введенням Гастура до власного пантеону Давніх Богів (оповідання «Той, що шепоче у темряві») Говард Лавкрафт забезпечив Чемберсу безсмертя у царині літератури жахів. А ще — прирік щонайменше три твори зі збірки на непорозуміння з боку читачів. То чому ж автор ідеї, яка пізніше подарувала світові «Некрономікон», створив лише одну збірку жахів? Чи писав він горор взагалі? Ким, зрештою, був письменник Роберт Чемберс? Спробуймо розібратися.

Малюючи темряву

Можливо, найважливішим періодом у житті Чемберса стало його навчання у паризькій академії мистецтв. Отримавши освіту у бруклінському політесі, майбутній письменник приєднався до угруповання студентів-художників разом зі своїм другом Чарльзом Ґібсоном (найвірогідніший прообраз Фоксгола Кліфорда) та у віці двадцяти років поступив до Національної вищої школи красних мистецтв у Парижі. Трохи згодом він також почав відвідувати академію Жульєна. Провівши сім років у Парижі та розвинувши свої мистецькі здібності, Чемберс 1893 року повернувся до Нью-Йорка. Навчання далося взнаки: молодий художник одразу ж продав кілька своїх ілюстрацій таким відомим журналам, як «Life», «Truth» та «Vogue». Здавалося б, живописцю годі й бажати кращого початку своєї кар’єри… Як раптом 1894 року виходить друком перший роман Роберта Чемберса «У Кварталі».

Девід Стюарт Девіс, британський літературознавець та письменник, у присвяченій Чемберсові розвідці зазначає: «Невідомо, що спонукало його [Чемберса] до літературної діяльності. Можливо, богемна атмосфера Парижа, яку він, уразливий митець, увібрав та відтворив на сторінках своїх текстових полотен». Роман «У Кварталі» й справді був створений під час перебування Чемберса за кордоном, а саме — у Мюнхені. У книжці описується життя американського студента, який приїхав до Франції, аби навчатися мистецтвам, та закохався у не надто моральну богемну дівчину. На думку критиків, перша редакція рукопису роману була значно коротшою за фінальний варіант. Цим пояснюється полярна відмінність динаміки (перші розділи розкривають дію, а останні скоріш описують пейзажі), а також раптова поява «лаунджевських[162]» елементів на кшталт риболовлі, полювання та інших видів спорту наприкінці твору. Існує думка, що молодого автора банально змусили розширити роман популярними на той час трендами.

Проте вже наступного року слава цього роману поблякла у променях неочікуваної сенсації: «Короля у Жовтому». Збірка вийшла друком у 1895 році й одразу здобула популярність. Роберт Чемберс присвятив «Короля у Жовтому» своєму братові, Вальтерові Чемберсу. Той був архітектором і також сприяв образності стилю Роберта. Дослідник фантастичної літератури Еверет Блейлер називає книжку «найважливішою в американській традиції горору».

На жаль, листування Чемберса періоду створення збірки майже не збереглося або не доступне дослідникам його творчості, тому встановити принцип, за яким упорядковано книгу, неможливо. Блейлер у своєму есеї, присвяченому Чемберсу, припускає, що «Рай Пророків» міг бути стартовою точкою для інших оповідань, проте фактичних підтверджень цьому немає.

Жовті міфи

Події твору «Той, що відновлює репутації» відбуваються у недалекому (для 1895 року) майбутньому. На відміну від інших творів (скажімо, циклу «Вулиць»), більшість згаданих персоналій тут є чистісінькою вигадкою. Цікаво, що Чемберс, по суті, передбачив Першу світову війну, тільки пізніше за реальну (1930 рік) та у вигляді конфлікту Німеччини і США. Двозначні погляди, які були помітні ще в «У Кварталі», знаходять своє втілення і в уявному майбутньому — перегляньмо опис зовнішньої політики США на початку. Каркоза, яку Чемберс запозичив із творчості Амброуза Бірса[163], тут і далі у збірці постає доволі конкретним місцем чи реальністю. По-іншому склалася доля решти назв.

Гаяди, згадані ще в епіграфі до збірки, походять з грецької міфології. Слово має давньогрецький корінь «ὕω» (hyo), що означає «дощові» або «ті, що приносять дощ». Гаяди були сестрами-німфами, які викликали дощі, доньками Атласа, сестрами плеяд і гесперід. У збірці вони згадуються передовсім як діви-плакальниці, почет Короля у Жовтому. Звісно, тут на думку спадає саме образ античних німф. Проте ймення Гаяд також носить скупчення зірок, що розташоване поряд зі згаданим у збірці Альдебараном… Таким чином, Гаяди постають водночас містичними створіннями та місцем.

Підґрунтя для створення Уоту[164], Наотальби, Тейла та Альдонеса, згаданих поміж інших членів імперської родини, встановити важко (хоча дехто виводить корені з міфології бретонців, ацтеків та іспанців), проте їхня подальша доля відома. «Король у Жовтому», не без допомоги Лавкрафта, породив по собі окрему систему так званих «Жовтих міфів», тобто творів, де розвивається містичний світ Чемберса та персонажі, що мешкають у ньому. Так, Уот стає сином Касільди та братом Тейла, Наотальба (іноді Ноатальба) обіймає посаду жерця в Ітілі (що в оригінальному творі також може бути як місцем, так і персоною), а Альдонес взагалі згадується як Король. Проте сам Чемберс більше ніде не повертається до цих персонажів.

