Annotation

Молодий випускник юрфаку прибуває нічним потягом до поліського містечка Стара Вишня. Він одержимий манією справедливості, прагне стати суддею, на якого давно чекають.

Але чому саме з ночі його приїзду в містечку бере початок ланцюг дивних смертей – убивств, самогубств? Що і хто стоїть за ними? Справжній чи фальшивий щоденник, в якому описані загадкові події в Старій Вишні, пред’являє молодий суддя слідству? До якої межі людина може судити інших навіть з найкращими намірами?

Відповіді на ці питання майстерно зашифровано у романі. Хтось сприйме його як витончений психологічний трилер, в якому переплелися українська провінційна реальність і містика. Хтось – як блискучу містифікацію, за якою ховається щемлива історія про почуття двох надзвичайно самотніх людей, ніби замкнених в кімнаті зі страхітливими потворами із картин Ієроніма Босха.

Обкладинка Інокентія Вирового

У оформленні обкладинки використано картину Макса Ернста «Ліс та голуб»

Володимир Лис

2 серпня

З серпня

15 листопада

16 листопада

18 листопада

5 грудня

6 грудня

7 грудня

8 грудня

28 лютого

1 березня

26 квітня

28 квітня

29 квітня

30 квітня

4 травня

5 травня

8 травня

12 травня

Епілог

Про автора

notes

1

2

Володимир Лис
І ПРИБУДЕ СУДДЯ

Міжнародний потяг до Санкт-Петербурґа прибув на станцію Луцьк опівночі. Він спізнився всього на вісім хвилин. До того спізнювався на цілих півгодини, що було, зрештою, не так і багато для нинішнього непевного часу. Однак на підході до Луцька машиністові вдалося розрив скоротити, і молода провідниця із сьомого плацкартного вагона знала, що до наступної великої станції – Ковеля – якщо не трапиться чогось надзвичайного, прибудуть за графіком. А втім, що їй до того, її вини у жодному запізненні нема.

Як і належало, вона заздалегідь попередила тих пасажирів, котрі мали виходити. Їх було четверо. Молоде подружжя – він, високий, вродливий, з виразними очима, і вона, сіренька пташка, правда, з повними соковитими губами – всю дорогу завзято шепталося і сперечалося. До провідниці долітали фрагменти розмов, і вона зрозуміла, що ідуть ці двоє до родичів, з якими перед тим майже не підтримували стосунків, а зараз несподівано отримали запрошення на розподіл спадщини – після смерті, здається, двоюрідної тітки їм теж повинна була перепасти дещиця. Якось, проходячи мимо, провідниця почула, як дружина твердила, що проживуть і без цієї подачки. Чоловік щось заперечив, та вона не розчула, що саме сказав. Вже опинившись у провідницькому купе, подумала: якби на неї упала хоч якась крихта з чийогось там стола, вона не відмовилася б, нізащо не відмовилася б, все взяла б. Надто багато прикрощів зазнала в цьому несправедливому холодному світі, де приречена бути вічною жебрачкою, а тепер ще й блукалицею, не маючи ані пристановиська, ані надії на щось постійне, хоч віддалено схоже на щастя, тільки цю нескінченну осоружну дорогу, нудотний запах чужої зіжмаканої постелі й обривки чужих розмов і сповідей, сплетених у клубок щоденного і щонічного хаосу, який оточує страшним виром.

Тепер подружжя йшло проходом, наповненим чужими снами, неголосними розмовами, вуркотіннями і зітханнями, запахом виставлених з-під простирадел ніг. За ними поволі дибав дідок у засмальцьованій куфайці, хоч надворі стояло ще літо, а далі повз, мов сліпий слимак, молодий хлопчисько з двома величезними сумками. Провідниця перед тим ледве його добудилася. Потяг стишував хід, провідниця виглянула крізь двері: стало видно старовинну, ще з минулого століття, будівлю вокзалу і людський мурашник, який, незважаючи на нічний час, вирував на пероні. «Куди вони ідуть, куди поспішають, навіщо, – подумала провідниця, – якби вони знали, яка то мука – їздити і їздити, не маючи прихистку». Але знала вона й те, що зрушений світ не зупинити, що дорогою буде ще порожніти і заповнюватися потяг разом з її вагоном, поки нарешті дика орда мішечників не кинеться скуповувати, ощасливлювати місто, чимось схоже на те, звідки вони виїхали, нашпиговувати його маслом, ковбасою, м’ясом, зубною пастою, кухонним причандаллям, цукром, всіма мислимими і немислимими товарами, на які досі ще багата Україна.

Потяг спинився, провідниця, як і годилося, відчинила двері. Перед ними вже з’юрмилися з десяток людей з валізами й торбами. Провідниця зійшла на перон, сказала: «Дайте, хай пасажири вийдуть», – і відступила крок убік.

– І куди вони пруться? – мовив хлопчисько, нарешті прочумлюючись від сну, перед тим, як ступити на сходинку.

– До своєї погибелі, – чи то буркнув, чи то пофілософствував дідок.

Як і слід було сподіватися, всі їхали якщо не до Санкт-Петербурґа, то в Білорусь. Але один квиток, чи не останній (бо п’ятеро чоловіків і дві жінки, котрі стояли збоку і непевно позирали на провідницю, явно квитків не мали і готувалися упрохувати взяти їх, безбілетних), змусив провідницю мимоволі ледь-ледь здригнутися.

– Ви до…

Вона підвела голову і подивилася на молодого чоловіка років двадцяти п’яти, зі спортивною сумкою, що повисла на самісінькому краю правого плеча. Провідниця ще раніше звернула на нього увагу. Чоловік стояв трохи осторонь, біля вродливої дівчини, і зі скептичним спокоєм спостерігав за натовпом вздовж потяга. Щось говорила дівчина, але, здавалося, він її не слухав. Що привернуло увагу? Постава, цей спокій? Модна легка куртка, з-під якої визирала кольорова проста сорочка? Вона тоді ще раз мимоволі зиркнула на нього. І ось тепер він простягає їй квиток, а дівчина тихо гладить його спину.

– До Старої Вишні я, – сказав міцний чоловік, чи хлопець. – Ви здивовані? Ніхто туди не їздить? Чи там потяг не зупиняється? То я на ходу скочу.

– Ні, чому ж…

Часом і їздять, трапляються пасажири, хотіла вона сказати, але не сказала. Потяг, хоч лише на хвилину, але зупиняється.

Провідниця мовчки дала дорогу. Пасажир (сумка ледь не сповзла з плеча, він її недбалим жестом поправив) пройшов до вагона, наостанку послав дівчині поцілунок рукою. Провідниця ледве відбилася від безбілетників, порадивши їм пошукати щастя в інших вагонах. Ні, підробити вона не проти, але не сьогодні. Не сьогодні, от у чім річ.

Вона ледве дочекалася того моменту, коли потяг рушив і поповз уздовж перону, мимо пристанційних будівель. Ось уже його повністю ковтнула густа дьогтьова ніч, щоб за півгодини виштовхнути зі своїх обіймів на наступній станції. Тепер тільки дерева чорними привидами бовваніли обабіч колії. До Старої Вишні ще три зупинки: Рожище, Голоби і Ковель. Майже три години їзди. Дві з половиною. Якщо точніше – дві години сорок сім хвилин. «Виміряй із секундами», – покепкувала провідниця з себе. Вона відірвалася від холодного вікна, до якого притулялася чолом. Треба було йти у вагон, виконувати набридлі обов’язки. Зібрати квитки, видати постільну білизну. Потім прийде Коля, молодий бригадир. Він завжди приходить після півночі. Якщо потяг нічний. Нічний потяг. Нічний. Але ж як важко їй іти до свого купе. Господи…

Провідниця довго сиділа на лавці у провідницькому купе. Потяг уже повністю набрав швидкість. Якісь силуети тьмяно миготіли за вікном. Провідниця дивилася туди, очі її вбирали темряву, і темрява, здавалося, забирала їх до себе, притягувала її геть усю. Невже причина заціпеніння в тому, що у її вагоні іде цей чоловік, чи то швидше хлопець? Так, їде до Старої Вишні. Але ж він не знає, не може знати, звідки вона родом. Він сам не звідти, не з її рідного містечка, інакше б вона його знала, вони майже ровесники або й узагалі однолітки.

Чоловік зі спортивною сумкою, який їхав до Старої Вишні, мав місце приблизно посередині вагона. І хоч як відтягувала провідниця час, доскіпливо передивляючись квитки трьох інших пасажирів, таки добралась і до нього. Хлопець як хлопець. Худорлявий, але міцний. Руки теж міцні і, видно, дужі, плечі широкі. Не надто вродливий, але й не потвора. Хіба що вуха занадто стирчать, ніс ніби втиснутий в обличчя, трохи, майже непомітно викривлений. Може, боксер? На тонкі губи виповзала змійка іронічної посмішки. «Господи, навіщо я його вивчаю, – подумала провідниця, – час все одно іде, ще їхати якихось дві з половиною години, та й усе». Не думати про цей шлях – ось він, вихід.

– Що, фальшивий квиток? – весело спитав пасажир.

– Ні, чому ж… Пробачте. Постіль брати не будете?

– Та вже якось так передрімаю. Довго їхати?

– Дві з половиною години, – повторила вголос провідниця цифру, яка причепилася, мов реп’ях. – Дрімайте, я вас розбуджу.

– Дякую.

– Будь ласка. Це моя робота, мій обов’язок.

– Які ми ввічливі, – сказав молодий чоловік.

– Насміхаєтесь? – провідниця наважилась ще раз глянути на нього.

– Ну що ви… Дякую. Просто дякую.

Перш ніж піти далі, провідниця повагалася якусь мить. Спитати чи ні? Ну що їй до того, чому він їде до маленького містечка, загубленого серед поліських лісів? І все ж вона спитала:

– Ви у відрядження?

– У відрядження? – чомусь здивувався чоловік. – Ні, не у відрядження. На роботу.

І пожартував:

– На постійну роботу! На трирічне заслання.

З веселого приязного тону провідниця зрозуміла: він аж ніяк не проти з нею порозмовляти. Вона, здається, навіть йому подобається. А чому б і ні? Адже вона теж не потвора, доволі симпатична, якщо вже бути відвертою, хлопці з депо липнуть поглядами, а Коля-бригадир каже…

Провідниця обірвала думку, що стала волокти її невідомо куди, у темну безвість, і спитала:

– То ви за направленням?

– Авжеж, – веселості у його голосі навіть додалося. – Після університету. Перед вами бовдур, якого мали залишити у Львові, але не залишили. Навіть у Луцьку не зумів затриматися. Тепер їду в поліську Тьмутаракань. – Він тріпнув непокірним чубом. – Тож як повернетеся – передавайте привіт Львову. Ви ж зі Львова?

– Зі Львова?

– Даруйте? – хлопець трохи знітився. – Я гадав – бригада львівська, а не санкт-петербурзька, бо ж розмовляєте українською…

– Так-так, бригада львівська.

«А сама я зі Старої Вишні», – хотіла признатися провідниця, але знову нічого не сказала. Нащо йому знати? Натомість, перш ніж остаточно позбутися цього спілкування, таки поцікавилася:

– Ви будете вчителем? Не вгадала? Лікарем?

– Знову не вгадали, – пасажир, проте, явно не був розчарований. – Я юрист.

– Юрист?

– Що, не схожий?

– Ні, чому ж… Але… Ви… будете суддею?

Досі вони розмовляли впівголоса, бо ж довкола спали люди. Але останні слова провідниця вимовила голосно, майже вигукнула. Вигукнула проти своєї волі.

– Судді виглядають солідніше, еге ж? – по-своєму, очевидно, розтлумачив її подивування пасажир. – Може, буду й суддею. Колись таки буду. Поки що просто працюватиму в суді. Куди ви…

– До інших пасажирів… Спіть, я вас розбуджу…

Провідниця швидко пройшла до кінця вагона.

Коли вона перевірила усі квитки і повернулася у своє купе – там уже звучала музика. Стрімка, нахабна, вона, здавалося, розколювала тишу сонного вагона, мов дужий залізний молоток горіхову шкаралупу. Враження посилювало шипіння й постійна робота ударника, що, видно, не шкодував рук, відбиваючи стрімкі такти. Провідниця зрозуміла: Коля-бригадир уже прийшов. Він полюбляє заявляти про себе гучно, плювати йому, що пасажири сплять, що за вікном ніч, що він мав би, навпаки, оберігати спокій у вагоні.

Так і є, сидить із транзисторним приймачем у руках, а в очах, що з веселою нахабністю дивляться на неї, провідниця бачить себе – очі, сірі, майже блакитні, вбирають її, щоб зі звичною певністю затягти, мовби збільшуючись з кожною наступною миттю. Коля-бригадир знав про цю особливість своїх доволі гарних, аж якось не по-чоловічому гарних, очей і сповна використовував її. Провідниця здогадувалася – не одна вона втопилася в тих бездонних очах, осіла на дні, забута їх власником, проте чи зупинить це наступну жертву? Але сьогодні Колині очі викликали в неї лише відразу, втім, може, й не відразу, але якийсь дивний спротив, що народився майже миттєво, як тільки вона їх побачила.

– Слухай, вимкни, – несподівано для себе самої владно наказала вона.

– А то що? – вишкірив Коля зуби, з-поміж яких зблиснуло два золотих.

– Люди ж сплять.

– Ну й чорт з ними. Виспляться вдома, – безтурботно сказав Коля.

Провідниця рішуче простягла руку до приймача. Коля-бригадир, певно, відчув щось нове у її настрої, бо сам зменшив звук.

– Дивись, що я приніс.

Рухом фокусника він заліз під коричневу шкіряну куртку, дістав звідти пузату пляшку.

– Лікер. Ананасовий. Твій улюблений.

– Миколо…

Він теж підвівся, стояв зовсім поруч, вона чула його гаряче дихання, відчувала дуже чоловіче тіло.

– Що, Людочко?

– Вже випив? Ми ж на роботі…

Він тернувся щокою об її скроню, вільною рукою обняв за шию, потім дихнув у її ніздрі.

– І краплі в рот не брав сьогодні. А лікер подарував один чмур за те, що у купейний вагон без білета посадив.

– Миколо…

– Та ти сьогодні якась сама не своя, – він заглянув Людмилі в очі. – Я ще тоді помітив, як у потяг сідали. Що сталося, Людо?

«Тоді ти не міг помітити, – подумала Людмила, – тоді ще нічого не трапилося, тоді я ще нічого в собі не відчувала, хіба те, що мимо Старої Вишні будемо проїжджати, трохи тривожило. Але то так, дрібне хвилювання, не вперше…»

– То що сталося? – допитувався Коля. – У гуртожитку хтось образив?

– У гуртожитку? Ні, –Людмила похитала головою. – Хто мене мав образити?

– Ну, може, Вірка. Ти казала…

– Ні-ні. Вибач. Сховай лікер.

– Як хочеш. Куди поставити? Людо… – у його голосі прокинулися незвичні, мовби жалісні нотки. – Це ж тобі подарунок від мене.

– Скоро станція, Колю.

– То й що? Стоїмо тільки дві хвилини. До Ковеля ще година. Ні, ти таки сама не своя.

Людмила звільнилася від його рук, ледь стрималася, щоб не відштовхнути. Бригадир не став опиратися, плюхнувся на лавку. Ця легка перемога допомогла Людмилі трохи отямитися. Він же ні в чому не винен. А вона має те, що заслужила. Колю й заслужила, хоч це ще не найгірший варіант. Не одна з їхньої бригади була б не проти Колиної уваги. Та ж Вірка, яка перед тим, кажуть, була його симпатією, пробувала навіть задиратися. Але то було ще два місяці тому.

Що її саму мучить зараз? Невже причина в тому хлопцеві, який іде до Старої Вишні? Ні, не в ньому самому, а в чомусь іншому, що пов’язано з ним. В чому тоді? Щось мовби крутиться в голові, але не може стати думкою.

– То ти не хочеш сказати, що трапилося?

Людмила стенула плічками. Відвернулася, стала знічев’я переставляти на тумбочці склянки. І раптом відчула: з-під повіки правого ока щось викочується, тепле й вологе. Сльо…за?.. Боже, це ж сльоза, вона от-от заплаче, ладна заплакати… Тернула пальцями під оком, і їй здалося – палець відчув солоність маленької краплини, бо та стала вбиратися у пори шкіри.

– Ти… плачеш? – здивовано спитав Коля-бригадир, посунувшись до неї.

– Ні-ні, тобі здалося.

Людмила поспішно відвернулася, ще раз тернула під оком. Коли ж повернулася до нього, подивилася у його гарні зіниці, схожі зараз на дві блакитні цятки серед хмари, що розповилася перед нею, її власні були сухими, принаймні їй хотілося, щоб так було.

– Я хочу тобі щось сказати, Колю, – промовила вона стиха помертвілими губами.

2 серпня

Ми зійшли з тролейбуса і побачили низеньку світло-зелену, чи, радше, салатову будівлю вокзалу – та наче випливала назустріч з темряви, підсвічена двома ліхтарями, що стояли пообіч центрального входу.

– У Луцьку такий маленький вокзал? – здивувався я.

– Хіба ти ніколи його не бачив? – у свою чергу здивувалася Валерія.

– Ні, – сказав я. – Я ж їздив до Львова через Володимир. А минулого разу, якщо пригадуєш, ми поверталися автобусом.

Ми оминули хоч і низьку, але продовгувату будівлю, вийшли на перон. Тут, коли вже спинилися біля самої колії, Валерія поставила питання, яке вже звучало кілька разів цього вечора:

– То що все-таки сталося, Георгію?

– Нічого, – сказав я. – Анічогісінько. Мене направили на роботу до Старої Вишні.

– Але чому? Петро Платонович ще вчора, коли я дзвонила до нього, знову підтвердив, що тебе залишають у Луцьку. Що трапилося у суді вчора, може, все-таки скажеш?

– Нічого й не трапилося, – сказав я. – Ми дуже мило порозмовляли з паном заступником голови суду. Як і попереднього разу.

– Дуже мило? – недовірливо подивилася Валерія.

«Які бездонні в неї очі, – подумав я. – Мені знову здається, що вони ще й безкраї. До того ж і розширюються, коли дивитися в них». І все ж я виплив з цих очей.

– Авжеж, – сказав уголос. – Він запитав, як я доїхав. А тоді повідомив, що мене направляють у Стару Вишню.

– І ти мовчки погодився?

– А що я міг зробити? Набити йому морду?

– Не погодитися. Боротися за себе. Зараз нема обов’язкового направлення.

– Я не знав, – сказав я.

– Це на тебе не схоже, – сказала Валерія. – Ти щось приховуєш.

– Анічогісінько, – сказав я цього разу неправду і додав: – Тобі не треба було сьогодні приїжджати.

– Чому? – спитала Валерія. – Я ж не винна, що Петро Платонович поїхав зранку у відрядження. Якби ти почекав до завтра.

– Не хочу чекати, – сказав я. – Не хочу, розумієш?

– Ти мене… Ти мене вже…

Вона не доказала і затулила обличчя руками. Але тільки на якусь мить, а далі, напевно, отямившись, зробила вигляд, що поправляє зачіску.

«Звичайно, ви можете відмовитися, – сказав учора заступник голови обласного суду. – Тоді я…»

Він не доказав, але я знав – тоді він зміг би з чистою совістю відпустити мене на всі чотири боки. Але я мусив би вертатися до Львова…

«Я не продаюся так дешево», – подумав я і подивився низенькому тлустому чоловічкові в очі.

Чоловік мовби засоромився. Але наступної миті відчув щось схоже на сором і я. Справді-бо, звідки чоловік за столом міг знати про мої взаємини з Валерією, про справжній стан моїх взаємин з Валерією, про те, що я її більше не кохаю…

– Як приїдеш, одразу ж напиши, – сказала Валерія тепер, щулячись під вітром на пероні. – Ні, краще зателефонуй. Ти, до речі, маєш гроші?

– У мене багато грошей, – усміхнувся я.

«Хоч би нарешті прибув той потяг», – подумав наступної миті й подивився на годинник над входом до вокзалу.

На ньому було 23:46. Потяг мав би вже прибути чи, принаймні, наближатися до станції, але його ще не було ні видно, ні чути.

«Я дивлюся, напевне, не в той бік», – подумав.

Та потяга не було видно і з другого боку. На годиннику – вже 23:48.

– Ти напишеш мені, як тільки приїдеш, – повторила Валерія.

– Напишу.

– Обіцяй.

– Обіцяю, – легко, аж сам здивувався, вимовив я.

– Не напишеш, – зітхнула Валерія. – Але чому, Жоро?

«Ось вона й гнівається, – подумалося. – Інакше назвала б Юрієм, Юрчиком, Юрасиком…»

«Невже тобі хочеться, щоб вона тебе зараз так називала?» – спитав я себе.

Відповіді не було. Як не було поки що й потяга. «Може, він зовсім не приїде?» – подумав я і побачив нарешті вдалині вогники, які рухалися.

Валерія знову щось сказала, але цього разу я не розчув, що саме, а перепитувати не став. У кишені намацав квиток, куплений вчора, – один з чотирьох, що продавалися на цей прохідний потяг у касі попереднього продажу Луцького вокзалу. Його я купив відразу, ну, може, десь за годину після того, як довідався, що мене направляють до Старої Вишні.

Я відсмикнув руку, наче обпікся.

З серпня

Яскраве світло, яке било мені в очі, було таким сліпучим, що я мимоволі затулився руками. Та безжалісні пекучі промені стали проникати крізь щілини між пальцями, здирати на пальцях шкіру, пробираючись до повік, випікаючи очні яблука. Біль ставав таким нестерпним, що я не витримав і закричав. Звук мого розпачливого крику вдарився об стіни високої сірої будівлі з грубими круглими колонами, до якої я перед тим невідомо чому поспішав. «Якщо пригадаю, чому йшов до цього будинку, світло перестане мене мучити», – зненацька подумалось мені. Однак безжальні прожектори не давали зосередитись, вогняний сніп все пік і пік з новою, ще страшнішою силою. Я вже нічого не бачив, лише відчував сотні, тисячі розпечених голок на своєму обличчі, на шкірі, яка, мабуть, уже перетворилася на червоне місиво. Ледве подумав про це, як відчув запах горілого м’яса. Збагнувши, що це запах м’яса з мого обличчя, закричав ще голосніше і розпачливіше.

– Прокиньтеся, прокиньтеся!

– Що-о?..

Ошалілими очима я дивився на старого чоловіка, котрий схилився наді мною. Куди зникло світло, яке мучило мене, хто цей чоловік з переляканими очима? І раптом, остаточно отямившись, збагнув: це ж був сон, щойно я бачив жахливий сон…

– Вибачте, – пробурмотів я знічено.

– Дарма, дарма, вам, напевне, приснилося щось жахливе?

– Так, приснилося.

Я звівся на лікті, виглянув у вікно. За тьмяним склом виднілась частина якогось подвір’я. Збоку примостився кіоск. Мимо вагона пройшли, перемовляючись, двоє чоловіків. Я збагнув: потяг стоїть на якійсь станції – і спитав, де ми.

– Ковель, – сказав мій сусіда.

Він сидів, звісивши ноги з постелі, мовби також намагався щось пригадати.

– Напевне, розбудив вас своїм криком? – спитав я. Сусід чи то не розчув, чи не схотів казати неправду. Я оглянувся. Раптом подумав: чули інші пасажири чи ні? Навпроти, на боковій лавці, спала, звісивши руку до самої підлоги, молода дівчина. Нижня губа в неї так відвисла, що, здавалося, теж от-от торкнеться підлоги. Зверху мирно посапував, одвернувшись до завішеного вікна, товстий дядько у чорній майці. Наступне бокове купе тонуло у напівсутінках. Я задер голову – сусід зверху наді мною теж спав. Отже, не так вже й голосно я кричав.

«Хіба це важливо?» – подумав я і зрозумів, що мені просто неприємне це нагромадження тіл у переповненому вагоні, дратує задуха і мішанина запахів, яка робить повітря кисло-застояним. Доведеться терпіти (бо заснути навряд чи зможу) півгодини, а то й більше. Напевне, більше. Я зиркнув на годинник. Чверть по другій. Якраз час для сну. Тому такий безпробудно сопучий вагон. Наче ковальський міх, який не можна спинити. Дратувало і світло з перону, чомусь ніхто не здогадався опустити чорну завіску, що стирчала зверху вікна.

Я звівся на ноги і шарпнув її руками з обох боків.

– Даремно, – озвався сусід. – Пробували.

Тепер він розгойдувався, заклавши руки за шию, мовби хотів зрушити вагон з місця. І це безглузде розгойдування теж стало дратувати мене. Я підвівся і, мимоволі потягнувшись, аж хруснули кістки в плечах, пішов проходом. Вагон спав, лише в одному купе вовтузилася якась тітка, щось шукаючи у величезній полотняній валізі й стиха постогнуючи при цьому. Мабуть, сіла щойно, в Ковелі.

У відчиненому провідницькому купе нікого не було. Подушка, синя шерстяна ковдра, на подушці – розгорнута книжка. На ковдрі біля стіни барвистим метеликом примостився легенький ситцевий халатик, певне, щойно скинутий з пліч. І враз я пригадав свою розмову з провідницею, коли та прийшла збирати квитки. Виразні, кольору темної сливи очі чомусь стали наполоханими, коли я сказав, що я юрист, працюватиму в суді. Смішна вона, ця дівчина. Либонь, суддя для неї – щось високе і поважне.

Провідницю я побачив внизу на землі. Вона повернула голову на звук моїх кроків, і в тьмяному поблискуванні пристанційного ліхтаря, що синювато-жовтим оком байдуже позирав на вагон, раптом, здавалося, майнула тінь від великого чорного птаха, так несподівано спохмурніло, ба, навіть стало зляканим її обличчя. Наче я, з’явившись, направив на неї пістолет і зажадав змінити курс потяга.

– Не бійтеся, – сказав я, здивований такою реакцією на мою появу. – Гаманця мені не треба, вашого життя тим більше.

– Хто вас знає, – вона ніби оговталася від несподіваного переляку.

– Не треба, не треба, – запевнив я. – Інакше хто мене висадить у Старій Вишні?

– Самі зійдете.

– Та я ж не знаю, коли ми її проїжджатимемо.

– Вже скоро. Хвилин сорок лишилося їхати.

Вагон шарпнуло. Раз, удруге. Зрештою потяг за третім разом зрушив з місця.

Провідниця стояла внизу, мов закам’яніла, і дивилася кудись уздовж потяга, який полишав її на пероні.

– Ви що, збираєтеся тут ночувати? – здивовано спитав я.

Лише тепер вона стрепенулася, мов підбитий птах, що все ж наважився злетіти, змахнула руками-крилами і побігла навздогін за потягом. Я простяг їй руку, міцно вхопив за тонкі холодні пальці, стиснув усю долоню і буквально втягнув до вагона.

– Що ж ви так? – докірливо промовив я. – Могли…

Я затнувся на півслові. Дівчина плакала, намагаючись з усієї сили сгримати глухе ридання.

– Що з вами?

Я розгублено тупцяв біля неї, не знаючи, що робити в цій ситуації. Раптом провідниця зойкнула, наче хтось невидимий взявся душити її, і припала мені до грудей, здригаючись усім тілом.

«Ну й халепа, – подумав я. – Істеричка вона чи що? А може, щось трапилося, доки я спав?»

Потяг уже мчався на всіх парах. До відчинених дверей залітав холодний вітер, такий холодний, наче літо за стінами потяга раптово помінялося на зиму чи принаймні осінь. А може, це тому так, що дівчина, котру я тепер тулив до себе і став мимоволі гладити її плечі, аби хоч якось заспокоїти, була вся теж холодною, наче її щойно вийняли з заморозника.

Взагалі я не лізу за словом до кишені. Але тепер я чомусь не міг видобути жодного не те що слова – навіть звуку. Потяг тим часом проминув місто і вистукував свою монотонну пісню серед поля.

– Давайте зачинимо двері, – нарешті сказав я.

– Пробачте, – прошепотіла вона, відриваючись від мене, та так різко, ніби щойно усвідомила, що притулилася до чогось гидкого.

Вона мовчки зачинила двері, причому якось із острахом, чи то боялася випасти, чи остерігалася чиєїсь невидимої руки з-за дверей. Мовчки, не кажучи ні слова, пройшла всередину вагона.

Я ще трохи постояв, потім рушив і собі. Провідниця сиділа у своєму купе, коли я проходив повз прочинені двері.

– Пане суддя! – гукнула вона.

Мене відразу розсмішило таке звертання. Я став у дверях купе і пожартував, що, доки ми доїдемо до Старої Вишні, може, встигну її засудити, якщо є, звичайно, за що. Нехай лишень признається у своїх гріхах.

Вона сумно поглянула на мене і сказала:

– Не встигнете. Це було б дуже довго.

– Дуже довго – що?

– Розповідати.

І, так само дивлячись кудись убік, мов боялася зустрітися очима чи, швидше за все, соромилася невисохлих сліз, сказала чи то й звеліла:

– Ідіть, ще подрімайте трохи. Ну, йдіть, чого ж ви… Я розбуджу.

Я знизав плечима і рушив до свого місця. «Вона таки чомусь боїться мене», – подумав дорогою. Вагон так само важко дихав. Спав і мій старий сусід. Чи, може, вдавав, що спить. Я сів на лавку, притулився спиною до стіни і собі заплющив очі. Щось щемливе підкотилося мені до горла. Ще за якихось двадцять-тридцять хвилин я опинюся в Богом забутому містечкові. І ледь я подумав про це, відчув ще й інше: смертельно не хочеться туди приїздити, відбувати тих три роки за направленням.

Я побачив лице Валерії, в її чудових волошкових очах – здивування, біль і образа. Як вона чекала тих кількох слів, які я мав сказати…

Розтулив повіки. До біса згадки. Я вчинив щиро, між нами все перегоріло, і якби я сказав: «Хочу, щоб ти була моєю дружиною», – чи ще якісь, близькі за змістом, слова, вони були б першим реченням епілогу до нашого кохання і наших почуттів, а епілог, як відомо, довгим не буває, він мусить поставити крапку в будь-якому сюжеті. Лишалося хіба що одружитися, аби лишитися у Львові, аби просто лишитися, зачепитися, як казали у нас на курсі. Але піти на таке я був не здатен. Я відчував, що не здатен і на інше – приїхати й написати Валерії, що кохаю її чи ще щось. Наприклад, що мені там сумно, навіть якщо буде сумно, нудно чи ще якось там насправді. Взагалі нічого не напишу, хоч і обіцяв це при прощанні. Але ж обіцяв, обіцяв, обіцяв, від цього нікуди не дітися, як і від прибуття до Старої Вишні, подумав я. Це порівняння мене здивувало. Наче я не довіряю самому собі, от як виходить.

Зненацька я пригадав свій сон. Ніколи не надавав значення снам, але тут відчув, начебто у сні є щось, чого я не можу пригадати. Ну, біг до якоїсь споруди, але до якої? Навіщо і звідки? Але ж це сон, подумав я. Дарма шукати у ньому змісту, тим більше якихось деталей.

І знову перед очима з’явилося обличчя Валерії. Тільки інше – тієї останньої ночі в Луцьку, при місячному світлі, яке падало на ліжко, де ми востаннє кохалися. Може, вона сподівалася, що те примарне світло, впавши на її голе тіло, розпалить мене по-справжньому, як було колись. Але тієї, останньої ночі я був такий як був, і обличчя Валерії нагадувало мені мертвотно-зелену маску відьми з якогось зарубіжного кінофільму.

* * *

Ми приїхали до Луцька вже після того, як проти свого прізвища на дошці, де вивісили списки розподілу цьогорічних випускників, я спіткнувся об фразу: «Направити в розпорядження Волинського обласного суду». У цьому не було нічого дивного, бо ж я родом з Волині, де й досі живуть мої батьки. Хоча мене мали залишити у Львові, в одному з районних судів. Приїхали сюди, бо раптом виявилось, що у Валерії є родичі в Луцьку, а їхній сусід працює в обласному суді.

Ми тоді ходили вулицями старовинного міста, де я мав жити віднині. Сюди, як стояло у підтексті нашої поїздки, мав забрати Валерію. Вона захоплювалася містом, а швидше – переконувала мене, яке воно прекрасне, майже нічим не гірше Львова.

Я знав – не заберу її. Чи не знав? Чи удавав, що не знаю? Чи не знав – удавав, що не знаю, чи не знав – удаю або ж ні.

Була й зустріч із сусідом, уже про мене поінформованим: Валеріїні родичі запросили його і добряче почастували. Зустріч в обласному суді із заступником голови. Дорога додому з сусідом, яка пролягала через кав’ярню «Старий замок». Балаканина пана судді про власне дитинство, яка сповнювала мене нудотою, аж я, аби її не слухати, почав думати про те, як ми проведемо з Валерією цю ніч у чужій оселі. Як нам постелять – разом чи окремо? «Мій наречений», – сказала Валерія. «Який не стане чоловіком, – спало мені на думку, – але вже давно фактично є чоловіком, і тепер думав про двісті п’ятдесяту чи триста п’ятдесяту спільну ніч, шкода, що я не рахував». Чи останню, я ще тоді не знав. Коли точніше – не вирішив.

Нам таки постелили разом, у маленькій кімнатці, що колись була дитячою. Від тих часів лишилася етажерка з іграшками, килимок на стіні.

Я вже вкотре мав змогу спостерігати, як поволі роздягається Валерія.

Одночасно я отримав нагоду ні про що не думати, а спостерігати за священнодійством цього вмілого роздягання. Спостерігати за повільним наближенням до ліжка. Але фільм, який дивишся не вперше, не здатен викликати тих же емоцій, що й першого разу.

Коли вже я пригорнув «мою наречену Валерію», трапилася дивна подія. У вітальні задеренчав телефон, а потім у двері тихенько постукали. Господиня спитала, чи ми вже спимо, і коли Валерія відповіла «ні», сказала, що мене кличуть до телефону.

– Георгія? – здивувалася Валерія і, отримавши підтвердження, зашептала до мене: – Ти комусь давав їхній номер?

– Я навіть не знаю, який у них номер, – відповів я.

– Тоді не зрозуміло, – сказала Валерія і сама рішуче встала, накинула на голе тіло передбачливо захопленого халата і пішла до телефону. Правда, дуже швидко вернулася і здивовано сказала, що просять таки мене, притому голос чоловічий.

Довелося вставати, натягати штани і накидати наопашки сорочку. Але, коли я взяв трубку і сказав: «Слухаю», – помовчавши кілька секунд, трубку на другому кінці дроту поклали.

– Вибачте, – сказав господині, котра з’явилася у вітальні.

– Будь ласка, – чемно відповіла вона.

Подумки я лайнувся, тоді повернувся до Валерії, а вона влаштувала допит, кому я давав номер.

– Цікаво, кому я міг давати, коли ці два дні весь час був з тобою.

– Може, до того, у Львові? – спитала Валерія.

– А ти мені його називала, цей чортів номер? – я аж розгнівався.

– Ні, – Валерія здивувалася ще більше.

Відчуваючи, що вона буде мучитися ще довго, а то й зовсім не засне, я виклав свою версію: помилилися номером, телефонували до якогось іншого Георгія, а господиня просто зреагувала на ім’я і покликала мене. Валерія погодилася, що так могло бути, і притулилася до мене – спершу несміливо мовби, потім щільніше і щільніше. Я почав пестити її, хоч і робив це без особливої пристрасті. Тоді вона й сказала, що хоче відчути місячне сяйво.

Дивна річ, коли я уявив, що маю під собою відьму, мене це чомусь розсмішило. Я гамував у собі той сміх, аби він не прорвався назовні, бо тоді Валерія могла образитись, і, гамуючи, кусав їй шию, та так, що вона аж скрикнула – од болю, а не від насолоди. Правда, потім сказала, коли було вже по всьому, що давно не приносив їй такого задоволення. Я поцілував її у щоку, а потім у покусане місце і поспішно притулився губами до подушки, бо міг засміятися знову.

«Чому ж не допоміг той її родич у Луцьку», – вкотре за останню добу подумав я. І вперше у грудях ворухнулася страшна підозра: це справа рук Валерії. Це її помста. Помста за те, що я так і не сказав тих давно очікуваних слів. Якби сказав, зараз спав би в її обіймах на розкішному старовинному ліжкові у їхній прекрасній львівській квартирі, а не тулився до стіни у пропахлому потом, сопучому і смердючому вагоні. З істеричною провідницею, що ледве не залишилась на чужій станції, а потім ні з того ні з сього зрошувала сльозами мою сорочку.

Раптом мені захотілося, щоб хтось у цьому сонному вагоні закричав уві сні, як недавно кричав я сам. Може, цей старий дідуган, що, незважаючи на свій давно пенсійний вік, преться невідомо куди, чи дівчина з одвислою губою. Я б зміг так само розбудити і заспокоїти. Але вони тихо сплять. Вони якщо й бачать сни, то солодкі й приємні, принесені добрими ангелами. А за вікном чорна-чорна ніч. Здається, що дорога до Старої Вишні нескінченна. А потяг падає у цю нудотну чорноту ночі, наче у глибоке бездонне провалля, летить і летить у нього і не може приземлитися.

* * *

Мене розбудив легенький доторк до плеча. Цього разу я моментально розплющив очі й побачив схилене наді мною обличчя провідниці.

– Вставайте, за п’ять хвилин станція, – сказала вона. – Тільки не засніть знову. Потяг у Старій Вишні зупиняється лише на хвилину.

«Отже, я таки заснув», – подумав я, підводячись. Дивно, таке враження, мовби спав дуже довго. Годилося б умитися, але яке це має значення. За півгодини, чи скільки там, спатиму в готелі, в такому маленькому містечку й до готелю, напевно, недалеко. А може, до ранку передрімаю на вокзалі, хоч там, швидше за все, не вокзал, а маленька станція, що зачиняється на ніч.

Я підхопив сумку і пружною ходою попрямував до виходу. Потяг уже сповільнював хід. Провідниця чекала мене у дверях свого купе. Її обличчя раптом здалося мені вродливішим, ніж було звечора.

– От і приїхали, – сказав я. – А я так і не дізнався, як вас звати.

– Навіщо це вам?

– Раптом ще зустрінемося?

– Людмилою мене звати. Ходімо.

Відімкнувши зовнішні двері, провідниця поглянула на мене. Я відсахнувся з несподіванки – така мука вихлюпнулася на мене з великих потемнілих очей, що раптом заповнили весь простір переді мною. Вона, безумовно, плакала, але не тільки це, не тільки, подумав я. Що ще трапилось, доки я спав? Ні, ще раніше. Пригадалася дивна поведінка цієї дівчини при виїзді з Ковеля.

– Скажіть, будь ласка, – провідниця говорила тихо, ледве шелестіла губами. – Можна вас запитати…

– Питайте, якщо встигнете.

– Ви читали Біблію?

– Біблію? – здивувався я. – Читав.

– Не пригадуєте – є там такі слова, такі слова… – вона затнулася, а потяг уже пригальмовував, – такі слова: «І прибуде суддя, а ти відійдеш»?

– Не пригадую, – відповів я. – Може, і є. Треба подивитись. Вибачайте.

«Надумала коли питати», – іронічно всміхнувся подумки.

– Це ви вибачайте, – здавалося, вона от-от знову розплачеться, але тільки мовчки відчинила двері. – Щасти вам.

– До побачення.

Потяг зовсім спинився. Я зістрибнув на землю. Озирнувся. Збоку бовваніли у темряві якісь приземкуваті споруди.

– Станція он там, – почувся голос провідниці.

Я озирнувся до неї. Людмила показувала рукою на будівлі, які перед тим потрапили в поле мого зору.

– Спасибі, – я привітно помахав їй рукою.

Щось наче зблиснуло на її щоці у тьмяному світлі тамбурної лампочки. Сльози? Чи здалося? Чого б їй плакати… Хоча вона така дивна і, видно, дуже сентиментальна. Щось питала про Біблію, про суддю. Ага, про те, що суддя відійде. Ні, здається, навпаки: вона відійде, коли прибуде суддя. Куди відійде? Дурниця якась. До того ж, я ще не суддя. А все-таки в неї непогане обличчя і фігурка дуже зграбна. «Шкода, що наша спільна дорога була такою короткою», – зненацька подумалося мені. Гм, вона відвернулася, немов ховаючи сльози. Знову сльози, невже вона плаче на кожній станції?

Рипнули буфери, потяг рушив. Поволі пропливали мимо затемнені вагони. Я лишився сам на сусідній колії.

Коли потяг зник за стіною ночі, переді мною була суцільна темрява. Я мимоволі озирнувся. Позаду, за коліями, ледь помітно проступало щось схоже на дерева. Швидше за все, місто з протилежного боку, за вокзалом. Хоча вокзалом, звичайно, ту халабуду, на яку показала провідниця, назвати можна хіба що умовно. Але чому вона не освітлена? У спину мені несподівано вдарив, мало не збивши з ніг, струмінь холодного, аж крижаного повітря. Вдруге за цю ніч мені здалося, що раптом настала зима. Це відчуття тривало, може, кілька секунд, але я відчув щось погрозливе і гнітюче у посвисті рвучкого холодного вітру. Ще раз мимоволі озирнувся. Дивним здалося те, що темрява погустішала, хоча очі мали б уже до неї звикнути. «Ну от іще, – подумав, – невже я до всього ще й страхополох?»

Я попрямував до вокзальної халабуди. Доки дійшов, кілька разів спіткнувся – спершу об рейку, потім об край перону, якщо тільки можна назвати пероном невеличкий п’ятачок перед станцією. Підійшовши до дверей, з усієї сили шарпнув за них. Раз, удруге.

Зачинено. Заглянувши про всяк випадок у вікна по обидва боки дверей, нікого, звісно, там не побачив. Лише контури якихось предметів проступали, у них можна було розпізнати столи і стільці, а під другим вікном виднілося щось схоже на лавку. Подумавши про лавку, я пошукав її очима тут, знадвору. Не знайшовши, зрозумів, що моєму становищу не позаздриш. Якщо не розшукаю лавки чи хоча б колоди, на якій можна було б перекуняти до ранку, то доведеться хіба що бігати довкола станції, рятуючись від несамовитого холоду. Чи спробувати знайти готель? Це все-таки ліпше, ніж мерзнути тут, вирішив я.

* * *

На розі станції я зіткнувся з чоловіком, що, мов чорна примара, вигулькнув переді мною. Це було так нагло, що я аж відсахнувся.

– Злякався? – глухим, надтріснутим голосом спитав незнайомець і так само жаско, аж у мене мороз пройшов по шкірі, засміявся. – Ха-ха-ха! Злякався! Ха-ха-ха!

Отямившись від переляку, я стояв, готовий дати відсіч чи навіть дорого продати життя.

Незнайомець раптом обірвав сміх. Тільки тіло його продовжувало, наче хто смикав за невидимі нитки, конвульсивно здригатися.

– Ви приїхали цим потягом? – спитав він по недовгій паузі. – 3 приїздом, пане… пане…

Він мовби щось намагався пригадати і не міг.

– Хто ви? – здивовано сказав я.

– Я? – чоловік переді мною не переставав хитатися. – Людина. Звичайна людина. Якщо хочете – місцевий жебрак.

Різко, неначе за командою, він підняв руку, погрозив пальцем.

– А от хто ви? Невже майбутній суддя? Ха-ха-ха!

– Ви що, прийшли мене зустрічати? – здогадався я, проганяючи неприємне відчуття від цього сміху, що лунав особливо зловісно серед ночі.

– Зустрічати? А чом би й ні? – сказав чоловік. – Чом би й ні, коли пан суддя прибув. Ви здивовані? Авжеж, ви здивовані. Втім, я б на вашому місці теж здивувався.

«Він, здається, п’яний», – подумав я. Очі мої, вже призвичаєні до темряви, помітили, що незнайомець зодягнутий у лахміття і взагалі схожий на жебрака, до того ж добряче пошарпаного, а може, й побитого. Хоча боятися, здається, нема чого – з таким я зумію впоратися, якщо, звичайно, той не ховає десь у кишені ножа.

Жебрак схопив мене за руку, заглянув у обличчя, заговорив швидко, пристрасно, немов боявся, що я перепиню його:

– Послухайте… Моя вам порада – їдьте негайно звідси. Дочекайтеся першого потяга і їдьте. Перший буде десь біля сьомої ранку. Або ні – не чекайте потяга. Ідіть колією. По шпалах. За дві чи три години дійдете до найближчого полустанку. Там і сядете на потяг. Послухайтесь – я вам добра бажаю. Інакше ви пошкодуєте, не раз іще пошкодуєте, що лишилися.

«Та він, окрім того, що схожий на жебрака, ще й божевільний», – подумав я. Як же від нього відчепитися? Я знову весь напружився.

– Добре, я побачу, – сказав якомога спокійніше. – Але не зараз, а вранці. Зараз я хочу відпочити. Як мені дістатися до вашого готелю?

Чоловік хрипко засміявся.

Я почув гострий терпкий запах, яким відгонило від нього. То був сморід чогось перегнилого і перепрілого, наче переді мною стояла не людина, а лежала купа ще торішнього листя. Купа, на яку цей обірванець щойно помочився, подумав з відразою я, почувши ще й запах аміаку.

– Ви можете дістатися до готелю, авжеж, можете… Тільки ви ніколи тоді не дістанетесь до самого себе, – сказав обірванець. – Бо такий шлях не пролягає через це місто. Це паршиве місто, яке називається Стара Вишня. Стара Вишня, ха-ха. Суцільна поезія. То ви не хочете вертатися?

– Можливо, завтра, – пообіцяв я, сподіваючись, що той нав’язливий чоловік відстане.

– Завтра? Завтра, тобто ніколи? – спитав жебрак. – Що ж, вам видніше. Ідіть до готелю. До готелю. Ось цією вулицею, потім звернете направо.

– Направо – коли? – уточнив я, прослідкувавши за помахом його руки.

– Коли побачите пошту. Пошту на розі. Її навіть у темряві можна роздивитися. Там два поверхи навіщось відмахали. Два поверхи для такого глухого задрипаного містечка…

Він затрясся, наповнений сміхом, який нагадував переливання води з пляшки у пляшку. І раптом замовк, напружено застиг, явно до чогось прислухаючись.

– Ви чули? – спитав, знов хапаючи мене за рукав. – Чули?

– Що я мав чути? – розсердився я, звільняючись від його чіпких пальців.

– Крик. Хтось ніби кликав на допомогу. Там… Знову. Чуєте?

Він показав кудись у темряву обіч станції, в той бік, де розчинився у темряві потяг. Я прислухався, але нічого, крім свисту вітру, не почув.

* * *

Чому я пішов за ним, за цим божевільним? Не тільки тому, що він умовляв, шарпав за рукав і переконував, ніби там попереду хтось кличе на допомогу. Мені раптом стало цікаво, авжеж, цікаво – куди він мене приведе? В якесь кубло розпусти, щоб пограбувати, а потім зарізати? Навряд чи у цьому містечку є якісь кишла. Плентаючись за ним, я відчував, як два почуття борються в мені: бажання повернутись і піти назад, доки ще бовваніє за плечима станція, і бажання штовхнути, вдарити цього ідіота, а тоді подивитися, як він зреагує: зарепетує, заплаче чи намагатиметься дати здачі? І все ж я не зробив ні першого, ні другого, я йшов, як і він, уздовж колії, ми обидва спотикалися об якесь каміння, дошки, ломаччя. Свистів за спиною вітер і все більше шарпав поли моєї легенької курточки. Холод змусив мене застібнутися.

«До біса», – думав я, кляв і себе, і мого пришелепуватого проводжатого, та все ж ішов за ним.

Під ногами шурхотіли галька і суха трава. Десь здалеку доносилися дражливі запахи – пахнув мовби полин, але тут же до нього додавсь інший – запах м’яса, що розкладається. «Може, він веде мене на якесь звалище?» – подумав я. Спинився. Супутник не помітив цього, його постать стала розчинятися у нічній безвісті. Я злякався, що мій проводжатий от-от зникне з очей. Темрява довкола нього ніби ще погустішала. Я взявся доганяти дивного чоловіка, що бурмотів собі щось під ніс, а наздогнавши, спитав:

– Куди ми йдемо?

– Якби я знав, – сказав той. – Але послухайте… Хіба ви не чуєте?

Я прислухався: і справді крізь посвист вітру почув слабкий стогін. Ледь чутний звук, що долинав мовби з глибини землі. Проте, ледь чутний секунду-дві тому, він раптом став розростатися, стогнали вже наче зовсім поруч. То був стогін і людини, і якоїсь невідомої істоти. Майнула дивна думка, що то стогне сама поранена ніч, яка, здавалося, затягує нас обох у свої обійми. Та стогін раптово урвався, наче його й не було.

– Ніби там, – показав жебрак на підніжжя пагорбка, по якому тепер проходила колія.

Ми стали спускатися. Стогін то народжувався, то зникав.

Я побачив на землі чиєсь тіло. То була жінка. Вона лежала скорчившись і рукою загрібала під себе землю. Повільними рухами, напевне з останніх сил.

– Що з вами? – спитав я, опинившись поруч, але жінка не озвалась.

Ніяк вона не зреагувала і на мій доторк. На мої пальці, якими я взявся за її руку, поповзла цівка крові.

– Що будемо робити? – спитав я.

– Робити? – мов луна, озвався мій супутник. – Навряд чи ми чимось допоможемо їй.

– Треба кудись її віднести.

– Віднести? Боюсь, що це буде нелегко.

– Нелегко? Чому ви так вважаєте? – спитав я. – Вона, здається, не важка. Хоча б до найближчої хати.

– Найближчої хати? Та вам тут ніхто не відчинить.

– Не відчинить? Чому?

– Тому. Тому, що ніч. Тому, що ви у Старій Вишні.

– Тоді, може, викличемо «швидку»? – запропонував я.

– «Швидку»? – у здивуванні жебрака прозвучала нотка сарказму. – В цьому місті?

– Хіба тут нема «швидкої»?

– Є. Але вночі вона навряд чи приїде. Та й до лікарні далеко. Боюся, що нас там ніхто й не прийме.

– Не прийме? Чому? – я відчув, як до мене вертається глухе роздратування на цього чоловіка.

– Чому?.. Ви питаєте – чому?

Жебрак, чи хто він був, раптом знов засміявся. То був страшний, навісний сміх явно божевільної людини. Він весь трясся, мовби виконуючи якийсь ритуальний танець. Видовище, якщо це можна назвати видовищем, було жахливе. Густа, глуха ніч, поруч помирає жінка і трясеться від навіженого сміху обірванець, схожий на прибульця з потойбічного світу. І хоч я ні в які потойбічні світи не вірив, мені раптом вперше за цю ніч по-справжньому стало страшно. Але це тривало мить, може, півхвилини. Лють, що досі, за весь цей дурний, як я вважав, похід, збиралася у мені, вихлюпнулася назовні. Я кинувся до божевільного, чи того, хто прикидався ним, і добряче струсонув його за плечі.