Примара Правди (або Примара Істини) згадується також у «Жовтому Знаку». На думку Блейлера, Правду з циклу поезії у прозі «Рай Пророків» також можна корелювати з Примарою. Схожа ситуація і з Блідою Маскою. Каміла та Касільда, що названі в авторському епіграфі до «Маски» (друга сцена першого розділу «Короля у Жовтому»), попри свою значущу роль у п’єсі, не згадуються поза її контекстом. Ймовірно, Каміла отримала своє ім’я на честь вампіра Карміли з однойменного роману відомого ірландського майстра готики Шерідана ле Фаню. Також є версія щодо східного походження імені — від арабського «Kamillah». Ім’я Касільди співвідноситься зі святою Касільдою Толедською, дружиною арабського султана. Орієнталізм також простежується у таких назвах, як Галі, Гастур і, власне, Каркоза. Цікаво, що Алек з «Маски» у своїй подорожі втікає саме на Схід, а на до фіґуруючих у збірці США. Тенденції до орієнталізму підхоплює і Лавкрафт: згадайте автора «Некрономікону» Абдула аль-Хазреда.

Озеро Галі — одне з основних найменувань, що перейшли до «Короля» з творчості Амброуза Бірса (захопленість ним Чемберса особливо простежується у «Вулиці Першого Снаряда»). Вперше згадується в оповіданні «Житель Каркози», також зустрічається на початку твору «Смерть Галпіна Фрейзера». Проте тут на читача чекає несподіванка: Галі у Бірса — не озеро і не місце взагалі. Галі — це філософ, автор епіграфів до обох згаданих розповідей. Роберт Чемберс знову вдається до поєднання персонажу та місця, перетворюючи східного філософа на озеро, в якому тонуть два сонця, чиї хмарні хвилі б’ються об берег. Проте і це ще не все. Письменник Маріон Бредлі стверджує, що «Галі — це арабська назва сузір’я Тельця». Сузір’я, в якому розташовані Гаяди та Альдебаран… Крім того, у грецькій міфології існує нереїда (морська німфа) на ймення Гелі, а також німфа Галія. Через те, що походження назви (та мова-першоджерело) остаточно не встановлені, у перекладі назву подано відповідно до мови-оригіналу твору, тобто до англійської.

Вірогідно, найпопулярнішою частиною «Жовтих міфів» є Гастур. Вперше зустрічається у творі Амброуза Бірса «Вівчар Гаїта», де Гастур є богом вівчарів. Бірс майже не описує бога: центральним персонажем у розповіді є вівчар Гаїта та дівчина на ймення Щастя, яку він зустрів. Стилістично найближчим до «Вівчаря» є «Рай Пророків». Цікаво, що у самому «Жителі Каркози» Бірс не згадує Гастура взагалі.

У космології Чемберса Гастур має декілька втілень, що дозволяє розглядати його як певну ідею чи образ, який виражається у різний спосіб. У «Той, що відновлює репутації» Кастейн нарікається «сином Гастура». З одного боку, йдеться про імперську династію, тому цілком можливе пряме трактування цього виразу. З іншого — до цього схиляється більшість критиків — Гастур можна сприймати як місце, звідки походить Кастейн. У «Масці» Гастур потрапляє до того ж списку, що й Альдебаран, Алар та Гаяди, тобто є зіркою чи сузір’ям. У «Жовтому Знаку» подається у парі з Касільдою, що натякає на певну антропоморфність. У «Леді д'Іс» він служить сокольничим. Проте жодного разу — і тут ми маємо справу із серйозним непорозумінням — у Чемберса Гастур не називається Королем у Жовтому. Цю інтерпретацію подають вже наступники «Жовтих міфів».

Походження назви «Гастур» також не піддається однозначному трактуванню. Існує думка (підтримана, зокрема, Блейлером), що слово походить від грецького «Xasthur», а отже, своєю чергою, є видозміненим «Xaos», тобто «хаос». Інші версії, які базуються на індоєвропейській прамові: «Gheis+ter», що перекладається як «жахаюча зірка», «зірка, що жахає», здаються вірогідними через астрономічне походження інших найменувань. Варіація — «Gheis+tor», тобто «той, що приносить жах». Також поважною вважається теорія, згідно з якою «Гастур» походить від «пастор» («pas+tor»), «захисник» та згодом «вівчар». Зважаючи на першоджерело імені, це пояснення видається логічним.

Каркоза, основне місце дії п’єси «Король у Жовтому», теж походить із прози Амброуза Бірса, а саме з оповідання «Житель Каркози». Там Каркоза постає як місто, у пошуках якого блукає самотній подорожній. Аби уникнути спойлерів: сюжет віддалено схожий з «Леді д'Іс», проте геть позбавлений романтики.

У Чемберса Каркоза постає не тільки як місто, але і як певна реальність чи простір. Найбільш ймовірним походженням назви є місто Каркассон, яке існувало насправді. Воно знаходилось у південній частині сучасної Франції та було засновано кельтами. Місто мало лиху славу фортеці катарів — учасників релігійного руху, з яким активно боролася католицька церква протягом XII-XIV сторіч. За наказом Папи усі катари вважалися єретиками, а шлях від єретика до окультиста у свідомості пересічних парафіян Середньовіччя був надзвичайно коротким. Крім того, через це Каркассон часто згадується у поетичних творах як місто приречених на смерть або прóклятих Богом.

Леді з Ісу

Окрім згаданого вище Гастура та очевидного зв’язку сюжету з біблійною цитатою в епіграфі, у «Леді д'Іс» також наявна алюзія на давню бретонську легенду. За переказами, на березі Бретані стояло розкішне місто під назвою Іс, де правив король Арморіки на ймення Ґрадлон та його донька — красуня Дахут. Місто було збудовано просто на узбережжі моря. За міськими брамами розверзалися бурхливі води, тому їх завжди тримали зачиненими, а єдиний ключ зберігався у самого Ґрадлона. Одного разу до Іс потрапив втомлений подорожній. Дахут прийняла його та закохалася з першого погляду. Проте мандрівник на знак підтвердження її кохання вимагав від принцеси викрасти у батька ключ від міської брами — і тоді закохані втекли б з міста, впевнені у своїх почуттях. Дахут виконала прохання чоловіка, однак той замість втечі з нею відчинив брами, впустив шалені води до міста Іс і втік. За однією з версій, подорожній кликав Дахут за собою, проте вона лишилась помирати зі своїм народом. Неважко простежити паралель між історією про кохання чоловіка з іншого світу до примари та бретонською легендою.

Інші, очевидно пізніші, перекази свідчать про те, що Дахут оволоділи демони, що трагедія Ісу — кара Господня. Також різниться фінал історії: кажуть, що Ґрадлону та Дахут вдалося врятуватись втечею, що Ґрадлон заснував місто Кемпер, яке існує й донині. Мабуть, найцікавіша деталь оповідок про Іс пов’язана з нинішньою столицею Франції, де відбувається значна частина подій «Короля у Жовтому». Париж раніше носив назву «Лютеція». Згідно з бретонськими легендами Іс був найкрасивішим містом на світі, тому після його зруйнування франки перейменували Лютецію на ParIs, що з бретонської перекладається як «подібний до Ісу». Звісно, ця версія не є офіційно визнаною, проте міцно пов’язана з бретонським фольклором. Крім того, легенда може мати цілком реальне підґрунтя: кілька давніх римських доріг обриваються у морі. Вірогідно, раніше вони могли вести якраз до міста Іс.

Окрім Чемберса, до переказів про Іс зверталися й інші письменники «темного» жанру. Мабуть, найвідомішим прикладом є роман Абрагама Меріта[165] «Повзи, тінь, повзи!» На відміну від головного персонажа «Леді д’Іс», який потрапляє до примарного світу середньовіччя, у Меріта сама Дахут проривається у сучасність.

Незвіданий Рай

«Рай Пророків» викликає у критиків та читачів найполярніші думки. Хтось шукає у ньому приховані підтексти, хтось захоплюється незвичною формою, що контрастує з рештою творів, хтось скаржиться на незрозумілість, а хтось взагалі вважає «Рай» концептуально зайвим. Об’єктивної інформації щодо нього і справді замало. Достеменно відомо, що Чемберс був знайомий з творчістю Шарля Бодлера (який, до речі, перекладав та активно популяризував твори Едґара По у Франції) та його поезією у прозі. У збірці «У пошуках незвіданого» він використовує цитату з «Паризького спліну» Бодлера як епіграф до одного з творів. Можна помітити стилістичну схожість в естетиці та образах «Раю» та «Спліну» (порівняймо, скажімо, «Подвійну кімнату» Бодлера з частинами «Раю»).

Також існує певний зв’язок між «Раєм Пророків» та Біблією. Роберт Чемберс використовує цитати зі Святого Писання протягом всієї збірки: скажімо, фінальна репліка з «У Дворі Дракона» — це пряме запозичення з «Послання до Євреїв», 10:31 (у примітках це не зазначено, аби не руйнувати атмосфери твору). Цитати з «Послання до Євреїв» знаходять і у «Раю», а саме у «Примарі Правди». Таким чином, можливо, що «Рай Пророків» — це поезія в прозі, концептуально наближена до притч. На користь цієї теорії свідчить стилістична схожість твору з «Вівчарем Гаїтою» Бірса.

Зрештою, думка Еверета Блейлера щодо «Раю» як першооснови всієї збірки також пояснює місце твору у збірці. На жаль, Блейлер ніяк не обґрунтовує своє припущення і не повертається до нього у подальших розвідках стосовно горору.