– Перестаньте сміятися, – наказав я і, коли той не послухався, стусонув його в груди.

– Ви б на моєму місці теж засміялися, – сказав жебрак, проте немовби отямлюючись. – Огляньтеся хоча б довкола. Ви бачили таке мертве місто?

– Мертве місто?

– Авжеж, без єдиного вогника. Воно вмирає на ніч.

– Вмирає чи не вмирає, – все ще лютячись, сказав я, – а маємо щось робити. Ви знаєте, де тут лікарня?

– На другому кінці міста.

– Дарма. Допоможіть її взяти на руки.

Жінка, а можливо дівчина, вже не стогнала.

І все ж, нагнувшись над нею, я вловив ледь чутне дихання. Отже, жива. Я став її підводити, підклавши ліву руку під плечі, а праву намагаючись засунути під ноги, що визирали з-під темної спідниці. І раптом, коли її обличчя опинилося на рівні мого, здригнувся і ледве не впустив тіло на землю.

Лице здалося мені знайомим. Наступної миті я зрозумів: це провідниця з потяга, яким я щойно прибув до Старої Вишні. Людмила, провідниця з мого вагона, з якою щонайбільше півгодини тому попрощався.

– Що з нею? – спитав жебрак. – Вона померла?

– Ні, – сказав я. – Але якщо ми будемо ждати…

– Вибачте, – пробурмотів жебрак. – Мені здалося, що ви зойкнули. Я подумав…

– Я її знаю, – признався я, – це провідниця з потяга, яким я прибув.

– Провідниця? – чомусь аж скрикнув жебрак. – З цього потяга? Не може бути.

– Чому не може бути? Вона, очевидно, випала, ледве потяг від’їхав. Або… або хтось штовхнув.

Жебрак щось промимрив, забіг наперед, став вдивлятися в обличчя провідниці. Я спинився.

– Вона зі Старої Вишні, – сказав жебрак. – Людка Чернякова. Старого Черняка з передмістя. Значить, провідницею стала. Чого ж вона, дурна, мимо Старої Вишні проїжджала? Невже не могла на інший потяг влаштуватися?

– Ви її знаєте?

– У нашому містечку всі всіх знають, – якось аж мовби приречено сказав жебрак. – А Людка два роки тому з дому кудись зникла. Стривайте… не так швидко… Тут треба повернути. Через дві вулиці, якщо повернути, буде шлях на сільце, де живуть її батьки.

– А до лікарні – прямо?

– До лікарні – прямо.

– А куди ближче?

– Приблизно однаково. До лікарні, може, й ближче. Але туди не треба йти, повірте…

– Чому не треба? – здивувався в черговий раз я і, не отримавши відповіді, рушив, попросивши на ходу: – Підтримайте, будь ласка.

– То ви хочете в лікарню?

Жебрак, котрий досі йшов поруч, забіг уперед і перепинив мені дорогу. Він став так близько, що я вдруге за вечір почув його гниле дихання.

– В лікарні вона помре, – забурмотів жебрак. – А може, ще й дорогою. А так хоч є якийсь шанс. Ми залишимо її біля воріт або навіть під порогом. Незабаром світанок. Батько її працює на хлібозаводі. Він рано встає. Повірте, це ліпший вихід…

«Він таки божевільний, – подумав я. – Гарненьке діло – серед ночі, з цією дівчиною на руках… І поруч з ідіотом або шизофреніком. Чорт, він, здається, збирається мене вдарити…»

– Пропустіть, будь ласка, – сказав якомога твердіше, – дорога кожна хвилина.

– Вона помре, – навіть у темряві було видно, як блищать очі жебрака. – Треба занести її до батьків.

– У них що – є телефон? – здогадався я.

– Телефону нема. На тій вулиці ні в кого нема телефону. Але так буде ліпше.

– Для кого ліпше? – я рушив прямо на нього.

– Для неї і для вас.

Він все ж таки дав дорогу. Проте, пройшовши з десяток метрів, я мусив спинитися. Здивувало, що кроків не чути. Зрозумів: мій дивний проводжатий стоїть на місці. Оглянувся й побачив, що не помилився.

– Ви лишаєтесь?

Жебрак не відповів. Ми стояли мовчки так довго, що, здавалося, час зупинив свій біг. Я відчував, як терпнуть руки під тілом непритомної провідниці, котру я от-от впущу на землю. Зрештою, жебрак не витримав першим. Поволі, шарпаною ходою він несміливо наблизився.

– Я справді далі не піду, – сказав швидко, ковтаючи закінчення слів, наче боявся, що я переб’ю його.

– Тоді, може, хоч підкажете, як дістатися до лікарні? – спитав я, стримуючи лють. – Чи до найближчого телефону.

Якби не зайняті руки, я б ударив його, подумав без жодних докорів сумління.

– Телефон навряд чи працює, – сказав жебрак. – А до лікарні… На перехресті біля трьох високих старих тополь, їх ви і в цій темряві побачите, повернете направо. Там збоку скверик буде.

Через нього навпростець – вийдете прямо до лікарні. Бувайте.

Вже минаючи мене, він спинився. Сказав, дихаючи чомусь ще важче, ніж раніше:

– Ви, я бачу, сміливий чоловік, пане майбутній суддя. І швидше всього моєї поради не послухаєтеся, з цього проклятого міста завтра не поїдете. Моя вам друга порада: не гуляйте хоча б пізніми вечорами. Особливо осінніми. Бо скоро прийде осінь. Прийде осінь, чуєте? Якщо ж не послухаєтесь і цієї поради, то принаймні не відгукуйтесь ні на чий голос. І особливо якщо пролунає крик, який кликатиме на допомогу. Не шукайте крику, чуєте? На добраніч.

Він так швидко зник, мовби розчинився у густій, непроникній темряві, крізь яку проступали примарні обриси дерев і кущів, а за ними темних, як і все довкола, хат. Поки що це місто скидається більше на село, подумав я. Дівчина на моїх напівзатерплих руках ворухнулася, ледь чутно застогнала, ніби нагадуючи, що треба рушати. «Хоч би яку лавку надибати», – майнула в мене думка, стомлена, як і я сам.

* * *

На лавку я натрапив ще метрів за триста, під чиїмись воротами. Сів на неї, притулившись до паркану. Провідниця лежала на моїх руках і на колінах, я відчував – дихає, хоч і ледь чутно. Несподівано я відчув й інше – тепло її зігріває мене, притому якось по-особливому. Воно наче охоплює, огортає мене з усіх боків. Це було незвичайне тепло. Так, немов хтось став накидати на мене теплу, нагріту на вогні сітку, сплетену з густих ниток і вимочену перед тим у воді. Поступово тіло, яке я тримав на руках, стало мовби справді парувати.

Я не був боягузом. І все ж мені стало моторошно, коли відчув, що тіло провідниці, не ворушачись, наче прагне водночас обняти мене. Обняти чим? Адже її руки – ось вони, на моїх ногах, а кінцівки рук безсило звисають додолу. «Ну от іще», – подумав, проганяючи спокусу озирнутися.

Я підвівся. Тепер, після відпочинку, ноша полегшала. Провідниця заворушилася, тихенько застогнала.

– Я зараз, я швидко, – пробурмотів.

Усього двох-трьох кроків вистачило мені, щоб спинитися мов укопаному. Як же я не зрозумів раніше: дорожчого за цю дівчину, котра інстинктивно, у напівзабутті чи й забутті тулиться до мене, в моєму житті нікого не було. Все, що було до того, навіть Валерія, було несправжнє, наче гра, а може, й гра насправді. Щось схоже на сором відчував я, несучи провідницю, дівчину, яка відтепер мусить бути моєю, і не просто моєю, а моєю долею, єдиною, жаданою, і я мушу порятувати її. Швидше, швидше. Ось нарешті й перехрестя, три тополі вгадуються у темряві, а праворуч темніє щось схоже на скверик.

– Мила моя, потерпи, – бурмотів я, – потерпи, люба. Вже зовсім близенько.

Намацавши між дерев стежку, я пошкандибав нею, обминаючи стовбури, аби не зачепити їх Людмилиними ногами. Нарешті попереду забіліла будівля лікарні. Жодного вогника, як і в інших будинках, не було видно. Центральні двері виявилися, як і слід було сподіватися, замкненими. Я став обходити довкола будинку, придивляючись, чи нічого не написано на дверях. Побачивши табличку «Приймальне відділення», став гримати у двері.

Гримати довелося довго, дуже довго, вже міг прокинутися цілий будинок, але за дверима ані шелеснуло. Розпачливо озирнувшись, я побачив лавочку обіч алеї, що вела до дверей. Поклав Людмилу, яка при цьому сіпнулася і застогнала, а тоді знову кинувся до дверей, став гамселити руками і ногами.

Звук почувся не з-за дверей, а з вікна другого поверху.

– Гей, чи ви там здуріли? – озвався раптом сердитий чоловічий голос. – Хто там розгрюкався? Тут же лікарня, люди хворі, щоб вас чорти взяли.

Я підвів голову і побачив на тлі затемненого вікна якийсь невиразний силует.

– Зараз кину вам на голову вазона, тоді перестанете будити хворих людей, – грізно пообіцяв силует.

– Я теж приніс хвору, – сказав я. – Вона непритомна, а мені ніхто не відчиняв.

– А чому вам мають відчиняти, коли ці двері давно вже забиті, – сказали згори.

– Де ж тоді приймальне відділення?

– А он там, з правого боку, у флігельку, – вже менш сердито відповів хворий. – Там на дверях написано «Лабораторія». Але ви заходьте. Там уже давно приймальне відділення. І лікаря чергового там знайдете.

– Спасибі, – сказав я, взяв на руки свою дорогоцінну ношу і попрямував до флігелька, оточеного садом, який і я тепер угледів.

Як не дивно, двері виявилися незамкненими. Ледве я штовхнув їх, як вони відчинилися. В кінці вузького коридору побачив ще одні. Коли наблизився до них, двері розчинилися. На порозі стояла вродлива жінка років сорока у білому халаті.

– Заходьте, заходьте, – сказала вона. – Ми вас чекаємо.

– Чекаєте? – здивувався я.

– Так, – сказала жінка-лікар. – Нам зателефонували, що до нас несуть важко травмовану дівчину. Зараз сюди прибуде бригада лікарів зі «швидкої допомоги». Хірурга я також викликала. Кладіть її сюди, – вона показала на кушетку.

«Все-таки той жебрак виявився не такою сволотою, як я гадав», – втомлено і радісно водночас подумав я, обережно опускаючи Людмилу на канапу, застелену білосніжним простирадлом.

– Що з нею? – спитала лікар, нахиляючись над провідницею.

– Вона випала з потяга чи хтось виштовхнув її, – пояснив коротко.

– Але ж вона… – лікар узяла Людмилу за руку, стала намацувати пульс. – Вона ж мертва.

– Мертва? – скрикнув я.

Лікар притулилася до Людмилиних губ, певно, вслухаючись, чи є дихання, тоді стала масажувати їй серце. Тим часом зачувся шум, різко розчинилися двері, і до маленької кімнати зайшли четверо в білих халатах. Це були лікарі зі «швидкої допомоги» й санітари. Один з них, певне, зрозумівши, в чому річ, відразу розчинив вікно. Вони стали масажувати серце, дали Людмилі укол. Але всі їхні зусилля виявились марними. Провідниця так і не ожила.

* * *

Лікарка записала всі мої дані, занотувала мою розповідь.

– Ви ж розумієте, що ми мусимо повідомити ще й міліцію, – сказала вона.

– Звичайно, розумію.

– То ви будете працювати в нашому суді? – уточнила вона після того, як подзвонила у райвідділ міліції.

– Напевне.

Я відчував страшенну втому, що зростала з кожною миттю. Наче зі смертю провідниці з мене самого поволі витікало життя. Людмила лежала мовби просто заснула, готова от-от розтулити повіки, поглянути зі знайомим смутком у таких великих і печальних очах.

Ця її свіжість, здавалося, зростала також щомиті, і я зовсім не здивувався б, якби вона усміхнулася. «Смерть її для мене зовсім нереальна», – раптом подумалось мені, але цікаво: чи відчувають те саме ці люди?

Лікарі «швидкої», як виявилося, думали про зовсім інше.

– То ми завеземо її у морг? – спитав один з них.

– Може, спочатку додому? – спитав його старший колега. – Це ж Людка Чернякова, старого Черняка, що на Вощанівці живе.

– Людмила Черняк? – скинулася чергова. – Н-не може бути…

– Чому не може? – здивувався лікар. – Я точно знаю. Я ж місцевий. Та що з вами, колего?

Чергова справді виглядала дуже дивно: наляканою і спантеличеною – вона не тільки зблідла, а якось дивно поводила очима, наче на неї мали от-от напасти люди, котрі були поруч, або ж мав з’явитися хтось страшний з-за дверей, на які вона позирала з невимовним жахом.

– Розумієте… – далі вона видала щось булькаюче, схоже на таке – бдвтж…

Вона ковтнула друге слово, подивилася так, ніби забула мову.

– Вам погано? – кинувся до неї старший лікар.

– Ні-ні, – лікарка відставила руку з розчепіреними пальцями, інстинктивно боронячись від його доторку. – Розумієте… Річ у тім, що нам дзвонила жінка.

– То й що? – не зрозумів лікар «швидкої» – у його погляді став теж проростати острах.

– Жінка, яка назвалася Людмилою Черняк, – тихо, мов боячись, що її хтось почує, вимовила чергова. – Вона й повідомила, що мають привезти важко травмовану дівчину. Попросила все підготувати. Вона говорила якось так, – жінка затулила лице руками, – якось так говорила…

– Хіба одна Людмила Черняк є на світі? – розважливо сказав молодий лікар і запитливо подивився на старшого.

– Взагалі-то Черняків у Старій Вишні кілька, – подумавши, відповів той. – Сімей три-чотири. А може, й більше, я всіх не знаю. Але… Але ще одної Людмили Черняк, здається, немає.

– Може, вона сама подзвонила, поки ще не втратила свідомість? – припустив молодий, і подивився на мене. – Де ви її знайшли?

– Біля колії, – відповів я. – Але там телефону я не помітив. Це збоку від станції.

– Може, хтось так вас розіграв?

– Розіграв? – здивувалася чергова. – Навіщо? З такими речами не жартують.

– Що ж тоді виходить? – спитав наче сам себе молодший лікар.

– Стривайте, – сказала чергова. – Ось ви кажете, що вона місцева, – кивнула у бік померлої. – Але ж оцей добродій, – тепер вона хитнула головою на мене, – цей добродій каже, що це провідниця з потяга, який щойно зупинився у Старій Вишні і яким він сам приїхав.

– Так, я чув, що вона була провідницею, – сказав старший лікар. – Тоді що ж сталося? – він і собі пильно подивився на мене.

– Звідки я знаю? – трохи сердито сказав я. – Що вона місцева, мені сказав жебрак, який почув її крик. Ми з ним разом знайшли цю дівчину біля колії, я вже про це щойно казав. Тільки жебрак чомусь відмовився далі її нести, навіть іти разом зі мною.

Я вимовив це і раптом відчув, як мурашки пробігли по шкірі – пригадав слова жебрака про те, що, коли принести провідницю до лікарні, вона помре. «Ідіотство якесь, – подумалось мені, – звідки йому було те знати?» Хоча, це можна було передбачити з її стану. Але той нещасний обірванець запевняв, що коли занести її додому, то, можливо, нічого не станеться, є шанс її врятувати. Ні, таки ідіотство, маячня божевільного, якій я годен повірити.

Я раптом збагнув – не слухаю, що до мене каже старший з лікарів «швидкої».

– Ви до мене щось казали… вибачте…

Я ледве повертав язиком – стомленим, важезним, як і все тіло. За вікном глухо шумів сад, і той шум, здавалося, став наповнювати всю кімнату, розчиняючи присутніх у собі.

– Я питав, чи з вами не було ніякої жінки? – сказав старший лікар.

– Уявіть собі, жодної, – проти своєї волі розсердився я. – Коли я зійшов з потяга, мені взагалі здавалося, що це місто вимерло.

– Не гнівайтесь, – примирливо сказав старший. – Як вона загинула – встановить міліція. Ось, здається, вони й прибули.

Ми вийшли назустріч міліцейській машині. Я заново повторив свою розповідь молодому худющому лейтенантові, який дивився на мене вкрай підозріло. Я мусив їхати з ними знову на те саме місце, де ми знайшли Людмилу. Спочатку ми дісталися до станції, потім я у супроводі лейтенанта і двох сержантів та лікарів зі «швидкої», яких теж навіщось разом з машиною взяли з собою, мусив пройти тим же шляхом, яким ішов недавно разом із жебраком. У мене дедалі сильніше пекли очі й гули ноги. Там, на місці події, я ще раз повторив лейтенантові, що я Людмили з потяга не штовхав, а, навпаки, намагався її врятувати.

Судячи з усього, він не повірив і невідомо для чого зажадав, аби ми проїхали тим шляхом, де я ніс Людмилу. Коли ми спинилися біля лавочки, де я перепочивав зі своєю нелегкою ношею, він присвітив ліхтариком і щось пробурмотів собі під ніс, здається, сказав, що, схоже, так і було, як я розповідаю. Нарешті біля лікарні, куди ми повернулися, він спитав, де я маю ночувати і, ще раз пильно оглянувши направлення на роботу в районний суд, сказав, щоб я був готовий і чекав на виклик до слідчого. Я пообіцяв, що з’явлюся відразу.

– Відвезіть його до готелю, – нарешті сказав лейтенант і повернувся до старшого із «швидкої». – А її відвезіть поки що до моргу.

– Добре, – сказав лікар і звелів санітарам винести померлу. Коли вони виносили провідницю, мені здалось на якусь мить – вуста її розтулилися і з них от-от злетить якесь важливе для мене слово. Я подався вперед, але губи, все ще червоні, наповнені кров’ю, стулилися. Чи це мені з перевтоми ввижалося? «Ти просто дуже змордований, друже, – подумав я. – Задрімати б хоч на годинку, може, тоді скінчиться нарешті ця жахлива ніч, зникне все те, що ввижалося».

Все ж я поплентався до машини «швидкої», подивився, як провідницю всувають у її темну пащу. «Я ніколи більше не побачу її, – зненацька майнула прикра думка, – ніколи більше не побачу. Але ж це неможливо. Її загибель більш ніж безглузда. Ця дівчина призначалася для мене, це мені тепер зрозуміло. Навіщо ж тоді було її вбивати? Хто її вбив? А якщо вона сама позбавила себе життя, то знову ж таки – чому? Що її до цього підштовхнуло?»

Грюкнули, зачиняючись, двері машини. Я отямився і кинувся до старшого лікаря.

– Може б ви підвезли мене до готелю?

– До готелю? – спитав лікар. – А чого ж – можна. Готель у нас у центрі, а морг біля старої лікарні. Це зовсім поруч. Залазьте всередину.

Вийшло так, що я сів по один бік носилок з Людмилою, поруч молодший лікар (старший примостився в кабіні поряд з водієм), навпроти сіли санітари. Машина рушила, хоч незабаром і зупинилася. Виявилося – то зустріли хірурга, який нарешті приїхав до лікарні власною машиною і допомога якого була вже зайвою.

Дорога до моргу тривала хвилин десять, а може, й менше. Ледве вони рушили, у мене знову з’явилося відчуття, що Людмила все ще жива. Коли старший лікар перекинувся кількома словами з хірургом і машина помчала далі, водій вимкнув світло у кузові. За якусь хвилину, як тільки «швидку» підкинуло на вибоїні, мені здалося, що Людмила застогнала. Я здригнувся, зиркнув на своїх мимовільних попутників. У темряві важко було вловити, чи вони щось теж почули. «Я мушу перевірити сам, – подумав я. – Я не страхополох, не боюся цього», – сказав я собі ще через невеликий шматок дороги. Поволі, мовби ненароком посуваючи руку, я доторкнувся до руки провідниці. Це була холодна рука мерця, який на диво швидко встиг задубіти. Однак, поспішно відсмикнувши руку, я тут же став відчувати непереборне бажання вдруге доторкнутися до цих холодних, без сумніву, неживих пальців.

«Що зі мною?» – подумав я, мало не стогнучи, бо бажання торкнутися, погладити мертву руку провідниці ставало нестримним. Це було так схоже на звичне бажання пестити жінку, що я, усвідомивши це, неабияк перелякався. Невже я некрофіл? Ледве згадав це слово, як відчув: мене охоплює невимовний жах.

– Що з вами? – спитав раптом лікар, що сидів поруч зі мною. – Вам погано?

– Ні, ні, – прошептав я і зрозумів, що все моє тіло почало труситися, немов у лихоманці.

– Увімкніть світло, – попросив лікар.

Ледве світло спалахнуло, як я дізнався, що сиджу блідий, наче щойно знятий з хреста.

– Серце схопило? – співчутливо спитав молодий лікар.

– Ні, – заперечливо хитнув я головою.

Мені справді нічого не боліло. Перестала бити й лихоманка. Тільки якась невидима страшна сила підштовхувала до мертвої дівчини, котра лежала біля мене. Але в цьому я признатися не міг.

– Зараз приїдемо, – сказав лікар. – Потерпіть, там зробимо укол.

– Мені нічого не болить, – прошептав я. – Вибачте, що…

– Нічого, буває, – співчутливо, вперше за вечір озвався один із санітарів. – То ми до всього звикли.

– От уже й морг, – сказав старший лікар, повертаючись до них. – А за ним і готель. Ми спершу підвеземо вас.

Готель – невелика двоповерхова споруда, виявився замкненим. Ніхто не з’явився, коли я постукав у двері. Довелося сідати на лавочку перед входом. Звідси я побачив, як спинилася перед сусіднім, невеличким будиночком «швидка», як виходив з неї чоловік, торсав за двері, стукав у вікно, як «швидка» рушила далі. Я зрозумів – морг теж зачинений.

Я не знав, чи морг уночі має бути зачиненим, чи ні. Все ж щось у такій поведінці було неприродним. Я раптом збагнув: мабуть, ці люди знали, що морг зачинений, і все ж повезли провідницю. Навіщо? Чи у мене самого від усіх цих подій і переживань «дах поїхав»? Яке я маю право їх підозрювати у чомусь недоброму? Вони ж самі пропонували мені допомогу.

І тут мені спало на думку неймовірне: а чи справді там, де спинилася машина «швидкої допомоги», був морг? Пересилюючи внутрішній опір, я підвівся і вийшов на вулицю.

Довкола стояла та ж сама густа, непроглядна темрява. Небо вкривали чорні низькі хмари, і було схоже, що от-от піде дощ. Долаючи передчуття чогось неймовірного і страшного, я пришвидшив ходу. Ось і той будиночок. Звівши голову, побачив над дверима табличку «Господарчі товари». Не знаючи, що й думати, перейшов до других. Над ними висіла табличка «Галантерея», а на самих дверях, придивившись, побачив розклад роботи крамнички. «Напевно, помилився», – подумалося, і я поспішно рушив далі. Але сусідній будинок виявився житловим, як і наступний, і ще один. А далі вулиця роздвоювалась, ось тут машина повертала направо.

Мов ошпарений, я кинувся назад. Біля крамниць на хвилину спинився. Чи морг з другого боку? Зиркнув туди. Ні, через вулицю видно сад, а в глибині – добротну хату. Може, морг перед магазином? Двох десятків метрів мені вистачило, щоб переконатися: між готелем і будинком, в якому були крамниці, нічого, крім хати і ще якоїсь, схожої на сарай халабуди, немає. На халабуді, коли я взявся її оглядати, не побачив жодної таблички, але вона й не могла, судячи з її вигляду, бути моргом.

Лишалося припустити одне: лікарі зі «швидкої» навіщось дурили мене, кажучи про морг, розміщений поруч із готелем. Але ж я таки явно бачив, як вони спинялися біля магазинів… З машини хтось виходив і торсав за двері крамниці. Потім стукав у вікно. Щось казав до тих, що лишалися всередині машини, начебто обурювався. Навіщо ж вони ламали цю комедію? Чи я вже збожеволів? Але ж я самого себе усвідомлював чітко. Ось я, живий, хоч і виснажений, ось сумка, перекинута через плече. Ось переді мною затемнений готель. Вулиця, в кінці якої вже почало ледь-ледь сіріти. Все реально. Нема й жодного страху. Є, правда, щось інше, чому я ніяк не в змозі дібрати назви.

Я пригадав: «швидка» рушила від готелю не відразу. Невже ті, що в машині, чекали – потраплю я до готелю чи ні? Наче ждали, що я спостерігатиму за ними, як вони від’їжджають і опиняються перед моргом, який насправді був крамницею. Навіщо?

«Я все одно не відповім на ці запитання», – подумав. І вже хотів знову сідати на лавочку, як помітив, що вулицею щось рухається. Ніби біла пляма. Легкий морозець пробіг у мене за плечима. Наче прикипілий до землі, стояв і спостерігав, як пляма наближається. Дуже швидко я зрозумів, що то йде вулицею зодягнена в біле людина. Ще можна було втекти, десь заховатися. «Куди?» – спитав себе я і побачив, що то жінка в короткому білому халаті. Цокають по асфальту підбори. Вона зрима, жива, видно, як метляються на вітрі поли халатика. Очевидно, побачивши мене, вона притишила ходу, а потім рушила далі. Війнув легкий, ледь вловний запах парфумів. «Ти все ж таки страхополох», – подумав я. Думка стосувалася мене самого. Жінка ж, напевне, звідкись вертається, може, від коханого чи з пізньої гулянки, от і все. Дивно тільки, що вона в халаті. Хоча, може, то й сукня?..