Перехрестя чотирьох вулиць

Наскільки високо цінується читачами перша частина збірки, настільки ж сильне розчарування любителі горору відчувають від другої. І річ тут зовсім не у низькій якості текстів чи вторинності сюжетів. Ні, партію першої скрипки грає упередження. На початку ми згадували, яку велику роль у популяризації творчого спадку Чемберса зіграв Говард Лавкрафт. Проте навіть у начебто безпрограшної ситуації з’являється інший бік місяця. Зазвичай англомовний читач бачить у «Королі у Жовтому» збірку химерних історій про невимовний жах, незрозумілі реальності, потойбічних монстрів і заборонений твір, прочитання якого загрожує божевіллям… Коротше кажучи, читач шукає у Чемберсі продовження Лавкрафта, геть забувши про хронологію та причинно-наслідкові зв’язки. Це чудово спрацьовує від «Той, що відновлює репутації» до «Раю Пророків» включно, на «Вулиці Чотирьох Вітрів» починається непорозуміння, а на романтичних «Вулиця Пресвятої Богородиці» та «Рю Баре» — заперечення.

Цю складну ситуацію та шлях до її розв’язання чудово описав Девід Девіс. Він нагадує, що попри серйозне захоплення готикою, Роберт Чемберс ніколи не позиціонував себе послідовником Едгара По (хоча і захоплювався ним). З відомих письменників йому був набагато ближчим Амброуз Бірс, який у своїй творчій багатогранності торкався різноманітних тем і жанрів. Тому «Короля у Жовтому» слід сприймати як суміш химерних оповідок зі світом французької студентської богеми. «Не варто забувати, — пише він, — що Чемберс писав до, а не після Лавкрафта». Цикл «Вулиць» (до якого входить також «Рю Баре») не стає гіршим лише через те, що там не згадується імперська династія, пісні Гаяд і таємничий Король у Жовтому. Ці твори просто інші.

«Вулиця Чотирьох Вітрів» — останнє оповідання, де, вірогідно, непрямо згадується Каркоза. Країна мрій напівсплячого художника дещо перемежається з описами тієї реальності, проте автор не конкретизує ні гір, ні місяців (у множині — як і сонць), ні інших локацій. На думку Еверета Блейлера, цей опис — лише звичайна метафора.

Події, описані у «Вулиці Першого Снаряда», частково мали місце в історії Франції. Облога Парижа, як і вилазки місцевих партизанів, відбулася під час франко-прусської війни. Згадані Чемберсом жінки-мародери, загальна атмосфера підозрілості та пригніченості разом з описами Парижа 1870 року відповідають історичній дійсності. Наведене меню відсилає до реального раціону паризьких ресторанів, які під час облоги були вимушені додати до своїх меню такі екстравагантні страви, як «м’ясний бульйон з конини» або «рагу зі щурячим м’ясом». Невипадково події відбуваються взимку: 28 січня 1871 року місто капітулювало. На думку критиків, під час написання твору Чемберс надихався «Історіями про військових і цивільних» Бірса.

«Вулиця Пресвятої Богородиці» (в оригіналі використовується католицький перифраз «Our Lady of the Fields») та «Рю Баре» нагадують дебютний роман Чемберса «У Кварталі». В усіх випадках головним персонажем виступає юнак з Америки, що приїздить до Парижа, аби навчатися мистецтвам, захоплюється недоступною дівчиною з невідомим минулим, проводячи вільний час разом з друзями з академії. Академія Жульєна (або Жуля), згадана у творах, була найвідомішою приватною академією мистецтв наприкінці XIX сторіччя[166]. Чемберсові, який навчався там, пощастило навіть взяти участь у Салоні зі своїми роботами. Вільям Буґро та Ґустав Буланже — члени журі Паризького Салону, які викладали у цій академії.

Амур, в тіні якого сиділи Гастінґс і Валентина, в оригіналі значиться як «Love»: в англійській це слово може позначати як саме кохання, так і античного бога цього почуття. Гра слів торкнулася і Фоксгола Кліфорда: Foxhall є очевидною алюзією на лиса (ім’я можна перекласти як «лисяча нора»). Більш явна, але так само неможлива для перекладу гра слів простежується у «Рю Баре»: користуючись латинкою, Чемберс міцно пов’язує англійську та французьку мови. Саме цьому зв’язкові завдячує велика частина зворушливої атмосфери «Вулиць».

З трояндою ступив через поріг

Протягом свого життя Роберт Чемберс видав майже 90 книжок, здебільшого романів та збірок оповідань. З 1894 по 1938 роки нова книжка Чемберса виходила щороку (!), що зробило його одним з найуспішніших за життя письменників початку XX сторіччя. У збірці «Творець Місяців» однойменна історія цілком належить до жанру жахів, у «Небесному Дереві» також стрічаються химерні елементи (хоча сама збірка скоріш гумористична), у «Таємниці Вибору» автор повертається до атмосфери Бретані. Збірка «Примари людей» має доволі багато спільних рис з «Королем»: оповідання «Бог Війни» стилістично нагадує «Рай Пророків», а у творі «Надзвичайний і повноважний посол» читач зустрічає старих знайомих з Латинського кварталу — Селбі, Северна, Еліота, Родена та Кліфорда. З кожним роком Чемберса все більше захоплювала історична тематика, в його збірках усе сильніш переважали тексти військового спрямування. Водночас із цим він писав любовні романи, які добре продавалися та забезпечували письменника та його родину. Єдиним винятком можна вважати роман «Винищувач душ», виданий 1920 року. Там Чемберс поєднує окультну тематику з детективом: головний персонаж — дівчина, що втекла із фортеці окультистів — протистоїть комуністам, чорним магам та іншому злу. Проте після 1924 року і до самої смерті (1933) він писав лише історичні романи.

Ніколи більше Роберт Чемберс не повертався до химерного світу Каркози, де два сонця тонуть в озері Галі, де чорні зорі світять з небес, де співають свої пісні Гаяди, де тріпоче на вітрі пошматована мантія Короля у Жовтому.

Євген Лір

Інформація видавця

Зміст

Той, що відновлює репутації • 7

Маска • 45

У Дворі Дракона • 65

Жовтий знак • 75

Леді д’Іс • 97

Рай пророків • 115

Вулиця Чотирьох вітрів • 120

Вулиця Першого снаряда • 127

Вулиця Пресвятої Богородиці • 164

Рю Баре • 206

Під Жовтим знаком (післямова перекладача) • 233

Цей текст захищений Законом України «Про авторське право і суміжні права». Виключне право на видання цього тексту належить Видавництву Жупанського.

Будь-яке цитування тексту, його відтворення чи публікація можливі лише з дозволу видавництва.

Перекладено за виданням:

The King in Yellow, CreateSpace Independent Publishing Platform, 2014.

© Видавництво Жупанського;

Є. Лір, переклад;

О. Баратинська, художнє оформлення, 2018.

Літературно-художнє видання

Серія «Майстри світової прози»

РОБЕРТ ВІЛЬЯМ ЧЕМБЕРС

Король у Жовтому

З англійської та французької переклав Євген Лір

Редактор Л. Пішко

Відповідальний редактор О. Жупанський

Художній редактор О. Баратинська

Верстка О. Баратинська

Формат 60x90 1/16

Наклад 3000 пр.

Підписано до друку 6.11.2017

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру суб'єкта видавничої справи № 2770. Серія ДК

ФОП Жупанський

Україна, 08293, Буча, вул. Тарасівська, 7а,

тел.: (096) 350-61-05;

E-mail: zhupansky-publisher@ukr.net

facebook.com/Zhupanskyi/

Книжки за видавничими цінами

Інтернет-магазин

publisher.in.ua

UNISOFT

Надруковано у ПП «Юнісофт»

61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б

www.unisoft.ua

Свідоцтво ДК № 5747 від 06.11.2017 р.

Замовлення № 082/11

Чемберс, Роберт.

Ч-42 Король у Жовтому: / Роберт Чемберс; з англ. та фр. пер. Є. Лір;

— К.: Видавництво Жупанського, 2018. — (Майстри готичної прози). — 248 с.

ISBN 978-966-2355-89-5

УДК 821.111(73)’06-322.2

Роберт Вільям Чемберс

/Robert William Chambers/

(1865–1933) — американський письменник і художник, продовжувач традицій химерної і готичної літератури, започаткованих Едґаром По та Амброузом Бірсом. Попри те, що Роберт Чемберс ще за життя зажив слави успішного й талановитого письменника, в чиєму творчому доробку близько дев'яноста опублікованих книжок, найвідомішою його книжкою і понині залишається збірка оповідань «Король у Жовтому». Ці твори значною мірою вплинули на всю світову літературу в жанрах містики й жахів, здобувши цілу армію поціновувачів дивовижного й таємничого світу Жовтих міфів, створеного генієм Роберта Чемберса. Дослідник фантастичної літератури Еверет Блейлер називає книжку «найважливішою в американській традиції горору», а творці надзвичайно успішного серіалу «Справжній детектив», який є своєрідним взірцем естетики американської південної готики, складають пошану Чемберсові, наповнивши свій сюжет багатьма алюзіями і посиланнями на «Короля у Жовтому».

Примітки до електронної версії

Перелік помилок, виявлених та виправлених верстальником

С. 33: Я тільки пам’ятаю збурення, яке здійняла ця [книжки] => книжка, засудження її духівництвом і пресою…

С. 35: [Містера] => Містер Вайлд стогнав, лежачи на підлозі, його обличчя вкривала кров, а одяг був весь пошматований.

С. 38: Містер Вайлд спостерігав [зі] => за мною у цілковитій тиші.

С. 43: Я чув, як мій кузен гупає у двері крамниці з несамовитим криком, який міг би [розбутити] => розбудити й мертвих.

С. 48: Втім, я, звісно ж, чув про мінеральні джерела, настільки насичені [кремнезем] => кремнеземом, що листя і гілки, які падали у них, згодом перетворювались на каміння.

С. 87: Протягом тієї миті, що минула між її фразою та [моєї] => моєю відповіддю, я подумав про тисячі можливих реакцій на це невинне зізнання.

С. 127: Після цього змела обривки ниток разом із клаптиками мережива [із] => і з ніжністю подивилася на шиття на колінах.

С. 175: Із цими словами він оминув роздратовану нянечку і сховався за Гастінґсом, який зі сміхом підхопив хлопця і всадив [на] собі на коліна.

С. 202: Потім почалася суперечка: вона звинувачувала його в тому, що він поводиться, наче [дитини] => дитина, а він, заперечуючи це, наводив контраргументи.