Я провів поглядом легку поставу, котра знову ставала білим метеликом серед ночі. Готовий опуститися на лавочку, з несподіванки здригнувся: жінка направилася до дверей першої крамниці, спинилася і, судячи з усього, стала відчиняти їх. Відчинила й зникла всередині. Минули хвилина, друга, напевне, й цілих п’ять хвилин, але не загорілося світло у вікні крамниці, проте не зачинилися й двері. Я стояв і не знав, що мені й думати. Якщо це грабіжниця, то як вона так легко відімкнула замок? Але грабіжниця не стала б відчиняти, коли побачила, що за нею слідкує незнайома людина. А жінка явно мене побачила, бо ж притишила ходу і подивилася у мій бік. Тоді хто вона? Якби це був бар, а не магазин господарчих товарів, я не здивувався б, якби його відчиняли вночі. Тоді хто ж вона, ця жінка в білому?

З кожною миттю в мені росло, аж доки не стало непереборним, бажання піти до крамниці й подивитися, що там діється. І хоч водночас щось підказувало: цього робити не слід, там – небезпека, та, зрештою, перше бажання переважило. Як не дивно, воно зростало з кожним моїм кроком, доки я не опинився перед дверима. Повагавшись, зайшов усередину. Там за прилавком стояла та сама жінка в білому халаті.

– Добрий вечір, – привітався я.

Вона не відповіла. Стояла і незмигно дивилася на мене. Втім, швидше повз мене, кудись за вікно. Скидалася на манекен, білий, і від того ще незбагненніший і страшніший. А втім, я не почував ні страху, ні чогось іншого. Тільки заціпеніння, що охопило, відколи переступив поріг і побачив цю жінку зблизька. Не знаю, скільки ми так стояли. Я чув, як вона дихає, і недоречно подумав, що привиди навряд чи здатні так дихати. А збагнувши, що я здатен думати, зрозумів, що здатен рухатися і робити все що завгодно.

Найліпше було б повернутися і піти. Але щось заважало мені це зробити. Я мав ще їй сказати якісь слова.

– Вибачте, будь ласка. Ви торгуєте вночі? Мені можна щось купити?

Вона не відповіла. «Мабуть, вона хвора», – подумав я. Але чи зможу я їй допомогти? Можливо, до неї не можна озиватися? Нехай собі лишається, з мене досить того, що вже пережив цієї ночі. Я повернувся, аби піти геть – до готелю, блукати вулицями, до дідька в зуби.

– Ні, – почув я розпачливий крик, вже біля самого порогу. – Ні!

Переборовши себе, я озирнувся. Жінка, наче заведена механічна лялька, раз по раз здригалася і стукала кулачками по прилавку. Щось кинуло мене до неї. Ледве я наблизився, вона обхопила мене за плечі, а голова її стала битися об мої груди.

Я став теж механічно гладити її по плечах, бо нічого іншого не лишалося.

– Я забула, забула ті слова, – вигукнула зненацька жінка.

– Які слова? – обережно спитав я.

– Не знаю, – сказала жінка, підвела голову і подивилася мені у вічі, намагаючись щось побачити у темряві. – Я щоночі приходжу сюди, я намагаюся їх згадати, але не можу. Пане суддя, не забирайте ще й мого сина, благаю вас.

– Ви… мене знаєте? – вражено спитав я.

– Хіба ви не наш районний суддя? – скрикнула жінка. – Не з нашого районного суду?

Вона взялася гарячково обмацувати моє тіло – руки, обличчя, груди, певне, вже сині від ударів її голови. Доторки її пальців були гарячими, липкими, наче перед тим вона вимастила їх у мед чи в патоку, з якої готують дешеві цукерки. Мені раптом стало гидко.

– Я ще молода, ще дуже молода, – прошептала жінка. – Ви можете… Я можу заплатити…

Вона стала розстібувати ґудзики на халаті так само гарячково, наче наосліп.

– Послухайте, я не з вашого суду, – сказав я. – Я тільки приїхав до вас. Приїхав дві години тому.

– Не суддя? – простогнала жінка і відступила назад, та раптом знову накинулася на мене.

Я мовчки відштовхнув її і вибіг надвір. На Стару Вишню поволі, але нестримно насувався світанок.

* * *

Дочвалавши до лавочки перед готелем, я ліг на неї. Підклав під голову сумку, заплющив очі з єдиною метою – якомога швидше заснути. Хоча б на мить, якщо не на годину. До біса всі ці нічні пригоди. Але щойно моя спина торкнулася твердої лавки і стулилися повіки, як одразу ж побачив схилене наді мною лице Людмили, провідниці. Вона докірливо дивилася на мене. Мов зачарований, я, в свою чергу, вдивлявся у її такі знайомі, неповторні, незбагненно привабливі риси. Нарешті я простягнув до неї руку, але рука пройшла крізь її тіло. Як не дивно, це мене аж ніяк не злякало. Зате я зрозумів, як маю діяти далі. Мені треба пройти крізь неї всьому. Геть всьому. Якщо вдасться це зробити, я стану зовсім новим.

«А може… може, трапиться ще дивніше», – подумав я і підвівся.

Моє тіло не пройшло крізь її, а розчинилося у прозорій безтілесній оболонці. Я теж став невагомим. Я нічого не відчував і став підніматися в повітря. Та, піднімаючись, ставав і будинком готелю, і деревом перед ним, і лавкою, яка попливла за мною. Я розчинявся у довколишньому просторі, був частинкою його і водночас усім, з чого складався цей простір, містечком, що звалося Старою Вишнею, лісом, який виднів ся за містом, – спочатку я його побачив, а потім став ним. Над лісом поволі, безшелесно, величаво і просто викочувалося велике червоне колесо.

– Молодий чоловіче, прокиньтеся, – почув я. – Ви хотіли поселитися в готелі?

Я розплющив очі і побачив жінку років п’ятдесяти – кругловиду, з червоними прожилками на щоках.

– Ви хотіли поселитися в готелі? – повторила вона.

– Так, – сказав я і підвівся.

З-за готелю визирало сонце – майже таке, як я щойно бачив уві сні. Лагідний літній ранок стояв над Старою Вишнею.

– Вибачте. – Але вночі готель був зачинений, і я…

– Там біля дверей є кнопка. Треба було її натиснути.

Як все просто, подумав я. Подивившись на годинник, побачив, що вже за чверть восьма. Гаразд, хоч умиюся, приведу себе в порядок.

Ну й сон мені приснився, подумав, плентаючись за огрядною тіточкою до готелю. На щось він схожий, щось нагадує. Але що, ніяк не можу пригадати. Ніяк не можу.

…Після півторагодинного перебування в маленькому номері, де, крім двох ліжок і двох стільців, умивальника і шафи, нічого не було, вмитий, поголений, хоч і не дуже виспаний, я постав перед головою місцевого районного суду – моложавим підтягнутим чолов’ягою з чіпким, майже колючим поглядом. Від нього я дізнався, що супровідні документи на мене вже переслані, що мене характеризують як одного з найздібніших цьогорічних випускників юрфаку. Він радий, що такого спеціаліста направили в їхнє містечко. Буде ще більше втішений, коли мені в них сподобається. У мене є хороша перспектива стати суддею, тут намічаються деякі перестановки. Поки що ж він особисто бере мене своїм помічником. Помічник голови районного суду – це не так погано для початку.

Слухаючи його балаканину, я вирішував, чи розповісти йому про нічну пригоду. Оскільки я не люблю неясності у будь-якій справі, а найкращий захист, з моєї точки зору, – це удар на випередження, я розповів Миколі Мефодійовичу все, що сталося, але стисло і без зайвих емоцій. Приховав лише те, що здавалося тепер сумнівним, схожим на галюцинації. На кінець моєї трохи сухуватої розповіді я попросив поради, як вчинити: йти до міліції чи почекати виклику?

– А навіщо йти? – сказав голова суду. – Треба буде – то й викличуть. Ви ж ні в чому не винні?

«Авжеж, ні в чому не винен», – подумав я. Ані в чому. Я не штовхав провідниці з потяга, навпаки, намагався її врятувати. А те, що поніс її до лікарні, – то так би вчинив будь-хто на моєму місці. Застереження жебрака? Що це, як не маячня людини несповна розуму? Припустимо, я теж захворів, але коли я можу про це мислити цілком тверезо, то не таким уже й кепським є мій стан.

– Звичайно, я ні в чому не винен, – сказав я уголос.

Навіть у тому, що так пізно зустрів Людмилу, подумалось мені. Людмилу? Але хто це? Провідниця? Тепер, вранці, думка про якісь почуття до неї видалася мені смішною. Єдине, що не зникло, – це питання: що ж було насправді зі мною вночі?

Але відповіді на нього я не одержав. Щось казав до мене Микола Мефодійович – голова суду. Здається, про квартиру. Про те, що десь треба влаштуватися. Знайомих чи рідних у Старій Вишні нема? Нема, хитнув я головою. Тоді будемо ставити питання про гуртожиток. А може, й не гуртожиток. Є інший варіант. Він викликав секретарку і звелів покликати судового виконавця. Той збирався здавати квартиру, пояснив він.

Я, однак, мало дослуховувався до його слів. Все думав про те, чи справді Людмила загинула? Хтось наче обхопив мені голову руками і кричав у самісіньке вухо, що Людмила жива, що вона мене чекає. Доки ж це триватиме, подумав я, зараз же день. Я не знаю ніякої Людмили. Я ні в чому не винен. Мені раптом захотілося затулити вуха чи ще якось змусити змовкнути осоружний голос. Я уже підняв руки. І опустив – до кабінету заходив маленький згорблений чоловічок. За ним увійшов іще один, потім другий, третій, четвертий. Я мимоволі, передчуваючи недобре, заплющив очі.

– Ось і наш Антон Петрович, – почув я голос голови суду. – Познайомтеся, Георгію Васильовичу.

Повіки розтулялися важко, вони, здавалося, аж скрипіли. Спершу я побачив білу смужку стіни, яка бігла до чогось громіздкого і темно-коричневого. Шафа? Потім око впустило до моєї свідомості частину вікна, частину стола і за ним когось, кого неможливо було впізнати.

– Що з вами? – слова належали величезному чоловікові за столом, котрий заповнював весь кабінет.

Очі нарешті зовсім розплющилися. Інший чоловік – маленький, згорблений – стояв переді мною і простягав до мене руку. Він був один. Він запобігливо посміхався. Я здогадався, що це і є судовий виконавець, який має здати мені квартиру.

15 листопада

Я подивився у вікно і зрозумів, що дощ не перестане. А якщо й перестане, то ще не скоро. Довгий осінній дощ, який почався десь по обіді, тепер посилився. У надвечірніх сутінках перед вікном мого маленького кабінету на першому поверсі тьмяно блищали дві чималі калюжі. Я подумав, що сьогодні, напевне, не доведеться вирушати у мої щовечірні більш ніж дивні походеньки. Думати так було втішно.

Ось уже четвертий місяць я живу у Старій Вишні. Містечко маленьке, якщо пройти сотню-другу метрів від центру, потрапляєш у царство садків, тепер, восени, напівголих, і одноповерхових осель. У центрі – три бари, ресторан, щоправда, вечорами, а вдень його приміщення слугує їдальнею. Іноді мені здається, що ці бари, «барчики», як їх тут називають, зсуваються докупи, відстань між ними все зменшується і зменшується. Ось-ось вони зіллються у щось більше, а проте не менш задушливе, заповнене димом від сигарет із чужими літерами на пачках – ними бавляться місцеві «круті» хлопці. Втім, тих «крутих» можна перерахувати на пальцях, якщо не однієї, то двох рук напевне. Вони ходять з бару в бар, за вечір встигають обійти всі три, а часом навідатися і до четвертого, і п’ятого, розташованих на північній і південній околицях Старої Вишні. Іноді хлопці влаштовують собі розваги – на їхнє замовлення в усіх трьох барах вмикають «на повну котушку» музику – йде змагання, у кого голосніше або хто довше витримає одну й ту ж пісню. Рекорд належить місцевому рекетиру Віталику на прізвисько Буцол – він витримав тридцять одну «Морячку».

Бари називаються – «Нептун», «Вітрячок» і «Венеція». «Вітрячок» ще зрозуміти можна. А от чому «Венеція»? Стара Вишня загубилася серед поліських лісів і можна заприсягтися, що дев’ять з десяти старовишнівців ніколи в житті не бачили моря.

– Чому «Венеція»? – перепитав мене здивований бармен.

Він подивився на мене так, наче я запитав його про рік заснування Старої Вишні чи як звали його предка у чотирнадцятому коліні. Очі його розширилися і звузилися, між його здивуванням і байдужістю, що прийшла на зміну подиву, встигла пролетіти зграя воронів і перетворитися на зграйку сонних мух.

– А чим ми гірші від інших? – спитав він мене нарешті, і це було риторичне питання й водночас вичерпна відповідь на моє запитання.

Отож, я живу тут четвертий місяць. Втім, слово «живу» не зовсім точне. Ліпше б його, як не дивно, вжити у множині. Вперше за двадцять сім років, відколи я з’явився на білий світ, в мені існує начебто двоє різних людей. Перший працює помічником голови суду, сумлінно виконує свої обов’язки, часом думає про те, що він довго не витримає цього нудотного існування в оточеному сосновим лісом і двома озерцями глухому маленькому містечку, де навіть судові справи дріб’язкові і не зможуть забезпечити успішної кар’єри, як би добре їх не провів. Отже, треба буде шукати інших способів, аби звідси вирватися – добре, якби це сталося раніше, ніж закінчиться термін роботи за направленням. Я діяв і міркував так, як на моєму місці діяв і міркував би будь-який вчорашній студент університету і мешканець Львова протягом п’яти років. Студент, який подавав неабиякі надії, вважався майбутнім світилом юриспруденції, до того ж був закоханим у старовинне місто з особливим українським духом і бурхливим політичним життям. Студент, який закінчив університет з відзнакою, але завдяки загадковому збігові обставин опинився у глухомані, а не в аспірантурі, міському суді Львова чи хоча б меншого, але все ж таки обласного міста, себто Луцька. Правда, голова Старовишнівського суду має явні симпатії до мене, каже, що у мене добрі шанси в майбутньому, але скніти у Старій Вишні я не збираюся. Хоча й розумію: поки що слід набратися терпіння.

Так цілком природно міркував я – перший Георгій. Другий щовечора, кожного пізнього осіннього вечора, вирушав у свої дивні мандри глухими пустельними вулицями Старої Вишні.

Вулиці тут стають порожніми, наче за якоюсь дивною командою. Ще у центрі звучить музика з «барчиків», немов кидаючи виклик темряві, яка насувається на містечко зусібіч, а вулиці вже порожніють. Якось я перевірив – ті порожні, глухі, без єдиного вогника вулиці поглинають музику, вона перестає звучати, ледве занурюєшся у безпросвітню осінню темінь. Міг би заприсягтися, що хтось невидимий бере ті звуки, жбурляє у грязюку, глевке місиво, що розквашує вулиці дедалі більше з кожним новим дощем, і втоптує люто, з насолодою, доки не перестає звучати остання квола нота. І тоді настає тиша, дедалі чорніша, в’язкіша і всеоб’ємніша. У неї бездонні очі, котрі розширюються, втягуючи у себе випадкових перехожих. У неї затаєна також темна і невидима саркастична посмішка, котру радше відчуваєш, аніж бачиш, і здається, що ця тиша от-от зарегоче і обхопить плечі ще чорнішими, ніж вона сама, долонями. Саме такими вечорами я й вирушав у свої мандрівки, постійні, наче цей вечірній морок. Мандрівки у пошуках крику. Того самого, про який казав мені жебрак. Спершу я спробував розшукати нічного незнайомця. Це було нелегко, бо я не знав, як його звати. Спробував описати його моєму квартироздавачу, судовому виконавцю Антону Петровичу, але той лише якось дивно, з жахом і невимовним докором подивився на мене. «Так, ніби я попросив помінятися ролями», – подумав я тоді. Ніби я захотів стати господарем дому, в якому жив на правах квартиранта. Чи навіть запропонував віддати на зґвалтування єдину дочку судового виконавця, яка мешкала разом з ним і його дружиною, такою ж маленькою і невродливою. Втім, і дочка також була невродлива стара діва, старша від мене на цілих чотири роки, до того ж трохи кульгава. Я часом бачив її на подвір’ї, іноді в містечку, де вона працювала швачкою на місцевому побуткомбінаті. Вона дивилася на мене великими сумними очима і поспішно відводила їх, втягуючи голову в плечі. При цьому, здавалося, от-от заплющить од страху й ніяковості ті свої великі темно-сірі очі, чи не єдину привабливу річ на невиразному, начеб розмитому обличчі. Обмінялися ми за три місяці щонайбільше десятком фраз, таких необов’язкових і байдужих, що я взагалі втратив будь-який інтерес до неї.

Спробував я розпитати в суді, однак зустрів лише знизування плечима. Якоїсь неділі я здогадався навідатися до місцевої церкви, де побачив неподалік брами та біля сходинок при вході до храму кількох жебраків, та жоден з них не був моїм незнайомим знайомцем. Десь після першого місяця вечірніх блукань я подумав, що, може, жебрак приходить щоночі до потяга. Думка здивувала мене й змусила скептично посміхнутися. Але наступної ночі я прийшов і до санкт-петербурзького потяга. Довкола, як і в ніч мого приїзду, стояла моторошна тиша. Між кошлатими сірими хмарами плив повний блідий місяць. Я стояв поміж двох колій і думав, що безглуздішого заняття годі придумати. Все ж я дочекався потяга, який спинився якраз на одну хвилину, з якого ніхто не вийшов і в який ніхто не сів. Я провів кавалькаду вагонів, коли вона рушила, довгим поглядом. І вже як тільки зник вдалині останній вогник, думка, ще химерніша за попередні, завітала до мене: можливо, жебрак знає, хто й коли приїздить? Він знав про мій приїзд…

Усенький наступний день я кляв себе останніми словами за несусвітній ідіотизм, але таки вирушив у нічну мандрівку до станції. Результат був таким же. Ще тричі приходив я на так званий вокзал і лише один раз із потяга вийшли двійко дівчат. Побачивши чужого, вони злякано сахнулися. Я попросив не боятися і сказав, що позаяк той, кого я чекав, не приїхав, можу запропонувати себе в ролі проводжатого.

– Ми живемо зовсім недалеко, – сказала одна з дівчат.

Все ж я пішов разом із ними. Дорогою довідався, що обидві навчаються в Луцьку, у Волинському університеті, приїхали на вихідні до батьків. «Як буденно», – подумав я. Студентки справді жили недалеко, за проводжання чемно подякували. «Чого ж я чекаю, на що сподіваюся?» – спитав я себе, попрощавшись з ними. Замість відповіді лишилося хіба що смачно сплюнути і йти до своєї оселі.

Наступного разу, коли я навідався на станцію, там стояло троє кремезних молодиків. Щойно я поцікавився, чи вони теж чекають потяга, як один з них, котрий стояв найближче, мовчки вдарив мене кулаком у живіт. Я зойкнув від несподіванки, а до мене кинулися всі троє і, схопивши за ноги, так само мовчки кудись понесли. Як виявилось, недалеко. Розгойдавши, вкинули у порослу бур’янами неглибоку канаву. Звідти я, трохи прочумавшись, мав змогу спостерігати, як випірнув потяг, як мовчазна трійця схопила валізи і попрямувала до крайнього вагона. Вони постукали, і двері відчинилися. Так само швидко вони зачинилися, ледве трійця зникла всередині. Коли потяг від’їхав, мені нічого не лишилося, як, вибравшись з канавки, пообдирати реп’яхи і поволі, припадаючи на забиту ногу, тюпати у напрямку квартири.

Ані дорогою, ані вже у ліжку я так і не знайшов більш-менш переконливої відповіді, хто ж були ті троє. Комерсанти, які повезли щось на продаж до Білорусі чи у Санкт-Петербург? Місцеві, а може, луцькі рекетири? Заїжджі чи місцеві грабіжники, котрі когось чи щось обчистили у Старій Вишні? Ні до чого логічного не додумався, вранці ніхто не заявив про пограбування. Правда, бажання ходити вночі до станції зникло. Зрештою, колись так і мало статися.

Але не зникла потреба вирушати у вечірні мандрівки безлюдними вулицями Старої Вишні.

* * *

За вікном вже зовсім стемніло. Дощ не вщухав. Заскрипіли одразу усі двері – працівники суду розходилися по домівках. І мені пора. Я поволі підвівся з-за столу. Але ж і кабінет я отримав! Завдовжки п’ять і завширшки три кроки. Ледве вміщується стіл, два стільці біля нього, етажерка. Всі папери мушу тримати в шухлядах столу. Втім, як мені роз’яснили, мати окремий кабінет тут вважається неабияким привілеєм.

Вимикаючи світло, я чомусь подумав: «Добре було б сьогодні взяти у вечірню мандрівку когось із собою». Але кого? Жоден з моїх трьох-чотирьох знайомих, з якими я, умовно кажучи, заприятелював, не погодиться. Та, замикаючи двері, я вже знав, кого запрошу собі в попутники. Так, Лору, дочку моїх господарів, нещасну кульгаву дівчину, повне ім’я якої – Ґлорія – звучало радше знущанням над нею самою.

Я вийшов на вулицю. Дістав з кишені кепку, натягнув на голову. Заплюскотіла вода під черевиками. Пришвидшив хід. Не звертав жодної уваги на калюжі. Додому йшов завжди поволі, але цього разу мокнути мені не хотілося, та й вирушати у чергову мандрівку мокрим не було ніякого резону. Незабаром я вийшов на центральний майдан, де стояв будинок районної адміністрації, торговий центр, з іншого боку – перукарня, а ще трохи далі, де починалася головна вулиця, – церква, недавно відреставрована, відремонтована і заново відкрита для віруючих. Тьмяно блищали ліхтарі. На вулиці я зустрів не більше п’яти перехожих. Це була велика вулиця в містечку, де стояли два п’ятиповерхові будинки і декілька старовинних, ще з минулого століття. Взагалі, під час своїх вечірніх мандрівок я нарахував у Старій Вишні, окрім двох згаданих п’ятиповерхових, ще стільки ж у чотири поверхи, шість триповерхових і аж п’ятнадцять двоповерхових будинків. Словом, це був звичайнісінький маленький районний центр. Всі решта житлових будинків – близько трьох сотень – були одноповерховими. За цих неповних три місяці я обійшов Стару Вишню вздовж і впоперек.

Мені з часом навіть стало цікаво вивчати ці вулиці, які здавалися на початку моїх мандрівок схожими одна на одну, наче близнюки. Я став розрізняти їх й іноді вітався, наче з давніми знайомими. Кленова, Зелена, Привокзальна, Дударчука (як виявилося, місцевий партизан), 16 липня (день визволення містечка від німців), Святкова, Весільна, Трактористів, Мельнична, Чекістів, Лозового (ніхто не знав, хто це такий), Прикордонників (хоч до кордону звідси ще далеченько), Садова, Сервантеса (ого, сказав я собі, коли прочитав прізвище іспанського класика на перехнябленій, заржавілій залізній табличці), Ракетна, Ентузіастів (дві останні – дуже милі назви). Щоб знати, якою вулицею я ходжу, я інколи приходив вдень і зчитував назви або ж питав у тих, хто траплявся мені по дорозі.

Вдень вулиці наче розбігалися від мене. Це було дивне відчуття, до якого я згодом навіть звик. Потім я подумав, що воно – наслідок мого бажання зробити цей населений пункт трохи більшим, схожим на справжнє місто. Увечері ж і вночі містечко наче стискалося, скручувалося у чорний безмовний клубок, мовби мала дитина, залишена сама-одна у великому, наповненому мороком, страхом і привидами, будинку. Ця істота то завмирає, заціпеніло вдивляючись у темряву, то тихо скиглить, нарікаючи на свою долю і свою самотність, але настільки тихо, щоб ніхто не почув, бо вона боїться і звуків власного, наповненого жахом, голосу, і того невидимця, який за завісою пітьми чатує на неї, на її голос, і нестримно вабить до себе.

Вдень я іноді зупинявся, вітався з людьми біля воріт, питав, як мені пройти на таку-то вулицю. Часом мені хотілося попросити цих людей так само, як і я вийти пізнього вечора на вулицю і слухати, чи десь не пролунає крик. Голос, який покличе на допомогу. Може, й назве котрогось чи котрусь із них на ім’я, бо мене не назве напевне.

Тільки один раз стара бабуся, котра сиділа біля воріт, озвалася до мене першою.

– Синку, – сказала вона. – Зачекай-но, синку.

Вона важко дихала, натужно вимовляла кожне слово. Протягом нашого куцого діалогу я жодного разу не зловив її погляду.

– Ти, синку, я бачу, вже цього тижня другий раз проходиш цією вулицею, – сказала бабця, коли я повернувся до неї і привітався. – До кого ти йдеш, синку?

– До, власне, я йду… до Трофимчуків, – сказав я, заскочений зненацька її запитанням.

– Але ж тут немає ніяких Трофимчуків, – бабця пожувала старечими губами, мовби пригадувала – живуть такі чи ні. – Нема ні на цій вулиці, ні на другій. Не ходи більше сюди, синку.

– Добре, не буду, – пообіцяв я несподівано покірно, хоч мав би образитися – яке вам, мовляв, діло, куди та навіщо я йду.