С. 203: Її розтулені губи горіли [багряцем] => багрянцем.

С. 215: Проте він мовчав, поглинутий [сгляданням] => спогляданням власних черевиків.

notes

Примітки

1

Не знущайтеся з душевнохворих; їхнє божевілля триває довше за наше… В цьому єдина різниця (фр.) (тут і далі — примітки перекладача).

2

Вінтроп — президент Сполучених Штатів в уявному майбутньому.

3

Прусська система вербування — комплекс заходів, спрямованих на підвищення кількості рекрутів, успішно використаний Пруссією під час франко-прусської війни.

4

Баристер — адвокат найвищого рангу, що має право виступати в міжнародному суді.

5

Вільям Е. Додж (1805–1883) — американський політик, правозахисник. Після його смерті адміністрація Нью-Йорка встановила статую Доджа у центрі міста, викликавши обурення і дискусію у пресі через розміщення монумента.

6

Бовері — вулиця у Нью-Йорку, вважається сумнівним кварталом дешевих шинків і волоцюг.

7

Дьєпп — місто на півночі Франції на узбережжі протоки Ла-Манш.

8

«Нью-Йорк Дейлі» — одна з найпопулярніших американських газет кінця XIX сторіччя.

9

Enmasse (фр.) — гуртом, усі разом.

10

Північно-західні території — землі між річками Міссісіпі й Оґайо; до них входять штати Індіана, Огайо, Мічиган, Іллінойс і Вісконсин.

11

Бенедік — Нью-Йоркський район, де наприкінці XIX ст. було доступне житло для студентів.

12

«Геральд», дослівно «Вісник», і «Метеор» — популярні американські періодичні видання.

13

Меморіальна церква Джадсона — баптистська церква біля Вашинґтон-сквер, заснована Едвардом Джадсоном.

14

Пітер Стаувесант — останній генерал-губернатор голландських володінь у Північній Америці, відомих як Нові Нідерланди.

15

Джузеппе Ґарібальді — полководець, національний герой Італії.

16

«Delmonico's» — один з найстаріших нью-йоркських ресторанів, що працює й донині.

17

Коктейль, що складається з віскі, свіжого цитринового соку, цукрового сиропу та червоного вина.

18

Гайленд — невеличке селище в окрузі Ольстер, Нью-Йорк.

19

Філіп Шерідан — американський військовокомандувач, герой Громадянської війни. Відзначався расистськими поглядами, заохочував знищення американських індіанців через винищення бізонів. Йому належить сумнозвісна фраза: «Добрий індіанець — мертвий індіанець».

20

Монітори — броненосні артилерійські кораблі, назва яких («спостерігач») відповідає їхньому призначенню.

21

Синг-Синг — американська в'язниця, заснована 1826 року, досі функціонує.

22

Муштабель — допоміжний інструмент художника при створенні картини, виготовлявся з деревини.

23

Боз-ар (дослівно з французької «красні мистецтва») — стиль мистецтва, що з'явився у Франції за часів Наполеона III. У цьому випадку використовується як метафора мистецького світу.

24

«Санктус» — частина «Меси Святої Цецилії», написаної Шарлем Гуно 1855 року. Виконується латиною.

25

Це для мене честь, мадам (фр.).

26

От і чудово! (фр.).

27

Чорне (або африканське) мило — речовина чорного кольору, що виготовляється з попелу рослин. Використовується для косметичних потреб (зазвичай — очищення шкіри), а також як засіб для виведення фарби.

28

Спінет — струнний щипковий інструмент, різновид клавесина.

29

Цитата з вірша Роберта Бравнінґа.

30

Моріон — шолом, що використовувався іспанським військом протягом 16—17 ст.

31

Переклад з перської В. Мисика.

32

За давньою традицією, католицьке духовенство охороняє швейцарська гвардія. З 1506 року і донині швейцарські найманці відповідають за безпеку понтифіків та особисто Папи Римського.

33

Крúлас — підвищене місце для хору, читців із правого та лівого боку від середніх дверей вівтаря.

34

Неф (також нава) — повздовжній елемент у конструкції храму; приміщення, що дуже нагадує за формою корабель. Згадані галереї є частиною нефа.

35

Мануал — клавіатура органу.

36

«Аве Марія» — католицька молитва до Діви Марії. Також відома як «Привітання Янгола».

37

Псалом 104:22, подано за перекладом Біблії П. Куліша та І. Пулюя, 1905.

38

Сантим — грошова одиниця у Франції, дорівнює 0,01 франка.

39

Цитата з вірша Роберта Бравнінґа «Up at a Villa — Down in the City».

40

Французька Рив'єра — курортна зона на узбережжі Середземного моря. Також відома як Лазуровий берег.

41

Площа Злагоди — центральна площа Парижа, друга за розміром у Франції.

42

Набережна д'Орсе — вулиця на лівому березі Сени.

43

Йдеться про Тріумфальну арку в центрі Парижа.

44

Булонський ліс — ландшафтний парк на околиці Парижа, неподалік від передмістя Булонь-Білланкур.

45

Ризниця — місце у вівтарі або окреме приміщення при християнському храмі для зберігання богослужбового вбрання священнослужителів.

46

Уривок з «Пісень морських дітей».

47

«Courrier Français» — щотижневий ілюстрований франкомовний журнал, що виходив у 1884–1914 роках.

48

Сеанс, тут: співбесіда (фр.).

49

Марсала — сорт італійського вина, що виробляється на основі білих сухих вин.

50

Битва біля Тель-ель-Кебірі між британськими та єгипетськими військами відбулася 13 вересня 1882 року. Стала вирішальною в англо-єгипетській війні за контроль над Суецьким каналом. Велика Британія здобула впевнену перемогу. Вірогідно, Томас служив у П'ятому королівському полку ірландських уланів.

51

Кокні — лондонське просторіччя.

52

Фіксатив — розчин шелаку у спирті, що напилюється на рисунок вугіллям, аби запобігти забрудненню.

53

Кларет — сухе червоне вино Бордо.

54

Пуритани вимагали очищення англіканської церкви від католицьких обрядів та повернення до суворих норм і правил. Відносини між католиками та пуританами (а також іншими протестантами) залишалися доволі напруженими протягом багатьох сторіч.

55

Баттері — парк, розташований у однойменному районі Нью-Йорка.

56

Мені здається, наче я
Впав у джерело тіней,
Де, як Геракліт казав,
Правду сховано від нас (фр.).

57

Цитату з Біблії подано за перекладом І. Огієнка.

58

Ґруа — французький острів у Бретані.

59

Дрік — рід чагарникових рослин з характерними жовтими пелюстками. Багато з його видів вважаються бур'янами.

60

Баранець, або бекас — невеликий прибережний птах з надзвичайно довгим і гострим дзьобом.

61

Кроншнеп, або кульон — рід птахів родини баранцевих.

62

Фіністер — департамент французького регіону Бретань, де відбуваються події.

63

Сивка звичайна — кулик середніх розмірів. Цікаво, що суперечки між мисливцями щодо швидкості польоту цього птаха врешті-решт привели до заснування «Книги рекордів Гіннеса».

64

Мисливцю, мисливцю, полюй знов,
Залиш Розетту й Женетон,
Тонтон, тонтон, тонтен, тонтон,
Ти не чіпай їх до світанку,
Амури хай оберігають сон,
Тонтон, тонтен, тонтон (фр.).

65

Яструб (фр.).

66

Дурнуватий (фр.).

67

Поводьтеся з птахом люб'язно (фр.).

68

Посадіть його (фр.).

69

Сокіл (фр.).

70

Тут: новак, недосвідчений новачок (фр.).

71

Вальдшнеп (фр.).

72

Принада (фр.).

73

Виростити сокола — непроста справа (фр.).

74

Мотузка (фр.).

75

Сокіл на прив'язі (фр.).

76

Тримайте його на короткому повідку (фр.).

77

Тут: кінна їзда (фр.).

78

Чемність (фр.).

79

Також відома як Полум'яна Жанна. Дружина Жана де Монфора, претендента на бретонський престол, яка самотужки зібрала військо й сама повела його у бій проти супротивника свого чоловіка — Шарля де Блуа.

80

Тут: накидка на голову (фр.).

81

Перифраз, що описує Богоматір у католицькій традиції.

82

Прикрий твій блиск очей
І руки пригорни,
Бажання всі ночей
Від серця віджени

(переклад з французької Валерія Яковчука).

83

Я оспівую природу,
Сльози ранку, зірок вроду,
Захід сонця незабутній,
Небо, що співа в майбутнє (фр.).

84

Латинський квартал — традиційний студентський квартал у 5-му та 6-му округах Парижа на лівому березі Сени біля університету Сорбонна.

85

Переклад В. Мисика.

86

Школа красних мистецтв (фр.).

87

Монмартр — 130-метровий пагорб на півночі Парижа, його найвища точка.

88

Описувані події відбуваються під час франко-прусської війни, яка закінчилася 1871 року перемогою Пруссії й укладанням Франкфуртського миру.

89

Битва під Седаном між прусськими та французькими військами відбулася 1870 року. Французи зазнали нищівної поразки.

90

Доброго вечора (фр.).

91

Свято (фр.).

92

Форт на однойменній горі. Був ключовою оборонною позицією під час франко-прусської війни.

93

Старий (фр.).

94

Пон-Неф — один з найстаріших паризьких мостів через Сену. За іронією, дослівно перекладається як «новий міст».

95

Марна — річка у Франції, що впадає в Сену.

96

Стривай, це ти? (фр.).

97

Задушення, підступний напад (фр.). Крилатий вислів походить від імені отця Франсуа, що виконував таємні вбивства за наказом кардинала Ришельє.

98

«Марсельєза» — національний гімн Франції. Цитати з нього подано у перекладі Миколи Вороного.

99

Пер-Лашез — цвинтар у Парижі.

100

Гвинтівка Шаспо — голчаста однозарядна гвинтівка, розроблена французьким зброярем Антуаном Шаспо 1866 року. Використовувалась французькою армією в 1866–1874 роках.

101

Вірогідно, мається на увазі прізвище французького військовокомандувача.

102

Наречений (фр.).

103

Мається на увазі Люксембурзький парк у Парижі.

104

Доломан — гусарський мундир.