Навіть не спитав, чому це вона радить мені не ходити цією вулицею, дивна бабусенція. А треба було спитати. Чомусь забракло духу. Як і забракло духу оглянутися, хоч я цього й хотів. Я наче заражався таємничим, не зрозумілим для мене страхом. І щоб позбутися його, вирішив неодмінно завтра ж прийти сюди знову. Але так і не прийшов. Правда, проходячи ввечері, зрозумів, що то та сама вулиця, але бабці на ній, звісно, тепер не було. І тут я подумав, що насправді проходив цією вулицею вдень лише раз. Вдруге – теж ввечері, як і сьогодні. То, виходить, бабця бачила мене саме ввечері? Мені стало трохи лячно. Щоб прогнати цей страх, я засвистів. Це був мій виклик цьому несподіваному переляку, цій тиші, безмовності, навіть самотності. Та ніхто не зреагував на мій свист, бо ніхто ж, напевно, його й не почув. І тоді я мимоволі пришвидшив ходу. Як би мені хотілося когось зустріти. «Дарма», – подумав я, а тоді вимовив це слово вголос. І пішов далі, до самої околиці.

Щовечора, десь після дев’ятої, я був майже єдиним перехожим. Ані чиїхось кроків, а після десятої – і жодного вогню. Проте я вже знав: даремно питати жителів містечка, чого чи кого вони бояться. У кращому разі вони зроблять вигляд, що не розуміють вас. Або стануть буркотіти щось про економію. Вертаючись зі своїх мандрівок, я навмисне вмикав світло. Іноді лягав спати при ньому. Ніхто не сказав мені жодного слова докору, хоча я став помічати, що люди Старої Вишні дедалі частіше дивляться на мене скоса. Чи це мені здається?

Незабаром я був удома. Моя оселя трохи більша за мій кабінет. Правда, все тут не моє: сервант, книжкова шафа і шафа для одягу, диван-ліжко, стіл. Все це належить моїм господарям. Раз на тиждень господиня пере мої речі, коли я спробував відмовитися, вона заплакала, і я мусив погодитися. Їсти я готую собі сам, але багато мені й не треба.

Не роздягаючись, постукав у стіну. Відгукнеться чи не відгукнеться Ґлорія? Підходячи до будинку, я бачив її силует у вікні. Але вхід до її кімнати через кухню і ще одну кімнату, де спали її батьки. Треба або так не любити свою дочку, яка давно перезріла, котрій врешті-решт слід колись вийти заміж, або вважати її безнадійно приреченою, щоб перекрити їй можливість вертатися додому, коли вона захоче. «Невже вона така безсловесно покірна?» – подумав зненацька я.

За стіною чулись легенькі обережні кроки. Я постукав ще раз. Кроки стихли. Я різко підвівся, навмисне грюкнув стільцем, на якому сидів, і вийшов надвір. Дощ уже перестав, отже, зникла остання причина, яку я вигадав, аби цього вечора не виходити на безглузду прогулянку. Я побачив Лору крізь щілину у шторі. Дівчина застигла, піднявши руки над головою. «Яка ж вона негарна», – подумав я. Але чому вона так стоїть? І скільки так витримає? Я чекаю хвильку, дві, а Попелюшка, яка ніколи не стане принцесою, по той бік вікна стоїть так само, наче мертва чи задерев’яніла. Зрештою я не витримую і стукаю у скло. Лора сахається, опускає руки і притуляється до стіни, протилежної від вікна. Я стукаю вдруге і маю можливість спостерігати, як вона повільно, із виразом жаху, що робить її ще старшою і невродливішою, наближається до вікна, обережно, мов боячись обпектися, відхиляє штору. Переляк тепер перемішується зі здивуванням.

– Відчиніть, будь ласка, вікно, – попросив я, потім повторив прохання голосніше.

Вона нарешті зрозуміла, чого я прошу, і теж щось сказала. Потім ще раз. Я ледь розібрав, швидше здогадався: вікно неможливо відчинити, вже вставлена на зиму подвійна рама. Тоді показав на мигах, щоб вона зайшла до мене. Мої відчайдушні жести, наче розмовляв із глухонімою, змусили її скупо усміхнутися.

Я зустрів її біля дверей, поклоном гостинного господаря запросив до кімнати. Ґлорія зайшла обережно, навіть скрадливо. Подивившись на її ходу, я сам завмер від несподіваного відкриття. Дівчина пробує переді мною хоч якось приховати свою кульгавість.

Може, зробити їй хоча б каву, розмовляти так, ніби справді зацікавився нею? Ні, вирішив я, то було б надто жорстоко, адже все, чого хочу від неї, – аби пройшлася зі мною темною вечірньою вулицею цього глухого маленького містечка.

Я почав, як і годиться, здалеку, – про сьогоднішню паршиву погоду. «У нас о цій порі завше така мокротеча», – сказала вона. Ми перекинулись ще чотирма-п’ятьма фразами. Вона промовляла слова надривно, але без будь-якого інтересу. Насторога її не зникала, а посилювалася з кожним силоміць видобутим реченням. Вона мовби поставила якийсь запобіжник всередині, і той вчасно спрацьовував, підштовхуючи до банальних і очевидних відповідей. «Хіба вам насправді цікаво?» – прочитав я у її погляді.

Тоді я запропонував без будь-якої підводки прогулятися разом.

Вона ковтнула слину і аж зморщилася від бридливості. Враз стала на очах меншати, і мені здалося, що вона от-от перетвориться на маленьку мишку, яка сховається під ліжком від можливої небезпеки.

– Навіщо? – вичавила нарешті Лора.

– Просто прогулятися, і все. Адже дощ уже стих.

– Дощ стих, але вже темно, – сказала вона. – Темно вже, розумієте.

– Чому ж не розуміти? Ви так боїтеся темряви?

– Ні, – Ґлорія майже скрикнула. – Ні, я не боюся. Але…

– Але що?

Вона не відповіла і підвелася. Тут я не витримав, кинувся до неї і, перш ніж вона вимовила чи радше прошептала слова про те, що їй треба йти, добряче струсонув за плечі. Вона здивовано подивилася на мене і прошептала: «Вам треба йти».

– Вам треба йти! – вибухнув я, повторюючи її слова. – Вам іти треба. Та чи ви розумієте, що я вам пропоную?

Ледве я вимовив останнє слово, як побачив, що здивування її переросло у дивний спокій, так наче я зовсім не тримав усе ще її за плечі, причому доволі міцно стискаючи їх пальцями.

– Чому ж не розуміти? – сказала вона так само спокійно. – Я маю бути вдячною, що ви, молодий, вродливий і привабливий, звернули увагу на бридку кульгаву качечку і запросили її прогулятися.

«Ого, як вона повернула», – встиг подумати, і пальці мої самі розтислися.

– Вибачте, – пробурмотів знічено. – Вибачте, будь ласка. Зовсім не хотів образити вас. До того ж… До того ж я зовсім так не думав, коли пропонував прогулятися разом. Я гадав…

Мука, що народилася в глибині її зіниць і стала рости щосекунди, раптом щось мені нагадала. Щось мовби вже напівзабуте мною. Ще секунда, друга. Біль, що струменів з її очей, здавалося, от-от розірве цю дівчину на шматки. І тут я збагнув, що нагадує мені цей погляд, ця мука в очах, – так дивилася провідниця в потязі, яким я приїхав сюди. Провідниця, котра так безглуздо і загадково загинула. Раптова думка аж обпекла мене.

– Скажіть, ви знаєте… знали Людмилу Черняк? – спитав я.

– Людмилу? Черняк? – Лора відступила назад, мало не вдарилася спиною об двері. – Чому ви про це питаєте?

– Тому що…

Я не зміг сказати те, що думав. Але став впритул до неї.

– Я питаю тому, що я приїхав тим самим потягом.

– Потягом? З якого вона… Ні, цього не може бути.

– Чому не може?

Я дихав їй у лице, ловив її подих, захлинався її болем, але відступати не хотів. Тільки думка: як я міг за ці місяці забути, так, зовсім забути Людмилу – встигла промайнути. А затим ще одна, що не давала спокою перші дні мого перебування у Старій Вишні – чому мене не викликають більше до міліції? Чому я сам, якщо так мучився цим питанням, так і не відважився туди навідатися, аби про все дізнатися? Забув, забув… Я мало не простогнав це слово.

– Чому не може? – струсонув Ґлорію ще раз. Вона подивилася вже стомлено.

– Не знаю, – сказала так, ніби повторювала чиїсь слова, і попрохала ще тихіше. – Відпустіть мене, будь ласка.

А що я тримав її й досі за плечі, додала з якимсь фатальним розпачем:

– Ви ж нічого про нас не знаєте. Ну геть нічогісінько. То як ви можете судити?

– Я й хочу дізнатися, – пробурмотів я, проте руки опустив.

Лора вагалася. Вона дивилася кудись повз мене так, наче там хтось стояв. Хтось, кого вона намагалась упізнати.

Я терпляче чекав, проте з’явилася думка, що стала в мені розростатися, немов ракова пухлина: «Час іде, невблаганно йде час, я його дурно гаю». Я вже мав би йти вулицею, мав вслухатися у тишу, ловити щонайменші шурхоти, чекати звуків. Чекати крику.

Ґлорія щось прошепотіла. Здається, то було слово «вибачте». Напевне, бо вона рвучко відчинила двері й вийшла. Ось уже зникло відлуння її швидких нервових кроків. Кроків кульгавої людини.

Я став гарячково збиратися, хоч, власне, ще й не роздягався. Схопив светра, став навіщось м’яти його в руках, але так і не піддягнув, а пожбурив на ліжко.

Проте перед тим, як вийти надвір, я довго стояв біля дверей і прислухався, чи не шумить дощ. Мовби дощ міг мене вберегти від цієї прогулянки, що здавалася мені безглуздою.

Надворі я почув, як хтось тихо мене кличе. Озирнувшись, побачив мого старого господаря, Антона Петровича. Я здивовано подивився на нього, адже досі він ніколи перший не озивався до мене. Він поволі наблизився і тихо, але швидко став говорити про те, яка нещасна доля в їхньої дочки, про якусь свою вину перед нею і перед так само нещасною дружиною, яку тепер треба спокутувати, про те, що Лорі не можна хвилюватися, що я, звичайно, маю право розмовляти з нею, навіть кликати до себе, але по змозі я повинен знати про неї хоча б дещицю того, що знають вони. Його бурмотіння ставало все швидшим. Здавалося, він поспішав якомога швидше виговоритися, а зміст сказаного його зовсім не цікавив. А втім, може, то мені так здавалося. Я запевнив Антона Петровича, що жодних почуттів, крім глибокої поваги, до Лори я не маю.

– Спасибі, – сказав він і взяв мене за руку. – Спасибі вам, Георгію. Я знав, що ви порядна людина. А як ви вимовили її ім’я. Здається, так ніхто ще не вимовляв. Не заперечуйте, бо ви не чули.

Що він мав на увазі, я не зрозумів. Чи то я не чув свого власного голосу, чи не чув, як доччине ім’я вимовляють інші.

А мій господар додав по хвилі, заглядаючи мені у вічі:

– Може б ви повечеряли з нами? Є смажена картопля з огірочками. Дружина вміє по-особливому консервувати огірки.

Він говорив ще щось, але я перебив його, чемно подякував і висмикнув пальці, які він вже тримав обома своїми руками. Раптом я подумав, що між нами, власне, нема великої різниці. Я теж намагався затримати його дочку. А можливо, причина була в тому, що він також не хотів, аби я вирушав на цю щовечірню прогулянку?

Я відчув, як спокусливо пахне смажена картопля, огірки, подумав, що, напевне ж, для спільної вечері знайшовся б ґранчак з горілкою, байдуже якою. Пригадав, якою смачною наливкою пригощали вони мене першого вечора, коли поселявся. Я справді дуже хотів їсти. Проте раптом, подивившись на згорблену поставу мого господаря, зрозумів: якщо піддамся і піду з ним зараз вечеряти, то більше ніколи не вирушу мандрувати темною вечірньою вулицею.

– Пробачте, – пробурмотів я і штовхнув хвіртку.

Старий щось забелькотав собі під ніс, здається, теж вибачався, але я вже його не слухав. За декілька кроків голос його розтав у вечірній, настояній вологою тиші.

* * *

Крик я почув після більш як двогодинного вимірювання глибини старовишнівських калюж, які сьогоднішній дощ щедро порозкидав геть по всіх вулицях містечка. Я вже повертався додому, змерзлий, весь просякнутий холодом, – і тут він пролунав. Слабкий жіночий крик, ледь чутний. Я спинився і спершу подумав, що мені почулося. Але крик повторився – слабший, проте розпачливіший. Так, наче жінку, котра кликала на допомогу, душили. Легкий холодок пробіг у мене за плечима. Я раптом побачив перед собою чиєсь обличчя. То був жебрак, якого я стільки шукав ці місяці. Я почув його слова: «Остерігайтеся ходити вечірніми вулицями цього проклятого містечка». Далі він сказав, здається, що коли я не послухаюсь, то маю хоча б не відгукуватись на крик. Я струсонув головою. Ніякого жебрака поруч мене, звісно, не було. «Та ти боягуз, хлопче», – сказав я собі.

Я кинувся бігти у найближчу бічну вуличку від тієї, якою щойно йшов, підштурхуваний холодним осіннім вітром. Пробіг її майже до кінця і почув крик знову десь збоку. Тепер, не роздумуючи, побіг на нього через чийсь город. Мусив перелізти через паркан, потім перебігти сад і перескочити через ще одну загорожу.

Нарешті на цій вулиці я побачив темні силуети, наближаючись угледів, що вони мовби виконують якийсь ритуальний танець. Двоє молодих здорованів копали ногами жінку чи дівчину, яка лежала на землі і тихо стогнала.

– Гей, що ви робите? – закричав я. – Облиште її негайно.

Обидва здоровані (опинившись поруч, я відчув, як від них аж пашить лютою силою), мов за чиєюсь командою, повернулися до мене. Вони не промовили жодного слова, але їхні наміри і рухи були промовистіші за будь-які слова. Проте що-що, а уникати ударів я умів. Недарма у Львові ходив одразу на дві секції – я відчував, що майбутньому юристу знати деякі прийоми не завадить. Незабаром я пересвідчився, що й битися вмію не гірше за моїх супротивників. Хоч вони разів зо три дістали мене у щелепу, плече та груди, я встиг заїхати одному в підборіддя та у вухо, а другого взагалі змусив розпластатися і відчути прохолоду збатоженого дощем ґрунту. Доки він підводився, я садонув другого ногою, після чого остаточно зрозумів, що ці двоє схожі більше на лантухи, ніж на бойових биків, якими вони видалися мені на початку. Після двох чи трьох спроб ще напасти вони ганебно втекли, так і не промовивши жодного слова. Я лишився наодинці з їхньою жертвою. Дівчина лежала скоцюрбившись, вткнувшись лицем у землю. Я злякався – чи не померла вона? Обережно торкнувся плеча. Вона заворушилася, повільно перевернулася на спину.

– Вам допомогти?

Вона не відповіла, зате раптом обхопила мої ноги і стала тулитися до них, при цьому тремтіла, наче її била пропасниця.

– Допомогти вам підвестися?

Так само не відповідаючи, вона стала підводитися сама. Я відчув її гаряче дихання, побачив побите, вимазане лице.

– Ви не залишите мене? – прошептала вона.

– Звичайно, ні, – сказав я. – Де ви живете?

– Тут… Недалеко. Ходімо.

Дорогою я спробував дізнатися, чого з нею так жорстоко повелися ті нападники і хто вони такі. Вона спинилася і, здавалося, була дуже вражена моїми запитаннями.

– Ви не з нашого міста? – у її голосі звучало непідробне здивування. Вона приглушено засміялася. – Звичайно ж, як я про це відразу не здогадалася.

– Я справді недавно тут працюю.

– Бідолашний, – вона промовила це слово навіть не з відтінком жалю, а начеб зневаги.

– Ч-чому бідолашний? – спантеличено спитав я.

– Бо ви… Ні-ні, мовчіть. Мовчіть, будь ласка. – Вона говорила з присвистом і начеб зі смішком. – Не треба запитань. Ми вже прийшли.

Ми спинилися біля добротного цегляного будинку, що темнів за парканом, наче маленька фортеця. Дівчина зазирнула мені у вічі, мовби намагаючись побачити там щось приховане в суцільній темряві пізнього старовишнівського вечора.

– Можна вас про щось попросити? – сказала тихо і цього разу якось жалібно. – Я хочу вас забрати до себе. Ні-ні, не заперечуйте. Не відмовляйтесь, прошу вас. Батьки вже сплять, у мене своя кімната. Напою вас чаєм. Не відмовляйтеся, прошу вас, – повторила вона, ще й начеб вклонилася.

– Гаразд, – сказав я. – Напійте чаєм. Я справді трохи змерз.

– Спасибі.

Вона відчинила хвіртку, потім відімкнула двері веранди, провела мене через кухню до невеличкої кімнати.

– Сідайте, – сказала. – Я зараз.

Вона щось пошукала у шафі, яка стояла біля дверей, і, знайшовши, рушила до виходу.

– Вимикач біля дверей, – сказала вже за порогом.

Я зрозумів: не хоче, аби я побачив її при світлі побитою і брудною.

Клацнувши вимикачем, оглянув кімнату. Це була звичайна дівоча кімната з односпальним ліжком, шафою для одягу, маленьким столиком із стосиком книжок на ньому і репродукціями світлин кіноактрис на стіні, почесне місце серед яких займав календар із зображенням ще донедавна популярної в наших краях мексиканки Вероніки Кастро. Я хотів сісти в одне з двох крісел, які стояли біля столика, та подумав, що мені теж не завадить вмитися. Поглянув на штани, до яких поприставали грудки глевкої землі, геть забруднені черевики, і зрозумів, що й почиститися теж не зайве.

Поки що ж я взяв до рук верхню з книжок, що лежали на столику. І здивувався: то була філософська книжка – «Час і буття» Гайдеґґера. Я механічно став гортати, але швидко облишив і взявся за іншу. Дідько візьми, ще ліпше – Юнґ. Інші книжки виявилися книжками зі східної філософії та окультизму. Ого, то моя незнайомка не така проста, як можна було собі уявити. Я ще раз поглянув на «іконостас» актрис на стіні. Та не встиг нічого додумати, бо почулись кроки, і я, мов заскочений на чомусь негарному, поспішно поклав книжку назад.

Дівчина повернулася, зодягнута вже в рожевий ситцевий халатик. Вигляд у неї був не вельми: розбита губа, синець під оком, синець на руці і добряче побите коліно, що визирало з-під халатика. Але й такі атрибути не зіпсували її м’якої краси, що проступала, аж просилася оцінити, у правильному овалі обличчя, ледь помітних ямочках на щоках, а також носику і підборідді, яких було саме в міру, у високих, хоч і не випнутих грудях, що вгадувалися крізь тонку тканину. Вона, очевидно, одразу збагнула, що сподобалася мені з першого погляду, і зашарілася.

– Мені пощастило, – першим порушив я мовчанку.

– Пощастило? – здивувалася вона.

– Так. Пощастило врятувати саме вас.

– Я поставила чайник, – зашарілася вона ще більше. – Умивальник на веранді, там і щітка. Та ходімте, я покажу.

На веранді вона теж увімкнула світло, хоч і не відразу, і я встиг насолодитися її явно схвильованим, переривчастим диханням. То було дихання жінки, яку пристрасно обіймають. «Я їй сподобався», – майнула думка, перш ніж я здивувався. Майже так само вона дихала, може, трохи тихіше, коли я допомагав їй підводитися, там, на вулиці. «Гм, – сказав я собі подумки, – однак…» А що – однак, я не знав. Може, вона банальна місцева шлюшка? «Авжеж, – покепкував я, – ти й досі не здогадався, навіщо тебе запросили».

Світло нарешті спалахнуло, позбавляючи потреби щось чинити чи казати хоча б якісь слова. Я став умиватися, але десь за моєю спиною враз зарипіли двері, потім ще одні, ближче.

– Що це таке, Ніло? – почув я жіночий голос. – Хто це такий?

– Чоловік, – сказала Ніла спокійно, нітрохи не сердито і не злякано. – Хіба ти не бачиш, мамо?

Я вийняв руки з-під струменя холодної води, повернув голову і побачив невисоку огрядну жінку, розкуйовджену, в старому темно-синьому халаті.

– Добрий вечір, – привітався я.

Вона не відповіла, подивившись так, наче я був неживим предметом, котрий її дочка навіщось приволокла і кинула на веранді. Наступні її слова підтвердили це враження.

– Навіщо ти його привела? – спитала мати. – Хто це такий і чому ти ввімкнула світло?

– Цей хлопець врятував мене, – сказала Ніла.

– Врятував? – чомусь жахнулася мати і відступила крок назад. – Чому він тебе врятував?

– Тому що почув мій крик, – сказала Ніла.

– Боже мій, ти кричала! – ще більше жахнулася мати Ніли.

– Авжеж, – сказала Ніла. – Вони били так, що я не могла витримати болю.

– Краще б…

Мати не доказала, захиталася і притулилася до стіни. Мертвотна блідість залила її, здавалося, всю – з ніг до голови.

– Їй же погано, – не витримав я.

– Погано, ви вгадали, – з гіркотою в голосі сказала Ніла і звернулася до матері. – Йдіть спати, мамо. Нічого вже назад не повернеш.

– Але чому? – тихо, якось особливо, по-страдницьки промовила мати. – Чому він кинувся тебе рятувати?

– Тому, що він не зі Старої Вишні, хіба ви не бачите?

– Я всіх теперішніх молодих не знаю, – сказала мати.

– Він усього три місяці тут працює, – сказала Ніла і додала вже з іншою, наказовою інтонацією: – Ідіть спати, мамо. Я прошу вас.

– Так, я піду. Я піду, доню.

Вона промовила це з такою приреченістю, що я мимоволі здригнувся.

– Що це все значить? – спитав я, коли вона вийшла.

– Значить – що? – спитала Ніла байдуже. – Та, Боже мій, для вас нічого не значить. Жодне слово. Анічогісінько. Вмивайтеся і ходімо пити чай.

– Я що – не повинен був рятувати вас? Чому?

– Багато знатимете – швидко постарієте, – усміхнулася Ніла. – Беріть щітку, хоча ні, давайте ліпше я.

Вона взяла щітку, стала чистити куртку – і раптом завмерла, а потім притислася до мене, обійняла, стала тиснутися всім тілом все дужче й дужче. «Ну й ну», – встиг подумати, не знаючи, що чинити далі.

– Мені холодно, – прошептала вона. – Боже мій, як мені холодно. Не дивуйтеся, пане суддя. Мені дуже холодно. Та обніміть же. Ви людина чи манекен?

Я був живою людиною, молодим і здоровим двадцятисемилітнім чоловіком, а тіло її – гарячим, розпашілим, тому я теж став її обіймати. Вона все тислася й тислася, наче хотіла ввійти в мою середину. А втім, так воно й було.

– Ведіть мене, – прошептала вона. – Ведіть же.

В якомусь дивному, незбагненному танці, не розчіплюючи обіймів, ми стали просуватися крізь кухню до її кімнати.

– Вимкніть газ, – шепотіла вона посеред кухні. – Чайник википить.

Я простяг руку до плити і зненацька подумав: щось мені її поведінка нагадує, але що – так і не міг згадати. В той час як лівою рукою я вимикав конфорку під чайником, який вже кипів, Ніла взяла мою праву руку своїми пальцями і провела до темної улоговини внизу живота, де було тепло й волого.

– Ось так, – прошептала вона. – Ось так. Так. Так.

І тихо, трохи істерично засміялася. То були останні слова, які я почув від неї того вечора.

Доторкнувшись до її тіла, до найтеплішого, найпривабливішого місця на її тілі, я раптом побачив себе серед якоїсь старовишнівської вулиці. Переді мною стояла стара перехняблена хатина. Так, це була хатина, неподалік іншої – в якій жив тепер я. Я проходив мимо неї щодень і кожного дня переборював бажання заглянути всередину. А сьогодні, зараз, саме зараз наче заглянув. І саме посеред хатини – убогої, такої, що, здавалося, біднішу годі й уявити – старе напіврозвалене дерев’яне ліжко, потріскана лавка, перехняблений стіл, стілець з відром води на ньому – побачив Нілу. Нілу, яка стояла в якомусь лахмітті й простягала до мене руки. Я йшов до неї й боявся торкнутися того лахміття. А коли торкнувся, то мої пальці вільно пройшли крізь цю протрухнявілу одежину. І побачив молоде тіло, що, здавалося, все співало. Вигравала кожна його клітинка, наче маленька струна, що дарувала мелодію незнаного блаженства. Та Ніла вже стояла не в хатині, а посеред вулиці, відкрита всім вітрам і всім поглядам. Вона пестила мене своїми долонями і щось наче хотіла сказати. Мені здалося, що вона просить мене закрити від чиїхось поглядів, від цілого світу, але чомусь не може вимовити жодного слова. Крім тих, які я почув від неї у її кімнаті. Враз я отямився і почув глибоке швидке дихання жінки зовсім поруч, дихання, яке зливалося із моїм. «Ось так, так, так, так», – почув я тиху, ледь чутну луну.

Так, то були останні слова, які я почув того вечора. Кохалися ми пристрасно. Вона виявилася ніжною, та й досвідченою у цій справі. Втім, коли я намагався щось сказати, вона затуляла мого рота поцілунком або долонею. Так само вона робила, коли ми лежали знеможені. Я вирішив прийняти правила не зрозумілої мені гри. Тим більше, що часу на слова в нас майже не залишалося.

16 листопада

Вона нарешті озвалася, коли я лежав уже геть безсилий, не маючи жодного бажання, окрім одного – якомога швидше заснути.

– Тобі пора, – донеслося до мого слуху тихе шелестіння.

«Пора, пора заснути», – подумав я, але Ніла торкнулася плеча, тоді стала відверто трусити.

– Що таке? – розплющив я очі.

– Тобі пора, – сказала вона ніжно, але твердо.

– Пора? – здивувався я, остаточно прокинувшись.

– Так, пора йти. Незабаром світанок.

– А котра година?

– Всі годинники зупинилися, – тихо засміялася вона і підвелася.

Її схилене наді мною тіло біліло в суцільній темряві, але тепер не викликало жодного бажання, таким випотрошеним я був за ці кілька годин. А проте час мов зупинився насправді. Єдине, що я став поступово відчувати, кохаючись із цією дивною дівчиною, це її тіло. Руки, перса, плечі, губи, щоки, ніс, очі, чоло, волосся наче росли з кожною хвилиною ніжності. І після кожного сеансу любощів, а їх було три з невеликими перервами, я відчував, як я змалів, зробився меншим за перса, яких щойно спрагло торкався губами, за губи, за якими я мовби зникав, я ставав на її долоні, готовий зникнути між частоколом пальців, що наближалися до мене.

«Хто б міг подумати, що таке можливе в якійсь Старій Вишні», – моє здивування її вмінням переросло в захоплення, хоч я розумів, що це, швидше всього, якась місцева шукачка пригод, якщо не повія. Та я прогнав од себе цю думку і втретє піддався на вмілі пестощі її пальців.

Тепер же я навіть не образився. Я давно знав, що за все треба платити. Світанок – то й світанок.

– Мені вставати? – перепитав лише про всяк випадок.

– Вставати, любенький, вставати, – вона поцілувала мене у вухо. – Доспиш вдома. Ти далеко живеш?

– Не дуже, – сказав я і поцілував її підборіддя.

– В чоло, – прошептала вона. – Поцілуй у чоло.

Я виконав це прохання із задоволенням, хоч і без збудження, яке звідав перед тим.

– Дякую, – прошептала вона. – І не ображайся. Тобі справді пора.

Я підніс до очей годинника, єдину річ, яка лишалася на моєму тілі, і, добре придивившись до стрілок, що світилися, побачив: лише пів на третю. Чому ж вона каже, що незабаром світанок?

– Ще ж дуже рано, – сказав я.

– Мій батько встає о п’ятій, – сказала Ніла. – Він працює кочегаром у дитсадку і йде на шосту годину, щоб напалити грубки.

– Хіба ще є такі дитсадки? – засумнівався я.

– Які – такі? – не зрозуміла вона.

– Де палять грубки.

– Авжеж, дурнику. Це ж тобі Стара Вишня, а не Луцьк.

– Хіба батько зайде сюди? – не здавався я.

– Може й зайти, якщо мати розповіла йому про тебе.

– А що вона мала на увазі, коли сказа…

– Тихіше, дурнику, – вона затулила долонею мені рота. – Збирайся. Тобі пора, а я хочу спати.

– Я можу й обра…

Тепер вона затулила рота губами. А віднявши їх, легенько штовхнула мене в бік. Я зрозумів, що таки треба йти геть, тож ніякі образи й протести тут не допоможуть. Тому я звівся на лікті, далі скинув ковдру.

– Дякую, – прозвучало так само ніжно. – Я знала, що ти розумник.

Я встав. Вона й собі зістрибнула на підлогу, прошептала, що світла вмикати не треба, що вона сама мене вдягне. Вона й зробила це, натягнула – поволі, з неприхованим задоволенням геть усе – від плавок до куртки, обціловуючи при цьому все, на що одягала чергову одежину. Я знову став бажати її, але вона сказала, що не треба, що їй теж варто відпочити.

– Тепер іди, – прошептала, закінчивши церемонію одягання, і легенько підштовхнула у спину. – Відчиниш сам. І зачиниш, там замок автоматичний.

– Ми зустрінемося сьогодні? – спитав я біля дверей на кухню.

– Обов’язково, – вона тихенько засміялася. – Обов’язково, любий. Йди вже, йди. Увечері прийдеш, я тебе чекатиму.

Хоч мої очі звикли до темряви, проходячи кухнею, я все ж наштовхнувся на стілець і мимоволі вилаявся. Ніла не вийшла, не поцікавилася, що сталося. Лайнувшись ще раз, тепер подумки, я ступив у коридор, потім на веранду. Намацав замок, відчинив двері, тоді зачинив і почув, як голосно клацнув замок.

Свіже, майже морозне повітря хлинуло мені назустріч. Воно було п’янке, аж я захитався. За хвилину я вже вдихав його із задоволенням. Містечко спало, ніде не було чутно жодного звуку. Не загавкав жоден собака. Я подумав, що до цього безгоміння неможливо звикнути. За дорогу кілька разів мимоволі оглянувся. Дарма. Ніхто не йшов за мною.

За якийсь час ходи я несподівано побачив поперед себе світлу цятку. Світилося чиєсь вікно, на вулиці, де я жив. Може, я забув вимкнути світло, коли йшов на прогулянку, яка так добре, хоч і дещо таємниче закінчилась? Здається, ні. Хоча… Світиться таки в нашому будинку…

Упевнившись у цьому, я пришвидшив ходу. Минув сусідську хату, з-за якої оселя судового виконавця виразно виступала з темряви, виставивши жовте око-вікно, і аж спіткнувся. Сумніву не було – світилося не моє, а вікно поруч нього. Вікно Лори, Ґлорії. Невже вона чекає мого повернення? Підійти, заглянути, подивитися, що робить моя кульгавка? «Моя?» – здивувався. Я зайшов на подвір’я, і в цю мить світло погасло. Суцільна темрява накрила мене з головою.

«Ґлорія стояла біля вікна», – подумав я, і хвиля чогось схожого на вдячність і сором водночас залила мене.

Я не згадав Лори жодного разу за цей вечір, тим більше вночі. Але чому я мав її згадувати?

Намацавши в кишені ключа, відімкнув двері своєї тимчасової оселі. При світлі люстри, яке не знати чого здалося недоречним, я раптом фізично відчув, наскільки я чужий у цій кімнаті. На якусь мить здалося, що й кімнати, власне, ніякої нема, що я стою сам посеред холодного двору. «Так воно і є», – подумалося. Хтось наче дивився мені в спину. Я озирнувся. Але там були двері, а не вікно. Я підійшов і поспішно замкнув їх, навіть покартав себе, що не зробив цього відразу. Так само поспішно зняв одяг. Годилося щось перекусити, лише тепер відчув, який я голодний, але поставити хоча б чайника не зміг. Хтось мовби підганяв мене, підказуючи, що треба якомога швидше лягати.

Торкнувшись головою подушки, я наказав собі ні про що не думати. Ввечері про все, що мене цікавить, розпитаю в Ніли. «Все-таки гарне в неї ім’я», – встиг подумати, стуляючи повіки.

Крізь напівсон, що поглинав рештки моєї свідомості, я почув тоненький, проте пронизливий звук, мовби хтось грав на одній струні. Навіть не грав, а водив по одному й тому ж місцю. Я спробував прогнати цей звук, стуливши щільніше повіки, і глибше занурив голову в подушки. Однак він не тільки не зник, а посилився. Тепер грав не скрипаль, що взявся серед ночі подратувати мене, а ледь чутно, але якось по-особливому виразно квилила птаха десь збоку від дому. Це квиління розтинало завісу дрімоти і, здавалося, розрізало навпіл не тільки череп, а й мою душу. Я підвів голову і прислухався. Минула хвилина, друга, тиша поглинала час і остаточно прогнала сон, а я зрозумів, чим було те, що я прийняв спершу за віддалені звуки скрипки, а потім за кигикання чайки. То поруч, за стіною, плакала, втім, швидше скиглила Ґлорія.

Щось раптово і вже неспинно зашкрябало всередині. «Який ідіотизм», – майнула думка. Хіба я винен, що пішов, як і щовечора, гуляти, що врятував дівчину, в оселі якої лишився на ніч? Я ж сам запропонував Ґлорії спільну прогулянку. Хіба я винен, що вона відмовилася, а потім чекала на моє повернення?

Я звівся, сів на ліжку. І зрозумів: так, винен. Думка була такою несподіваною, що мало не закричав – у чому? У чому, у чому винен? І хто це питає? Я сам? Тоді хто каже про мою вину? Ніхто не відповів, зате квиління за стіною припинилося.

«Ідіотське місто, і люди в ньому не менш ідіотські, якщо спонукають мене до таких запитань», – подумав я, падаючи на вже зігріту постіль. Раптом з’явилося відчуття, що хтось стоїть за моєю спиною. Один, другий, третій, четвертий, п’ятий… Цілий натовп людей, яких мусив упізнати й назвати, не озираючись. Я струсонув головою, аби прогнати це видиво. І враз відчув – у мене за спиною стоїть одна-єдина людина. Лора. Ґлорія. Кульгава качечка. Ні, звіреня. Звіреня, яке квилить. У потилиці з’явився і почав наростати тупий біль. Він збільшувався так нагло, що незабаром я ледве не закричав. Тоді стис голову руками і став терти пальцями скроні і чоло. Біль не вщухав. Я зрозумів, що тепер засну не скоро, і, не в силі стриматися, загрюкав кулаком у стіну, за якою причаїлося кульгаве дике звіря, якому раптом став потрібен дивний квартирант.

Відповіддю мені була тиша. Ніде ані шелеснуло, ніщо не заскрипіло, ніхто не прокинувся. Чи всі вдавали, що сплять. Я перестав стукати і подмухав на пальці. Голова все ще боліла. Пігулок у мене не було, навіщо пігулки здоровому чоловікові? Встати і попросити у Лори? А заодно спитати, чому вона не спала й одважилася запалити світло? Ні, цього не варто робити. Не варто, мало не прокричав я і відчув, як ниє натомлене тіло.

* * *

Уві сні, в якому я опинився, ймовірно – під ранок, блукав темними, вузькими вулицями старовинної частини Львова, стукав у чиїсь двері, мені відчиняли якісь незнайомі жінки, щось відповідали, коли казав, що шукаю Валерію. Після п’ятих чи шостих дверей зрозумів, що насправді шукаю не Валерію, а Ґлорію, і водночас, що тут ніхто нічого не скаже, де її знайти. «А може, то Лора і стояла за останніми дверима», – зненацька подумав я і пригадав, що насправді не бачив обличчя тієї жінки, котра відчинила старі скрипучі двері у ветхому будинку, який, здавалося, хитався у вечірніх сутінках.

Будинки стали втікати, наштовхуючись один на одного, я біг за ними і боявся, що вони повернуться і побіжать за мною. Коли, зрештою так і сталося, втікав, знаючи, що ось-ось вони наздоженуть і розчавлять мене. Не стримався і оглянувся. З десятків, сотень вікон будинку, що спинився за моєю спиною, виглядали обличчя Ґлорії, які перетворювалися у незнайомі мені спотворені жіночі лиця, чи радше маски. «Якщо я вгадаю, яке з них належить Валерії, будинок перестане мене переслідувати», – подумав я і став наближатися до тих вікон-облич. Я пройшов через перше, друге, третє, четверте. І побачив, що вони поприлипали до одягу і стали розтікатися липкою, бридкою масою, заливаючи мене всього, з ніг до голови. Я почав несамовито віддирати ці безформні потоки, і на моїх руках несподівано відбилися всі обличчя, що вдивлялися в мене, пропікали, затягали в себе. А переді мною вже виростала нова вулиця, і в кінці її стояла Валерія. «Це не Валерія, а Ґлорія», – подумав я і побіг до неї, але вже вулицею Старої Вишні, а може, й якогось іншого маленького містечка.

На цьому бігу й прокинувся. Голова, хоч і була важкою, мов хтось начепив на вуха гирі, але не боліла. За вікном прозирало чисте небо, наче й не було вчора похмурого дощового дня. Я подумав, що десь там, за рогом будинку, напевне, виглядає і сонце. Але наступна думка викинула мене з ліжка: якщо сонце – отже я запізнився на роботу. Та усвідомивши себе на ногах – засміявся. До біса роботу, нудне щоденне висиджування, шкрябання папірців, підготовку нудних, не вартих і ламаного шеляга справ, коли позаду в мене ніч, заради якої варто жити! Я чогось таки вартий, жити можна і в цій дикій, осоружній провінції. Звісно, сьогодні обережно наведу довідки про Нілу. Якщо вона має погану репутацію, то навряд чи доцільно продовжувати роман, хіба що приходити до неї такими темними вечорами, як минулий. А хай йому біс, ти міркуєш мовби звичайний старовишнівський житель, дорікнув собі я і почув чиїсь кроки за вікном. Поглянув туди і побачив зігнуту спину моєї господині – матері Ґлорії. Вона продибала до хвіртки, а мені чомусь зробилося ніяково. Чому? Голови вона не повертала, мене в одних трусах посеред кімнати побачити не могла, тоді чому?

Я не знайшов відповіді й відчув, що в кімнаті досить холодно, а напалити зранку грубку, яка виходить одним боком з Лориної кімнати до моєї, господарі чи сама Ґлорія не здогадалися. Тут я збагнув, що, крім холоду, мене мучить ще й голод. Часу готувати щось не було, і, нашвидкуруч поголившись електробритвою та умившись надворі (бр-р, яка холоднюча вода, незважаючи на те, що сонце справді викочувалося на небо), я так само на бігу вдягнувся і вирішив, що поснідаю в їдальні неподалік суду.

Ходьба вранішньою вулицею, де вже господарював листопадовий приморозок, збадьорила. Дорогою я остаточно вирішив: аби хоч трохи розтривожити сонний старовишнівський курник, хай би там як, а таки продовжу роман з Нілою. Судячи з усього, я їй сподобався, як і вона мені. Цікаво, за що її били ті двоє? За легковажну поведінку, зраду котромусь із них?

В їдальні сиділи лише двоє чоловіків за пляшкою пива. Склянки біля них були наповнені бруднувато-білою піною. Я подивився на порожні столи, на яких виднілися сліди бозна-яких патьоків, на картину якогось місцевого художника на стіні – дівчина серед поля з букетом квітів і пучком калини в руках. У моїй голові з’явилося відчуття, що я міг би зайти до цієї їдальні десять чи двадцять років тому й застати таку саму картину і в залі, і на стіні. Двох цих чоловіків, які нітрохи не помолодшали б, буфетницю, що, спираючись на прилавок обважнілими грудьми, думала б свою нескінченну думку. Чи бачила вранішній сон, в якому їдальня перетворюється на залу, куди хтось невидимий намагався заштовхнути ще одну пару любителів пива, ще двох таких, як я, випадкових снідальників, котрі не мають домашнього прихистку для тіла й душі. «Треба буде зайти сюди ввечері, часом тут буває людно», – майнула у мене думка.

– Я хотів би поснідати, – сказав тихо і подумав, що мені таки не хотілося б розбудити буфетницю.

З кухні долинув брязкіт посуду, жіночий голос покликав якусь Катю, котра досі не почистила картоплі. Буфетниця все ще дрімала.

– Мабуть, сьогодні день такий, що й пиво не йде, – почув я голос одного з тих двох за столом.

– Віро, чому в тебе пиво тепле? – спитав другий.

Буфетниця отямилася, але не відповіла, а подивилася на мене так, наче я прийшов зачинити їхню їдальню назавше.

– Доброго ранку, – сказав я.

– Є тільки шніцель і чай, – замість «доброго ранку» відповіла буфетниця. – Будете брати?

– Буду, – приречено погодився я.

– Катю! – загорлали з кухні уже погрозливо. – Так ми ніколи не зваримо супу.

Я, проте, намагався усміхатися. Сьогодні мені хотілося усміхатися.

Шніцель, звичайно ж, був підгорілим, а чай – теплою підсолодженою водичкою. Та я ковтнув їх за одним подихом – голодне з’їсть і холодне, а ці так звані страви були теплими.

Чемно подякував буфетниці, хоч дякувати не було за що. Але сьогодні мені хотілося дякувати.

Зустрівши на площі працівника районної ради, з яким нещодавно познайомився, я перекинувся кількома словами, порадів разом з ним добрій погоді. При підході до суду сказав комплімент своїй співробітниці, хоч зовні та й характером вона скидалася на бабу-ягу.

Сьогодні вранці мало початися слухання справи про спробу пограбування крамниці в одному з сіл району. Справа мені видавалася ясною, грабіжник, на якого вказав посварений з ним сусід, визнав свою вину. Вів засідання сам Микола Мефодійович, тому я мав принаймні півдня вільного часу.

Я, звісно, замельдувався[1] до нього, терплячи, з посмішкою вислухав розмірковування про сьогоднішню справу, отримав ще одну папку з проханням дати оцінку. Микола Мефодійович повідомив, що він уже отримав зауваження за те, що й досі тримає мене помічником. Я міг би перейти слідчим у прокуратуру, але він хоче, щоб я лишився в суді. Одному з суддів, Микиті Григоровичу, до закінчення терміну суддівства за віком усього рік. Я подумав, що ліпше було б працювати слідчим, але нічого не сказав.

У приймальні я пожартував із секретаркою. В коридорі почув уривок розмови людей, котрі чекали початку судового засідання. Спустився на свій перший поверх, сів за стіл, став гортати щойно отриману справу і вже за кілька хвилин зрозумів, що не можу ні про що думати, окрім Ніли. Невже вона не зателефонує? Подивився за вікно. Майданом простували одинокі перехожі. Сонце освітлювало дерева і будинки так яскраво, мовби в містечку була не осінь, а весна. Тепер Стара Вишня здавалася свіжовимитою і радісною. Додай – і щасливою, бо щасливий ти сам, сказав я собі. Щасливий, що покохався з якоюсь повією, котру інші безжалісно били.

Я пригадав раптом свій вранішній сон. За цих три місяці Валерія дзвонила двічі, я написав їй листа. Писати не було чого, а написати правду не насмілювався. Останні тижні я став сумніватися, чи справді розлюбив Валерію. «Мою Валерію», – кепкував. Але не міг себе примусити думати інакше. Все вирішилося само собою: я зрадив Валерію, зробив це легко, але ж, з іншого боку, жодних обітниць їй не давав.

Мої думки перервав телефонний дзвінок. Я зняв трубку і почув чийсь сміх.

– Пане суддя? – почулося крізь той тріскучий сміх.

– Помічник голови суду, – уточнив я. – Кого вам треба?

– Не впізнаєте?

Він засміявся ще голосніше, і я впізнав. То був голос жебрака, який зустрів мене у ніч приїзду до Старої Вишні.

– Впізнаю, – сказав я. – Що вам?

– Пан суддя не хоче дізнатися, що сталося цієї ночі? – спитав він і мовби вдавився сміхом.

– А що ста…

Та він уже поклав трубку. Я стискав слухавку і відчував, як щось у мені геть опускається. Серце почало бухати на весь кабінет, а шлунок, печінка, все наче сповзало донизу. Тремтячою рукою опустив трубку на важіль і… І тут же квапливо набрав номер чергового місцевої міліції, назвався і попросив поінформувати, мовляв, для голови суду, що трапилося в місті цієї ночі.

– Цієї ночі? Вам у місті чи районі в цілому?

– У місті, у місті, у Старій Вишні.

– Одне пограбування і одне вбивство чи… самогубство.

– Само… – я затнувся. – Ви сказали – самогубство?

– Ще точно не встановлено. Існує попередня версія.

– Як це сталося?

– Дівчину задушили подушкою. А можливо, – задушилася сама.

– Дівчину? – я весь похолов. – Як її звали?

– Трачук Неоніла Петрівна.

– Ніла?

– Ви її знали? – у свою чергу здивувався черговий.

– Трохи знав, – знічено спромігся відповісти я йому.

Відчув, що ось-ось або грубо вилаюсь, або розплачуся, тому поспішно подякував і поклав трубку. «Може, це збіг?» – подумав і зрозумів, що обманюватися не варто. Не варто, не треба, і що там ще? Загинула дівчина, яку я цієї ночі так пристрасно, ледве познайомившись з нею, кохав. «Яке огидне слово», – подумав я. Огидне зараз, у цей момент. Більше підходить інше – брав. Брав, злягався, як там ще? Чомусь мені лізуть до голови брутальні слова.

Із заціпеніння мене вивів голос за дверима. Я стукнув кулаком по столу і підвівся. Треба було щось робити, якось діяти, але як? У мене після цього дзвінка більше не було сумніву: жебрак, чи хто він там, істота реальна, нікуди не поїхав, не подівся. Мало того, він стежить за мною.

Я спинився біля дверей. Якщо Нілу задушили, то підозра могла впасти і на мене. Невже ті двоє чи жебрак чатували, доки я піду? Ніхто в будинку, крім самої Ніли, не бачив і не знав, коли я пішов від неї. Двері зачинив я сам, вона так хотіла, але якщо хтось мав ключ…

Втім, мене бачила мати Ніли, отже, я став головним підозрюваним. Щоправда, були дивні слова матері, але що вони важили, я не знав.

Я притулився до дверей, і якихось двох чи трьох десятків секунд стояння із заплющеними очима було досить, аби збагнути: мене вже шукають. У такому маленькому містечку, як Стара Вишня, легко знайти підозрюваного у вбивстві, якщо є його точний опис. До того ж, пригадав я, мати Ніли знала, що я недавно живу в їхньому містечку. Я зрозумів, що слідчий чи працівник карного розшуку навіть цього заштатного містечка здатен вирахувати потенційного злочинця, маючи такі дані, і вирішив піти назустріч небезпеці.

Але перш ніж вийти, збігав нагору до секретарки голови і спитав, чи знала вона Нілу Трачук.

– Нілу Трачук? – перепитала секретарка. – Це старого Трачука, який працює кочегаром у першому дитсадку?

– Так, – сказав я і подумав, що в містечку справді всі всіх знають.

– З нею щось трапилося? – зацікавлено подивилася секретарка.

– Так, трапилося, її вбили.

– Нілу? Вбили? – чомусь страшенно здивувалася секретарка.

– Здається, так. Ви її добре знали?

– Не дуже. Вона жила неподалік моєї тітки. Вчилася на два, ні, три класи пізніше від мене.

– Вона десь працювала?

– Десь? Чому десь? Вона була вчителькою музики. Здається, збиралася виходити заміж.

– Заміж? – витріщився я, пригадавши поведінку вчительки музики цієї ночі.

– Чому ви здивовані? Я, наприклад, уже сім років заміжня, – сказала секретарка. – А Ніла тільки на два чи три роки молодша за мене. Їй давно пора було заміж. Тітка казала – весілля після Водохрещі збиралися робити.

– А хто її наречений? – витиснув я з себе, не знаючи, що й думати.

– Та ви його, мабуть, не знаєте. Стьопа Колбунів, інженером на льонозаводі працює. Взагалі-то він років на десять за неї старший.

– Дякую.

– А як її вбили? – спитала секретарка навздогін.

– Не знаю. Здається, задушили.

– Задушили?

Жіночий зойк прищемили двері. Люди в коридорі здивовано дивилися на мене. Мов ошпарений вискочив я надвір. Над Старою Вишнею яскраво світило сонце. Пригадалося, що таким самим сліпучо-яскравим і великим воно було того першого серпневого ранку. Я спинився. Холодний вітер налетів і вдарив, ледве не збив з ніг. Переді мною лежав порожній майдан.

* * *

Оперативний уповноважений карного розшуку, якому доручили справу про смерть Неоніли Трачук, чоловік років тридцяти – тридцяти двох, отже, тільки трохи старший від мене, правда, із залисинами і невеличким, але виразно окресленим животиком, влаштував мені справжній допит.

– Ви переконані, що жодного разу не зустрічали її до цього вечора? – спитав він, коли я закінчив розповідати, не приховуючи нічого, навіть того, що ми провели майже три години в ліжку.

– Ні, уявіть собі, – відповів на його запитання.

– А тих двох, котрі били її?

– Також ні.

– Могли б упізнати?

– Сумніваюся. Було дуже темно. Хоча міг би спробувати. Ніла, напевне, їх знала.

– Ніла, – сказав оперативник і злегка побарабанив короткими пальцями по столу. – Ніла. Звучить інтимно.

– Не інтимніше, ніж будь-яке інше ім’я, – розсердився я. – Так вона назвала себе, так називав і я.

– Що ж вона – відразу пройнялася до вас такими почуттями?

Він навіть не приховував підозри. Але мені було плювати і на його підозру, і на манеру вести допит, розвалившись у кріслі. Я думав про зовсім інше.

– Не знаю, чи вона чимось там прониклася, – сказав я, тамуючи лють, яка темною хвилею дедалі відчутніше накочувалася на мене. – Я не вбивав її і не збирався вбивати, принаймні у найближчі три роки.

– Чому саме три? – купився він, і це було моєю першою маленькою перемогою.

– Бо стільки, напевне, пробуду в Старій Вишні, – пояснив я так спокійно, що аж сам здивувався. – Я приїхав за направленням після закінчення університету.

– А хто може підтвердити, що ви вернулися десь біля третьої години, як ви сказали? – спитав він, аж ніяк не зреагувавши на мою неприховану нахабність.

«Отже, їм відомий час, коли вона померла», – подумав я і, як виявилося опісля, мав рацію.

Я майже відразу пригадав світло у вікні кімнати Ґлорії в час мого повернення і сказав йому про це. Хоча певності, чи бачила вона мене, якщо відверто, не було, про що я йому теж сказав, хоч сам у це не вірив. А головне – чи підтвердить, що я повернувся саме о такій-то годині. Адже вона могла й не дивитися на годинник. До того ж повертався від іншої, а в жінок на це диявольська інтуїція.