105

Агов! Це все ще ти, старий?

106

Вільні стрільці, або франтірери — нерегулярна піхота у Франції 15–19 ст. Відзначились активними партизанськими діями під час франко-прусської війни.

107

Сестри милосердя — католицька жіноча конгрегація, також відомі як дочки милосердя. Її учасниці з 1656 року і до сьогодні на волонтерських засадах надають медичну допомогу пораненим на фронті.

108

Лафет — станок артилерійської системи, на якому закріплюється гармата. Зазвичай має два колеса.

109

Венсен — французьке місто неподалік від Парижа. На півдні розташовано згадані ліси.

110

Потерна — тунель, що сполучує частини фортів та інших фортифікаційних споруд.

111

І всі ті дні, проведені у смутку,
Були для нас — найщасливіші дні! (фр.)

112

А щоб тобі! (фр.).

113

Бон Марше — перший паризький супермаркет.

114

Тут: дружній зв'язок. (фр.).

115

Мілбрук — невеличке селище у штаті Іллінойс.

116

Карл Бейдікер — німецький письменник, автор численних путівників країнами і містами Європи, Парижем зокрема.

117

До побачення

118

Доволі безтактні (фр.).

119

Монруж — містечко неподалік від Парижа.

120

Єзавель — біблійний персонаж, жінка, що уособлює розпусту, нечестивість і зухвалість.

121

Мій любий; дорогий (фр.).

122

Медон — місто у Франції на південному заході від Парижа.

123

Будинок інвалідів — архітектурна пам'ятка Парижа, побудована для рекреації ветеранів війни за наказом Людовіка XIV. Має великий золотистий купол, який видно здалеку.

124

Модистки — майстрині з виготовлення жіночих капелюхів, суконь і білизни.

125

Я переконана (фр.).

126

Зачиняємося! Зачиняємося! (фр.).

127

Кухоль пива (фр.).

128

Фунт = 0,45 кг. Отже, Кліфордова форель важила майже 1 кг.

129

Я не знаю (фр.).

130

Мило «Пірз» — один з найдавніших брендів мила. Випускає продукцію з 1807 року.

131

Дуже вільне трактування цитати з Євангелія від Матвея.

132

Як знавець, фахівець (фр.).

133

Тут: столик для двох (фр.).

134

Господи, який же він красивий! (фр.).

135

Гадаю, їм добре разом (фр.).

136

Переклад В. Мисика.

137

Як можна помітити ще у «Вулиці Пресвятої Богородиці», студенти паризьких студій розподіляли між собою хліб відповідно до статусу. Селбі, як новачка, попереджують про те, що він отримуватиме хліб найнижчої якості, зроблений з висівок.

138

Капелюх! Капелюх! (фр.).

139

Тут: А я? (фр.)

140

До завтра, чарівний юначе! (фр.)

141

Омнібус — громадський транспорт: двоповерхова карета, запряжена парою коней.

142

Римська премія — нагорода у сфері мистецтва, що присуджувалась у Франції з 1663 по 1968 роки художникам, граверам, скульпторам й архітекторам.

143

Бурбонський палац — місце засідань Національної асамблеї Франції на набережній д'Орсе (див. «Вулиця Першого Снаряда».

144

Вулицю перекрито (фр.).

145

Історично паризькі пральні будували якомога ближче до природного джерела води — річки Сени.

146

Сантим — 0,01 франка.

147

Маленькі горщики (фр.).

148

Ну ж бо, шукайте жінку! (фр.).

149

1 фут = 0,3 метра.

150

Чайові (фр.).

151

Алюзія на відомий вираз «публіка жадає хліба та видовищ».

152

Су — дрібна монета у Франції.

153

Заради Бога! (фр.)

154

Боже, Боже… (фр.)

155

1 миля = 1,6 км.

156

«Жиль Бляс», ін. «Жиль Блас» — шахрайський роман Алена Рене Лесажа.

157

Мається на увазі робота у стилі імпресіонізму.

158

Гризетка — молода дівчина, городянка, що не надто притримується моральних засад.

159

Джулеп — алкогольний напій з коньяку або віскі з водою та м'ятою, цукром і льодом.

160

Сен-Мадлен — церква, збудована у стилі французького класицизму. Вписана в ансамбль згаданої площі Злагоди.

161

Вулицю перекрито (фр.).

162

Lounge — дозвілля, ліниве збавляння часу.

163

Амброуз Бірс (1842–1914) — американський письменник, що відзначився воєнною прозою, а також готичними творами. Зібрання творів українською у перекладі Олега Короля вийшло друком у «Видавництві Жупанського» у 2017 році.

164

В оригіналі істота називається Uoht, тому перша літера в імені — «у».

165

Абрагам Меріт (1884–1943) — американський письменник, автор романів у жанрі горор та детектив. Романи «Гори, відьмо, гори!» (переклад Марти Сахно) та «Повзи, тінь, повзи!» (переклад Тетяни Кирилюк) вийшли друком у «Видавництві Жупанського» на початку 2018 року.

166

Цікаво, що в академії Жульєна серед інших студентів навчався українець Олександр Шевченко — щоправда, пізніше за Чемберса, починаючи з 1906 року.