Мені довелося десь хвилин сорок прочекати, доки цей вайло з черевцем (гм, оперативник, не без деякої злостивості подумав я) з’їздив у побуткомбінат і допитав Ґлорію. За цей час я добряче понудився і поламав голову над тим, що мають означати:

а) слова і поведінка самої Ніли;

б) слова її матері; в) її самогубство чи вбивство кимсь.

Слова крутилися у дивній круговерті, наштовхувалися одне на одне, розбігалися, щоб сплестися у ті ж самі речення, але так само не означали нічогісінько.

«Хто цей чоловік?»

«Він не зі Старої Вишні».

«Навіщо ти привела його?»

«Він врятував тебе?»

«Ти кричала?»

І жах, непідробний жах в очах старої жінки. Втім, не такої й старої, років десь за сорок. Навіщо молоду вчительку музики били двоє молодих гевалів приблизно її віку? Що могло бути спільного у неї з ними? Я пригадав репродукції на стінах у кімнаті Ніли і завмер: всі вони були давні, час там мовби застиг, вона їх явно збирала, ще навчаючись у школі. Виняток хіба становив менш застарілий календар з Веронікою Кастро, він мав свідчити про невисокий рівень мешканки тієї кімнати, але чи так це було насправді? І нарешті – маючи нареченого, до весілля з яким лишалося якихось два чи три місяці, вона веде мене до себе, буквально затягає в ліжко, самозабутньо кохається, ніжно прощається, а тоді душить себе. Душить? Двері зачинилися, замок-автомат спрацював, це я добре пам’ятаю. Хтось подзвонив чи постукав, і Ніла відчинила? Навряд. Навряд?.. Я стис руками голову. Багато я віддав би, щоб взнати, що трапилося у ті години, коли я вертався до своєї оселі, коли дослухався до квиління Ґлорії за стіною, коли боровся з лютим головним болем. Я побачив Нілу, яка мене одягає, обціловує, сама гола й безборонна (про останнє я подумав тільки тепер), мої ноги, груди, руки, підводиться з колін і дивиться у вічі, мовби щось хоче запитати. Прощається, розумію я, прощається, уже відчуваючи свою смерть. І питає (невже питає?!), чи я її розумію, чи відчуваю, що з нею. Але що з нею, що означає все те, чому я став свідком, я не знаю й тепер. Мені лише нестерпно хочеться, аби оперативник швидше вертався. Моя самотність наче вийшла з мене і стала за спиною, за вікном, заповнила простір, готуючись поглинути все на світі. Я дивуюся зі своїх відчуттів, але вони не міняються. «Це щось нове», – думаю я. І здригаюся, бо пригадую свою першу ніч у Старій Вишні, те, як я ніс Людмилу-провідницю, яка так само загадково померла. Нарешті з’являється оперативний уповноважений. Я дізнаюся: Ґлорія підтвердила час мого повернення, вона не спала. І ще: смерть Ніли настала між шостою і сьомою годиною, так встановив лікар. Вона задушила себе вже після відходу батька на роботу, після того, як пробудилася мати. Нарешті я дізнаюся, що мене ніхто не підозрював і не розшукував, бо мати Ніли про мене нічого не сказала.

– Чому ж виникла версія про вбивство? – спитав я.

– Тому, що ми знайшли там, у кімнаті загиблої, ось це, – відповів оперативний уповноважений і щось дістав із кишені, повагавшись, розтиснув кулака.

На долоні лежав ґудзик з моєї куртки, я його відразу впізнав.

Я дивився на ґудзик і відчував, як вертається до мене щось нерозгадане, що мало завітати до збаламученої голови перед поверненням оперативника. Але водночас я збагнув: тепер боюся цього, боюся дізнатися щось незвичайне, таке, що, може, мені знати не слід.

– Ви показували ґудзика матері Ніли? – поспішив я спитати.

– Так. І вона сказала, що не знає, чий він, – оперуповноважений пильно подивився на мене.

– Я можу йти? – спитав я, витримавши його погляд.

– Так, поки що можете.

– Поки що?

– Саме так. Я думаю, на моєму місці ви теж би підозрювали… Тим більше, що…

– Можливо, – перебив я і вийшов, перш ніж він встиг щось сказати навздогін.

Годин чотири-п’ять після того я боровся із дражливим бажанням піти до моргу і подивитися на труп Ніли. Це вже було, твердив собі, згадував свою першу ніч у Старій Вишні і вкотре не міг нічого пояснити. Раз по раз, що б я не робив того дня: гортав справи, розмовляв із відвідувачами, сидів у залі суду, – вертався до ночі, проведеної з Нілою. Вона прощалася через мене зі всім світом. Ця несподівана думка, що прийшла в моєму маленькому кабінеті, вигнала з суду на вулицю. Я знав, де знаходиться морг у Старій Вишні насправді, і все ж пішов чомусь до будинку, де тієї прохолодної літньої ночі мого прибуття зупинялася машина «швидкої допомоги», яка везла іншу мертву – Людмилу Черняк. У крамниці господарчих товарів дві жінки оглядали люстру, чоловік років п’ятдесяти у потертій куфайці придивлявся до граблів, виставлених у вітрині. За прилавком стояли дві жінки-продавщиці, і одна з них була тією самою, що приходила тоді вночі до своєї крамниці і благала мене заступитися за сина. Я дивився на неї, вона на мене, але навіть тіні ніяковості не було в її чистих темно-карих очах. Безглуздо було б запитувати, чи пам’ятає вона ту ніч.

– Ви щось хотіли купити? – спитала натомість вона.

– Ні, дякую.

Я повернувся, щоб іти, але на півдорозі між дверима і прилавком озирнувся. Вона блискавично відвернулась. «Ну-ну, голубонько», – подумав я і, ступивши за поріг, вже знав, що робитиму цієї ночі.

* * *

Вертатися до суду не було ніякого сенсу. Мені хотілося навідатися до будинку, в якому жила Ніла, але, повагавшись трохи дорогою, я повернув назад. Нілиним батькам, надто матері, не до моїх розпитувань за такого стану, коли доччине тіло в морзі, якщо не привезене додому. Я можу викликати лише гнів, і він буде цілком справедливим. Проте, повертаючись назад, я відчув, ніби щось забув, і метрів за сто ходи, все повільнішої і повільнішої, збагнув: мушу побувати на місці, де порятував Нілу.

Це була звичайнісінька незаасфальтована вулиця, заставлена одноповерховими хатами, вона впиралася в пустир, що тягнувся десь із півкілометра до річки Вишнівки. Річка туго зігнутим луком вигиналася у бік містечка, а тоді різко відверталася від нього і зникала в сосновому лісі – він підступав до самісінької околиці. Неподалік виросло кілька будинків старовишнівських «нових українців». Звісно, то були не круті «замки», як у Львові чи Луцьку, але й тут було видно бажання виділитися. Якось від Миколи Мефодійовича я почув, що за право побудуватися біля лісу виникла бійка між двома місцевими «авторитетами». «Мікроавторитетами», – подумав тоді я. Один із них нібито дав хабара у міськраді за це місце, а другий – у райдержадміністрації. І тепер вони привселюдно стали з’ясовувати, хто більше дав, а отже, має право, щоб його особняк був біля самісінького лісу. Микола Мефодійович сміявся, розповідаючи про цей випадок. Казав, що зрештою вони побудувалися поруч і тепер тихо роблять капості один одному. «А проте пустир міг би стати добрим місцем для забудови», – подумав я. Однак старовишнівське «царське село» було трохи далі.

Визначивши місце на краю пустиря, де ті двоє били Нілу, я постояв, вдивляючись у довколишній простір. Обвів поглядом декілька крайніх хат, тоді подивився в бік річки, поля на другому березі, пробіг очима до лісу, що звідси здавався ледь-ледь синюватим, і вернувся назад. Втупившись собі під ноги, віддався думкам, що, можливо, могли привести мене якщо не до розгадки, то до якогось поштовху щодо вчорашніх вечірніх подій. Звідси до оселі Ніли не так і далеко. Пройти цією вулицею, повернути на другу, потім ще поворот, і ось перед вами буде добротний будинок, сповнений тепер трауром. Чому ж Ніла опинилася на краю пустиря? Йшла від когось? Але ось крайня хата, від неї можна рушити хіба що в протилежний бік. Іти пізнього вечора через пустир до річки? І це в містечку, де намагаються якомога раніше лягти спати, де якщо не всі, то принаймні переважна більшість мешканців чомусь бояться саме таких темних вечорів, наче безлюдними вулицями безперестанно шастають зграї гангстерів і вбивць.

В університеті я вивчав логіку, навчався методам ведення слідства і ще всіляким юридичним премудростям і професійним тонкощам. Попорпавшись у своїх знаннях, я відчув, як мене кидає то в жар, то в холод. Ніла швидше за все прийшла сюди на чийсь виклик, і це могли бути або ті двоє, або хтось третій, скажімо, її наречений. Він міг жити десь поблизу, вона могла його не дочекатися, а підійти – ті двоє. Зрештою, її наречений міг бути одним з тих двох. «Якщо останнє припущення правильне, – подумав я, – то впізнати його я зможу напевне». Навряд чи вдасться звинуватити його у самогубстві обраниці серця, котру він, можливо, запідозрив у чомусь негарному, але принаймні спробую дізнатися про причину, яка підштовхнула Нілу до трагедії.

Я знав, що льонозавод знаходиться десь на протилежному боці міста. Дорогою все ж довелося перепитати. Хвилин за сорок я туди дістався. Степан Колбун виявився високим худорлявим хлопцем, не схожим на жодного з тих нападників. Він неквапливо витер паклею засмальцьовані руки, подивився на мене втомленими виразними очима і у відповідь на моє запитання підтвердив: так, він знав Нілу Трачук, так, вона вважалася його нареченою, він уже знав про її смерть.

– Давайте вийдемо кудись, – запропонував він.

Ми вийшли з невеличкого задушливого цеху, просоченого пилюкою, надвір. Нам дув у обличчя холодний північний вітер. Я подумав: схоже, як не сьогодні, то завтра піде сніг.

– Треба було вам одягтися, – сказав я, бо Степан стояв у легкій робочій курточці, накинутій поверх іще легшої картатої сорочки.

– Дарма, я звик. Кажіть.

Голос у нього видався мені так само стомленим, як і очі, хоч якихось ноток суму я спершу не вловив. Я спитав, коли він востаннє бачив Нілу. Він відповів, що днів п’ять тому. Так, минулої суботи. Я розповів, як її врятував, правда, аби не завдавати болю (яке це мало тепер значення?), не сказав, що провів половину минулої ночі у неї.

– За що її могли бити? І хто?

Моє питання неначе повисло в повітрі, такою довгою була пауза.

– Бачите, я погано знав Нілу, – сказав він, і, здавалося, став ще втомленішим. – І взагалі не знав її друзів.

– Різниця у віці?

– Так, різниця у віці. До того ж я тільки два роки тому повернувся до Старої Вишні. І взагалі…

Він поліз до кишені, дістав пачку цигарок, простяг мені. Я сказав, що не палю. Тоді він, перевернувши кілька разів у пальцях пачку, сховав її до кишені. Те, що він розповів далі, змусило мене чи не найбільше здивуватися того дня. Виявляється, у місцевій музичній школі, де Ніла вела клас скрипки, навчалася Степанова племінниця. Минулої зими він кілька разів забирав її, бо урок закінчувався, коли вже надворі темніло, а він якраз проходив повз школу дорогою з роботи. Так він ближче познайомився з Нілою. Він теж любив класичну музику, вони майже подружилися. Ніла йому навіть подобалася. Та влітку цього року вона несподівано подзвонила йому на роботу, попросила про зустріч, а коли вони зустрілися в єдиному у Старій Вишні ресторані, висловила дуже дивне прохання. Вона запропонувала Степанові зіграти роль її нареченого.

– Навіщо? – не втримався і вперше перебив я його мову.

– Я теж ставив собі це питання, – він знову дістав пачку і цього разу таки прикурив цигарку, проте затягся не жадібно, як можна було чекати, а якось обережно. – Тоді, під час тієї дивної розмови, Ніла попросила мене ні про що не питати. Сказала, що їй це потрібно, аби один чоловік дав спокій. Що ми повважаємося нареченим і нареченою два-три місяці, щонайбільше до нового року. Потім ми начеб розірвемо такі стосунки, залишившись для всіх добрими друзями. До того ж… До того ж вона сказала, що є змога цієї зими послати Олю, мою племінницю, на конкурс юних скрипалів до Луцька. Звичайно, якщо добре позайматися з нею. А якщо ми оголосимо про свої стосунки, а треба, щоб нас і побачили разом, і ми розповіли про майбутнє весілля своїм знайомим, то це ніяких зобов’язань, звісно, на мене не накладе. Я погодився. – Він затягся тепер уже глибше. – До того ж, Ніла, якщо відверто, мені таки подобалася. Я й подумав: а що, як раптом ця гра, яка для чогось їй потрібна, в один прекрасний день перестане бути грою? Я, бачите, вже раз був одружений, обпікся, тому до жінок ставився обережно, але Ніла здалася мені не схожою на інших. Серйозна, музику любить класичну, і взагалі…

Він затягся ще раз, а тоді пожбурив недопалка на купу сміття, яка лежала біля входу до цеху. Сказав, що ніяк не може позбутися цієї ідіотської звички – палити, хоч треба кидати, бо вже другий рік, як лікарі виявили в нього виразку, цієї весни вперше довелося лягти до лікарні, а зараз теж осіннє загострення. Я порадив смоктати цукерки, коли дуже захочеться палити. Він сказав, що знає про цей метод, але терпіти не може солодкого, чай теж п’є без цукру, хоч лікарі й тут рекомендують при виразці цукор неодмінно додавати. Він мені подобався все більше – в міру трудяга, в міру невдаха, не дуже ласий до жінок, напевне, й не надто сміливий при спілкуванні з ними. Я запропонував зайти в цех, бо ж таки холодно.

– Ще холодніше у мене на душі, – сказав він. – Уперше, повірте, після розлучення захотілося напитися, як дізнався, що Ніли вже нема. Треба буде піти до її батьків чи хоча б на похорон, а я боюся. Не те щоб її мертвої, а якось так… Я начеб винен теж у її смерті. Треба було все-таки довідатися, нащо їй та гра була потрібна, а я поделікатничав, та чого там, хотів не раз спитати, та не зважився. Бо ж про людське око ми раз чи два на тиждень зустрічалися. Балакали про все на світі – від музики до моди, часом і про політику та всяку єрунду, а те, що їй чимось допомогти треба, а може, й порятувати – не здогадався.

Далі він сказав, що таки вдягнеться і проведе мене. Це було доречно, бо хоч я й був зодягнутим набагато тепліше, а таки й собі змерз, тупцюючи на одному місці. Доки ми балакали, сонце встигло скотитися за тополі старого занедбаного парку, що підступав до заводу. Стало стрімко темніти, і мені чомусь зробилося лячно, що до повної темряви я не почую ще чогось важливого. А те, що далі розповів Степан, було справді чи не найважливішим з усієї його розповіді. Десь на початку осені до них прийшла працювати одна жінка, він заприязнився з нею, зрозумів, що народжується справжнє почуття, не таке, як з Нілою. Він тижнів зо два тому відверто сказав Нілі, що треба розірвати їхні стосунки. Вона благала почекати хоча б до різдвяних свят і все, для неї це дуже важливо, дуже. Вона так просила, він вперше побачив на її очах сльози, до того ж саме в січні на канікулах племінниця мала їхати на той осоружний конкурс. Одне слово, він згодився, хоч кожен день тепер став для нього мукою.

– Ну от, ви все й знаєте, пане слідчий, – сказав він.

– Дякую, – я відчув щось схоже на докори сумління, бо ж представився йому слідчим місцевої районної прокуратури.

Ми попрощалися майже як два добрих знайомих. Чомусь мені хотілося вірити йому від першого до останнього слова. Наостанку я поставив йому питання, яке кілька разів під час нашої розмови просилося на язик: чи були у нього з Нілою інтимні стосунки, правда, попередивши, що він може не відповідати. Він подивився на мене здивовано і навіть обурено – це я добре побачив, сутінки встигли перейти у ранній вечір.

– Ми ж не були правдивими нареченими, – сказав він. – Мені жодного разу таке не спало на думку, хоч доки я не познайомився з Лесею, то таки думав, що ми, може, й станемо ними.

– Вибачте, – сказав я.

Через десяток-другий секунд після міцного потиску руки і короткого шляху порожньою вулицею я оглянуся і здивовано завмер, бо побачив, що він стоїть на місці і дивиться мені вслід. Мені здалося, що він хоче гукнути, щоб розповісти ще щось, недоказане, я відверто подивився в його бік, заохочуючи до цього, але Степан Колбун так само стояв на місці. Ми простовбичили так добрих п’ять хвилин, мовби змагаючись, хто кого перестоїть. Я не знав, для чого це йому потрібне, може, він чекав, що я підійду до нього, але щось спинило мене, ледве підняв ногу, аби зробити перший крок. «Гукнути чи що», – подумав я, але не зробив і цього. Всередині у мене народилася якась осторога, щось таке, що різко суперечило щойно одержаним враженням про цього чоловіка. Я навіть подумав, чи не заготовлена його розповідь, на яку я так легко купився, наперед.

Але якщо так, то чому він стоїть і чогось чекає?

Я таки не витримав і ступив крок до нього. Він мовби саме цього чекав, різко повернувся і пішов геть, швидко розтаючи у темряві. А що, коли Нілу били за його завданням, подумав я, що, коли то він призначив їй побачення на пустирі чи біля річки? Думка змусила мене пришвидшити ходу, далі побігти, намагаючись наздогнати свого недавнього співрозмовника. Проте нікого перед собою я не побачив, а спинившись – не почув нічиїх кроків. Степан Колбун мовби справді розтав чи випарувався. Зненацька я подумав, що він може стояти за будь-яким стовпом чи деревом, і пішов до найближчого дерева, що бовваніло зовсім поруч. Нікого за ним, звісно, не знайшов.

* * *

Здається, вперше за час мого перебування у Старій Вишні я боявся йти безлюдною вечірньою вулицею. І все ж ішов, пересилюючи бажання раз у раз озиратися, йшов, бо чомусь був певен, що цієї ночі значно наближуся до розгадки якоїсь жахливої таємниці, яка має стосунок і до мене, неофіта цього дивного містечка. Перед тим я навідався додому, нашвидку перекусив і завітав до моїх господарів. Я збирався подякувати Ґлорії за свідчення на мою користь. Вона також могла знати, і навіть близько, Нілу Трачук, адже в цьому містечку майже всі були між собою знайомі. В кімнаті Лори не світилося, але вона могла бути на половині батьків. Проте її не виявилося й там. Антон Петрович голосом, зляканим більше звичайного, пояснив, що Лора на ніч має залишитися у тітки – та живе поблизу побуткомбінату. Мати Ґлорії при цьому раз за разом кивала головою, наче боялася, що не повірю і поставлю ще якесь питання. Я поквапився їх покинути, такою гнітючою видалась атмосфера в маленькій кімнатці, переповненій старими речами. На шафі, біля стола, за ліжком лежали якісь клунки, мовби господарі збиралися кудись переїжджати. Я ледве не запитав їх про це, але стримався, хоча й відчув злість до цих маленьких зляканих людей. Клунки лежали тут так само, коли я завітав до них уперше. Вхід наполовину загороджував старий розкарячений комод, недоречний на цьому місці, обіч стола один на одному горбатилося троє напіврозсохлих стільців, два з яких мали по три ніжки. Тієї хвилини, коли я тупцював біля порога і наче на щось очікував, я подумав, що жодного разу ще не був у кімнаті Ґлорії. А втім, крізь вікно бачив: там, навпаки, панує зразковий порядок, на стінах красуються вишиті рушники, дві репродукції з картин, назви яких, втім, я пригадати не можу – на одній сцена у старовинному замку, на іншій молода дівчина посеред саду. Третю репродукцію я знаю – це відоме «Побачення біля криниці». Згадавши про ці картини, я пригадав іншу кімнату і спитав, чи знають вони про чергове самогубство у Старій Вишні.

– Чому чергове? – злякано спитала мати Ґлорії.

– А хіба ні?

Моє питання повисло в повітрі, явно недоречне. «Вони щось знають, – майнула думка, – знають про причину самогубства». Я вирішив іти ва-банк.

– А чому вона задушилася, як ви гадаєте?

– Ви нас питаєте?

В очах матері Ґлорії майнув непідробний жах. «Вона боїться мого запитання, мене, а ще більше саму себе, – подумав я – і здивувався: звідки виникло таке припущення?»

– Так, я питаю вас.

– Вибачте, але ми не знаємо, – сказала мати Ґлорії після невеликої паузи.

– Звідки ми можемо знати? – поспішив їй на виручку чоловік.

«Ось і все, порозумілися», – подумав я стомлено. І раптом збагнув: за хвилину, якщо негайно не покину цієї захаращеної кімнати, у мене, напевне, не залишиться жодного відчуття. Я матиму вигляд вичавленого лимона. Звідки таке відчуття, я не міг би сказати, але втома ставала дедалі реальнішою, вона навалювалася на мене, гнітила, гнула до землі. Я буркнув слова вибачення і поспішно вийшов.

Надворі я спробував відновити сили. Дихав на повні груди і водночас відчував, як їх щось стискує, мовби я був укинутий до приміщення з важким повітрям. Чи не захворів я? Здається, ні, й голова не болить, от лише ця несподівана виснаженість…

Я так і не зміг дати собі ради, тіло стало наче не моє, і я мусив зайти до своєї кімнатки, де все видалося якимсь нереальним. Здавалося, я вперше бачу всі предмети довкола. «Що зі мною діється?» – спитав себе і, не знайшовши відповіді, впав на ліжко.

Не знаю, скільки часу я пролежав у напівзабутті. Намагався про щось думати, щось пригадати. Крізь напівсон бачив дівчину, котра мене вела незнайомою вулицею. «Хто ви і куди мене ведете», – хотів спитати, але не мав сили. А дівчина все вела й вела, вже майже тягла за руку, наполегливіше, впертіше, долаючи мій опір. Чому я опираюся, хто ця дівчина? Я ставив ці питання і не міг на них відповісти. Нарешті побачив перед собою якийсь будинок. Тут живе Ніла, подумав я і отямився.

Я лежав на своєму ліжку, все було довкола на диво реальним: і саме ліжко, і стіна поруч, із барвистим килимком на ній. Стіл і шафа. Книжка на столі, яку позавчора читав і мав читати ввечері після повернення з чергової блукачки. І все ж довколишня обстановка видавалася не такою, як завжди. Став шукати цьому пояснення і знайшов: я неначе бачу все вперше, знаючи, що все це вже бачив, що все це мені знайоме. Втікаючи від запитання «що зі мною?», я підвівся. Треба йти. «Йти треба», – повторив я. За стіною почулися виразні голоси. Жінка щось питала, чоловік сердито відповів. Без сумніву, голоси долинули з кімнати Ґлорії. Вона повернулася? Я прислухався. Голоси змовкли, мовби стіни обклали ватою.

Але хтось у кімнаті за стіною явно був. Обережно ступаючи, я так само обережно відчинив двері. Скрадаючись під стіною, дістався до сусіднього вікна. Воно було завішене. І все ж крізь шпаринку у шторі побачив батьків Ґлорії, котрі щось шукали у її кімнаті. Що вони могли шукати? Даремно питати про це, подумав я. А що, коли вони для того й відіслали Ґлорію до тітки, щоб зайнятися цим пошуком?

Я відійшов від вікна, бо далі міг завважити хіба що метання силуетів, так, наче там взялися грати у схованки. І тут же, підставивши лице пронизливому вітру, що вирвався з-за рогу будинку, засумнівався: Ґлорію відіслали чи вона боялася зустрічатися зі мною?

А якщо боялася, то чому? Адже вона мене захистила, порятувала. Але, знаючи час мого повернення, вона й інше знала: я чув її квиління. Чому вона плакала, а точніше – за чим це був плач, ось що мене зараз цікавить, збагнув я. Однак я не знав, де живе її тітка. Можна було хіба що навідатися до побуткомбінату, що я й зробив.

Довкола продовгуватої двоповерхової споруди стояли такі самі одноповерхові будинки, як і по всьому містечку. Я пройшовся однією вулицею, другою, вдивляючись у вікна. У більшості будинків ще світилося. Але жодної постаті, хоча б схожої на Ґлорію, не побачив. Мій похід не має сенсу, подумав я, опинившись у кінці другої вулиці. Довкола мене лежали порожні вулиці, наче ніхто на них не жив. «На що я сподівався, – подумав я далі, – і що зі мною діється?» Глуха тиша була мені відповіддю.

Впившись по вінця цією дратівливою тишею, я вирушив туди, куди й мав піти.

Місто наче бігло за мною і не могло наздогнати, ось про що я подумав дорогою до крамниці господарчих товарів. Це враження то полишало, то посилювалось. Тоді я спинявся, наче останній боягуз, озирався. Жодних кроків, жодної тіні… Стих навіть вітер, що шматував містечко цілий день. Тричі, а може, й чотири рази я ставав стовпом: слухав тишу, а наслухавшись, погамувавши лють невідомо на кого, прямував далі. Думка про те, щоб повернути назад, як не дивно, з’являлася саме тоді, коли я йшов.

Діставшись нарешті до крамниці, затемненої, як і все довкола, я потупцяв біля неї, позаглядав у вікна. І, звичайно, нікого не побачив. Сів на сходинки. Зник чомусь страх, що супроводжував усю дорогу. «Мені поки що нічого боятися», – подумав і пошкодував, що не палю. У ці розтягнені хвилини цигарка допомогла б, адже чекати мені добрих дві-три години. А може, й більше, а може, й усю ніч, якщо я помилився і ніхто не прийде.

Проте я помилився зовсім в іншому. В тому, що мені доведеться довго ждати. Тихі-тихі кроки почулися не з боку вулиці, а з-за будинку десь за півгодини після мого приходу. Я вже трохи змерз. Поглянув на небо, випогоджене, вкрите міріадами зір, і лише зітхнув. Переконавшись, що я не помилився, що кроки не причулися, я підвівся, готовий до опору. Невидимець завмер. Я почекав, скільки можна було. Хтось стоїть по обидва боки крамниці, зрозумів я. Цей хтось подвоєний, а може, й потроєний. Мені лишається вибір: або піти геть, або ступити назустріч небезпеці. Я вибрав друге. Принаймні так я наближався хоч до якоїсь розв’язки. За першою стіною не було нікого, тому став обережно просуватися далі.

Удар у потилицю був набагато легший, ніж можна було сподіватися. Швидше то був звичайний штурхан. Я інстинктивно нахилився вперед. Тоді вдарили ногою у мої напівзігнуті ноги. Проте впасти не дали. Мене підхопили, дбайливо, проте невблаганно скрутили руки, відразу накинули на очі шматину, схожу на хустку. Далі грубі дужі руки схопили за підборіддя, губи, стали роздирати їх. Я підкорився і розкрив рота. Майже відразу в нього полилося щось рідке, пахуче, схоже водночас і на вино, і на сироп.

* * *

В голові шумить, все довкола немов рожеве. Справді рожеве, констатую я, бо мої очі, остаточно розплющені, наштовхуються на рожеву стіну, одну, другу, третю, четверту. Ба, й стеля в кімнаті, де я був, теж рожева. Ані вікна, ні дверей, підлога пофарбована рожевою фарбою. Кімната геть порожня, лише під стелею висить одна-єдина лампочка.

Вона доволі яскрава, аж сліпуча, не інакше, стоп’ятдесятка. Де я, як тут опинився? Мене зі зв’язаними очима вели кудись, до якоїсь машини, і посадили, очевидно, на заднє сидіння. Вже дорогою стало шуміти в голові, ноги обважніли, а все тіло обм’якло. І ось ця кімната. Я не зв’язаний, хіба що без куртки, у светрі, якого піддягнув, рушаючи в нічну мандрівку. Оглянувши кімнату, помітив, що стіни обклеєні рожевими шпалерами. Суцільний рожевий колір, без жодної квітки чи орнаменту. Жодного натяку на двері. Але якщо мене сюди вкинули, то двері таки повинні бути. Хвилину чи дві я міг поміркувати, як ліпше діяти в моєму становищі: чекати, доки хтось не відчинить ті двері, чи шукати їх самому? Вибрав друге, бо ждати не люблю ні за яких обставин. Ліпше щось робити, ніж бути в ролі барана, приготованого до зарізу. Можливо, подумав я, намацавши двері, зумію якось скористатися з цього. Принаймні знатиму, з якого боку чекати небезпеки. До того ж, ця яскрава рожевість, підсилена потужною лампочкою, почала дратувати. І я став методично, сантиметр за сантиметром, намагаючись рухатися безшумно, обмацувати стіни.

Після того, як пройшов першу стіну, помітив, що шум у голові зник, щоправда, у шлунку з’явилося легке відчуття голоду. Але це тільки посилило мій азарт. Намагаючись не дратуватися, я з подвоєною наполегливістю обмацував другу стіну. Результат був той самий. Жодного рубчика зовні чи заглибники під шпалерами.

Після другої стіни я дозволив собі невеликий перепочинок, всівшись на підлозі. Вона виявилася, як не дивно, не холодною, та й повітря у кімнаті було швидше літнім, ніж осіннім, до того ж не затхлим, а, навпаки, добре провітреним. Це відкриття додало мені снаги, я подумав, що, може, знайду не тільки двері, а й приховане вікно. Тепер я обмацував десь на рівні грудей. І таки знайшов посередині цієї третьої стіни. Ось він, майже непомітний рубчик, що переходить у відчутну щілинку. Таки двері, переконався я, пройшовшись по ньому пальцями від підлоги мало не до стелі. Подібний рубчик був і з другого боку. Визначивши контури дверей, я став натискати на них, у глибині душі на щось надіючись. Двері, однак, відчинилися так раптово, стрімко, мовби відскочили від моїх рук, що я не втримався на ногах, полетів услід за ними. І тут же вони так само швидко й зачинилися, а я опинився в темному, хоч в око стрель, приміщенні.

Коли мої очі стали звикати до темряви, мені здалося, що я в цій кімнаті не один. Якісь примарні фігури оточували мене зусібіч. Ледве я звівся, як над головою спалахнуло світло, здається, ще яскравіше, ніж у попередній кімнаті. І тут я відразу збагнув, чому мені здавалося, що я оточений людьми. У цій кімнаті, так само квадратній, як і попередня, хоч трохи меншій, стіни, стеля і підлога були обклеєні фотошпалерами. Але якими! З одного і другого боку то були величезні фоторепродукції з картин Ієроніма Босха. Я був достатньо освіченим, щоб впізнати цих птахолюдей, людей-звірів, потвор-карликів серед сцен з пекла. З інших двох боків щирилися ще страшніші потвори, які я теж упізнав: то були фантазії «Капрічос» Франсіско Ґойї. А над головою нависали, схоже, ілюстрації до гоголівського «Вія». Під ногами ж гніздилося величезне кублище, наповнене різним гадюччям. Воно було таке виразне і від того ще страшніше, що мимоволі захотілося відірвати ноги від підлоги. Але і в цій кімнаті-камері не було на що присісти. Я кинувся до того місця, де мали бути двері до рожевої кімнати, в яку мені тепер хотілося повернутися, але зачепитися за щось, щоб відчинити їх (я пам’ятав, що відчиняються вони тепер на мене), не зміг. З досади вдарив по них кулаками. Ніхто не зреагував, тільки глухе відлуння, ледве народившись, вмерло у маленькому замкненому просторі. Тоді я став з байдужим виглядом розглядати величезних потвор. Однак уже за кілька хвилин, а може, й менше мені захотілося оглянутися. Чорно-білі потвори Гойї здалися ще страшнішими і огиднішими. Я не знав, скільки мене протримали у сні чи як там називався мій стан, до того, як я опинився в цьому садистському ув’язненні, не знав, що зараз надворі – день чи це ще ніч? Та знав напевне: довго я так не витримаю і або збожеволію, або… Або вони, ті, що кинули сюди, припинять своє знущання, або я сам припиню його. Але як? Як, як, як? – запульсувало у скронях. Я кинувся до найближчої стіни і став її гарячково обмацувати. Що буде, те й буде, що б там не чекало мене за дверима, якщо є ще одні, але це краще, ніж проклята невідомість, та ще й у такому сусідстві.

Проте даремно я шукав, придивлявся, натискав на стіни. Дверей, навіть натяку на них, я не знайшов. Зате здалося, що кімната поменшала, а люди-звірі стали простягати руки-лапи. Засичало, завовтузилося гадюччя під ногами. Невже так починається божевілля, подумав я і, не витримавши, кинувся до того місця, де мали бути двері, став щосили гамселити руками і ногами. Знову у відповідь – ні звуку.

– Гади, – закричав я, притулившись до стіни. – Вбивайте вже, тільки не мучте так. Ну! Ви ж десь є, сволота!

Виголосивши свій гнівний монолог, я стомлено заплющив очі. Десятки, сотні, тисячі рук простяглися до мене. Я сахнувся, втискаючись у стіну, і поспішно розтулив повіки. Нікого, окрім мене, у кімнаті психічних тортур не було.

– Сволото, – майже спокійно сказав я. – Що ж ви хочете з мене, сволото?

На останньому слові раптово погасло світло. Двері штовхнули мене вперед, але я не впав, бо мене підхопили чиїсь руки, як і там, біля крамниці, дужі й безжалісні. Вони заломили мої руки за спину, а інші руки схопили за голову, намацали і стали роздирати рота. Як і першого разу, я мусив його розтулити. Але до рота цього разу нічого не полилося, зате я відчув, як залізли всередину пальці, потягли за язика. Я засичав од болю. Тим часом напасники одягли на язика щось, схоже на маленький мішечок. Водночас холодне залізне пруття торкнулося обличчя. Одягали начеб маску. Потім її застібнули на потилиці. Все це було пророблено мовчки, без жодного звуку. Так само мовчки вони відпустили свої живі лещата і зникли. Знову пекуче світло залило кімнату, і я лишився наодинці з чудовиськами, котрі щирилися зі стін і, здавалося, витанцьовують довкола мене зловісний танець. Руки були вільні, тож я обмацав те, що вдягли на обличчя. То була не маска. Швидше дротяний намордник, який одягають на собак, із причепленим на нього гамівним мішечком для язика. Тепер я нічого не міг сказати.

Протестувати було безглуздо. Якщо їм не потрібні мої слова, якщо вони придушують будь-який вияв протесту – наберемося терпіння. Ясно, що за мною слідкували, якщо не цілий день, то принаймні увечері. Але відколи і хто? На це питання годі відповісти. В банді замішаний і фальшивий наречений Ніли? Але ж я не знаю, чи банда є взагалі. Чим я їм заважаю? Не послухався жебрака і не виїхав відразу зі Старої Вишні? Але чому я мав би виїхати? «Чому, чому», – передражнив я себе, ти не знаєш ані цього, ані того, чому в ніч твого приїзду викинулася з потяга Людмила Черняк, а минулої ночі чи, точніше, на світанку задушила себе Ніла Трачук. Чому ти не повинен був її рятувати?.. Ти не тільки не знаєш відповіді на ці питання, а й взагалі невідомо, чи вийдеш звідси живим, з цієї пастки, заготовленої також невідомо ким. Ти, безголосий раб якихось жорстоких насильників, що одягли на тебе намордника, мов на якусь тварюку.

Кепкування з самого себе, злість допомогли перебороти страх. Тепер мені здалося навіть не те що страшним, а просто бридким і дешевим бутафорне оформлення цієї кімнати. Я оточений почварами, ну то й що з того? Який символ це може мати для мене, якщо я не винен?

Я зрозумів, що порятувати мене можуть тільки спогади, повернення в минуле. Я став думати про Львів, університет, товаришів по навчанню, про Валерію, котра, що б там я не казав, була ці три роки вірною подругою і доброю коханкою. Думка перекинулася на моє рідне село, повернула в дитинство, і раптом… раптом я побачив маму, котра біжить мені назустріч. Біжить до нашої хати. Вона потопає в снігу, що його так щедро накидало цієї ночі, падає, встає, біжить, мовби задихається на бігу. «Тату, мама, – там мама», – здивовано кажу я. Я справді дуже дивуюся, адже чого б їй так бігти від своєї сестри, а моєї рідної тітки Марії. Тато мене, певне, не чує, він чогось там порпається на кухні, а мамине обличчя вже перед самим вікном, я бачу, яке воно нажахане, як широко відкриті очі, як спадає хустка, викидаючи пасма розпатланого волосся, що застилає лоба і навіть очі, хоч мама, здається, цього не помічає. Я знаю, вона ось-ось пробіжить мимо другого вікна, відчинить двері, зайде до хати, ледве переступивши поріг, знесилено притулиться до одвірка, скаже, а швидше прохрипить: «Там… там… Марію убили».

Я не даю мамі вимовити ці слова. Я проганяю спогад і підводжуся з підлоги, на яку демонстративно ліг перед цим. Мені знову раптом стає страшно. Знову здається, що заворушилося гадюччя. Я міцно стискаю зуби. Чому мені згадалася та страшна картина саме зараз? Хтось наче добивається цього. Ні, це не так, я сам спровокував цей спогад.

«Облиш, – подумав я раптом. – Адже вони все добре знають. Знають про твої провини, знають, хто ти насправді».

Але народивши цю думку, я майже відразу постарався її вбити. Мені не потрібні ані звинувачення, ані виправдання. Вони однаково не мають наді мною сили.

Лють моя росте. Не тямлячи себе, я хапаюся за намордник, починаю його здирати. Боляче смикається язик. Я закидаю руку за голову, намацую гумову застібку, розстібаю, і намордник починає спадати. З огидою намагаюся виплюнути мішок з язика. Зрештою, я здираю його руками. Жбурляю геть, намордник вдаряється об стінку і з пронизливим серед цієї моторошної тиші дзенькотом падає на підлогу.

Вже ліпше загинути опираючись, ніж безмовно грати у незрозумілу, але від того не менш жахливу гру.

Та ніхто не зайшов. Зате відчинилися двері до третьої кімнати. Мене мовби запрошували зайти туди. Я підійшов до дверей, і щось наказало мені спинитися. Крізь двері я побачив, що стіни цієї, третьої, кімнати обклеєні суцільно чорними шпалерами. Я обережно заглянув. Як і в двох попередніх – анікогісінько. Поволі, вагаючись, я таки зайшов.

Ця кімната була найменшою з усіх трьох. Чорнота її здалася ще виразнішою всередині, при світлі так само потужної лампочки. Оглянувшись, я побачив, що двері безшумно зачиняються.

Останнє, що я відчув, був приємний солодкуватий запах, який звідкись з’явився і став забивати ніздрі, проникати, здавалося, до рота, вух, в очі. Опираючись йому, я чомусь виставив руки вперед. Ось і все, майнула думка, кінець такий безболісний і навіть приємний. Пахне апельсинами, ні, абрикосами, ні, спілими сливами чи швидше квітами, але якими саме, я вже визначити не зміг.

18 листопада

Прокинутися від штурхана і, прочумавшись, побачити, що тебе штурхонула жінка – це ще стерпіти можна. Але прокинутися за прилавком крамниці, до якої так поспішав уночі, – це вже занадто. До того ж у розтріпаному, розкуйовдженому вигляді з недопитою пляшкою поганющого плодово-ягідного вина в руці. Але факт залишається фактом: саме таким я постав перед самим собою, жінкою і двома чоловіками, які стояли наді мною, причому один з чоловіків був міліціонером.

– Хто ви такий, громадянине, і як сюди потрапили? – суворо спитав міліціонер.

– Я теж хотів це знати, – сказав я і підвівся. В голові шуміло, мов після перепою, всередині пекло.

– Ми не жартуємо, – сказав міліціонер і простяг руку. – Ваші документи.

Я оглянув себе. Гм, одягнутий у куртку. Пригадав кімнати, в яких побував перед тим, і, зітхнувши, поліз до внутрішньої кишені піджака. Паспорт виявився на місці.

– Ось, будь ласка.

Міліціонер погортав паспорт.

– Отже, ви живете у Старій Вишні?

– Так, уже три місяці, – підтвердив я.

– А де працюєте?

– В районному суді. Помічником голови суду.

– Ви працюєте в суді? – невимовно щиро здивувався міліціонер-сержант. – Як же ви дійшли до такого?

Я промовчав, міркуючи, як пояснити, чому я тут опинився, і що можна казати, що розповідати взагалі.

– Я пригадую, – сказала жінка, яка була продавцем, але не тією, до якої я йшов уночі. – Вчора він приходив, постояв біля прилавка, нічого не купив. Мабуть, придивлявся, що вкрасти.

Тут у мене майнула рятівна думка. Вона була слабенька, але я за неї ухопився.

– І що ж я вкрав? – спитав я. – А якщо вкрав, то навіщо повернувся до вас?

– Зараз перевіримо, – пообіцяла жінка. Вона оглянула приміщення крамниці, обдивилася полиці, заглянула під прилавок і здивовано відзначила, що не вкрадено нічого.

– Геть нічого? – не повірив міліціонер.

Як з’ясувалося – ні. Навіть виторг, який не встигли вчора здати, виявився на місці. Я мало не засміявся від щастя. Адже ця жінка могла викликати міліціонера не відразу, як побачила невідомого, могла звалити на мене бозна-що.

– Дякую, – прошептав я.

Здивований сержант взявся виясняти, як і навіщо я заліз вночі до магазину.

– От ми це зараз і з’ясуємо, – сказав я і звернувся до продавщиці. – Замок був на місці?

Тепер настала її черга ще більше дивуватися. Так, замок був на місці. Навіть не один, а два.

– А інших дверей немає? – спитав міліціонер.

Були й інші двері. Але на них теж висів чималий добротний замок, на якому стояла пломба. Вікна теж виявилися цілими і замкненими. Сигналізація була справною, вона її сама відключала.

– Може, він вкрав ключі в Інни? – висловила припущення продавщиця.

– А якщо вкрав, то як він, коли заліз всередину, замкнув двері знадвору? – спитав міліціонер.

Я подумки подякував за запитання. (Відповіді не було. Як виявилося, Інна мала їхати зранку на базу за товаром. Подзвонили туди. Інну розшукали, і вона відповіла, що ключі в неї ніхто не викрадав.)

Міліціонер пошкрябав потилицю і сказав, що мусить, хай там як, відвести мене у райвідділ і скласти протокол. Я погодився.

– То як ви все ж таки опинилися в магазині? – спитав він дорогою.

Я розповів, розумівши, що розповідати, як було насправді, – значить зашкодити собі. До того ж мені хотілося тепер лишитися наодинці з собою, розібратися в думках, відчуттях, проаналізувати те, що трапилося, нарешті просто відпочити, хоч я не був стомлений фізично. Доставлений у райвідділ, я ще раз був допитаний черговим і повторив те саме. Формальних підстав не вірити мені у них не було. Вони могли, звісно, затримати мене до з’ясування обставин, хоча б на дві доби, але не стали цього робити. Все ж я був не останньою людиною в містечку: не бомж, не злодій, не якийсь приблуда, а молодий спеціаліст, до того ж працював у суді. На щастя, черговий не знав, що вчора я вже приходив сюди і підозрювався у замаху на життя Ніли Трачук.

Відпущений на всі чотири боки, я вирішив замельдуватися до суду, хоч і мав на щоках добрячу щетину. Плентаючись туди, я обміркував усе і дійшов висновку, що нічна сновида Інна, швидше за все, теж належить до банди, яка протримала мене цілий день в тих ідіотських кімнатах. Так, цілий день, бо я вже знав, що тепер не середа, а четвер.

В суді виявилося, що мене вже давно очікує Микола Мефодійович. Що мене вчора розшукували цілий день. Що голова суду на мене взагалі дуже сердитий. І це виявилося правдою.

– Чи не здається вам, молодий чоловіче, що ваша поведінка викликає щонайменше підозру? – сказав голова суду відразу після привітання, зігнорувавши мою простягнуту руку. – Саме так – щонайменше підозру. – І пояснив після паузи, яку я терпляче вичекав, не подаючи ні звуку. – Ви приїжджаєте до нас на роботу, і тієї ж ночі гине провідниця потяга, яким ви прибули, мало того, саме того вагона, в якому ви їхали.

– Вона наклала на себе руки, – нагадав я.

– Тим більше, тим більше, – наче зрадів голова. – Проходить якийсь час, ви знайомитеся з іншою дівчиною, ночуєте в неї, і вона, як не дивно, теж позбавляє себе життя. Нарешті вас знаходять у крамниці, куди ви невідомо як і навіщо залізли.

– Отже, ви все знаєте, – сказав я.

– На жаль, – сказав голова. – Повторю, на жаль. Мені щойно подзвонили з приводу магазину…

«Невже жебрак?» – подумав я і спитав уголос:

– З райвідділу міліції?

– Так, з райвідділу. Чому вас це дивує? У нас прийнято інформувати.

– А про Нілу Трачук вас коли поінформували?

– Вчора. І теж правильно зробили. Чому ви усміхаєтеся? Я б на вашому місці не усміхався. Я б серйозно задумався.

І все ж таки я усміхався. Неприховано, бо не міг себе стримати. Я зрозумів, що голова суду віднині мій мимовільний спільник, що поводить він себе так, як і мала б поводити людина, котра знає тільки ці три факти, пов’язані зі мною: самогубство двох дівчат і моє загадкове проникнення до крамниці господарчих товарів. А я було мало не все місто став підозрювати у якійсь змові проти мене.

«Може, розповісти йому все, як є? – подумав я. – Але що розповідати, коли я, власне, сам нічого до пуття не збагну».

– Чому ви мовчите? – сказав голова. – Вам нема чого сказати?

Я повторив йому версію, яку вже виклав міліціонерові-сержантові та черговому. Й одразу ж попросив дозволу піти додому поголитися і відпочити. Голова дозволив, правда, так сумно, що мені защеміло серце.

«Невже прощається?» – подумав і поспішно вийшов.

– Ви почали відпускати бороду? – спитала мене секретарка. – Кажуть, ви…

– Я почав відпускати хвоста.

Секретарка захихотіла мені вслід. Я озирнувся і глянув на неї. Сміх на її вустах якось раптово погас. Чи мені геть усе на світі ввижається не таким, як є насправді? Сам не знаю чому, я повернувся до столу і, перш ніж секретарка розкрила рота, підняв її разом зі стільцем і хоча й добряче напружившися, але обережно поставив на стіл.

– Що ви роби…

– Тихо, – сказав я. – Тихо, а то заріжу. Я такий.

Йдучи до виходу, ледве стримав себе, щоб не озирнутись. А проте, я й так знав, що вона злякано дивиться мені навздогін.

Біля самого виходу з суду я подумав, що мені треба зайти до кабінету. Навіщо, я не знав, але знав, що треба. Я мацнув по кишені, сподіваючись, що ключів нема. Але вони виявилися на місці. Може, заради них мене й тримали цілий день у загадковому ув’язненні? Але чим можна поживитися у цій маленькій норі, яка схожа на келію ченця, бачену мною в якомусь фільмі?

Я зайшов і сів за стіл. «Щось я не запитав у голови суду», – подумалось мені. Щось мав запитати. Я став пригадувати і не зміг. Зате збагнув, навіщо я тут. Я чекав дзвінка. Дзвінка від «жебрака». Він має щось мені сказати. Щось пов’язане з минулим днем, тими кімнатами.

Я просидів у кабінеті годину, а може, й більше. За цей час зайшов старий суддя Микита Григорович і повідомив, що вчора мене дуже шукали. «Я знаю, – відказав я. – Був хворий і взагалі…» І взагалі, не ваша справа допитуватися, де я був, ледь не сказав, але вчасно прикусив язика, бо він мене про те не питав. Суддя спитав, чи мені сьогодні ліпше, авжеж, ліпше, підтвердив я, і він дав мені спокій.

Лишившись знову сам, я вже знав, що помилився, думаючи про дзвінок «жебрака». Він повинен зателефонувати не тому, що має мені щось розповісти. Він має про щось нагадати.

Але апарат мовчав. Не озвався він і за годину. Тоді я зателефонував до Миколи Мефодійовича, щоб спитати, чому мене направили до Старої Вишні, якщо я тут не потрібен і навіть моя теперішня посада не передбачена штатним розкладом.

– Ах, це ви, – зовсім не зляканим, а швидше сміхотливим голосом сказала секретарка. – А Миколи Мефодійовича вже немає. – Голос її посмутнів. – Він пішов на похорон.

– На похорон?

– Так. Сьогодні ховають Нілу. Нілу Трачук. Ви ж про неї питали.

– А Микола Мефодійович….

– Він їхній далекий родич.

«У цьому місті всі родичі», – ледве не сказав я, але стримався, чемно, аж защемів язик, подякував і поклав трубку.

Тепер я знав, що мав мені сказати «жебрак». Він мав мені нагадати про похорон. Я навіть ледве не подумав «запросити на похорон», але згадав, що на похорон не запрошують.

Наче якийсь тягар звалився з моїх плечей. Я підвівся і прожогом кинувся до дверей.

* * *

На півдорозі до будинку, де жила Ніла, я збагнув, що навіть на сумні церемонії не ходять у такому вигляді, і повернув зовсім на іншу вулицю. Вдома похапцем поголився і одягнув замість пожмаканих чисті сорочку й штани, за браком іншого той самий светр, сяк-так почистив черевики. Тиша, що панувала в домі, чомусь здалася мені підозрілою, але часу роздумувати не лишалося, тому я кинувся йти, майже бігти туди, куди міг спізнитися.

На підході до знайомої вулиці я побачив крізь голі дерева на початку сусідньої вулиці хвіст людського натовпу і зрозумів, що то рухається похоронна процесія. Перетнувши бігцем чийсь город, я навіть випередив її. Біля хвіртки старої хати стояли дві жінки, я приєднався до них. Старша з жінок, швидше бабуся, подивилася на мене так, наче силкувалася впізнати, але нічого не сказала, як і її дочка чи сусідка.

Нарешті я побачив обличчя мертвої Ніли. Воно зовсім не змінилося, не стало гіршим, і тільки здивована печаль навіки завмерла на ньому.

Я став майже в останній ряд, намагаючись бути якомога непомітнішим. Чув, як плачуть жінки і серед них Нілина мати. Людей було чимало, може, з півсотні, багато молодих і дітей, мабуть, учнів музичної школи. Ні дорогою, ні на кладовищі я не побачив «жебрака», натомість завважив кількох знайомих: крім Миколи Мефодійовича і Степана Колбуна, ще одну працівницю прокуратури, з якою недавно познайомився, і сусідку моїх господарів. Пошукав ще когось і вже на кладовищі зрозумів, кого: я сподівався впізнати двох здорованів, котрі били того злополучного вечора Нілу.

Переконавшись, що їх нема, я збагнув з усією очевидністю: останнє, до чого я ще здатен сьогодні, – це не втекти з цієї процесії. Відчуття, що смерть цієї дівчини суперечить всім законам життєвої логіки, навіть тому, що могло б призвести до самогубства, а відтак вона мовби несправжня, наростало в мені дедалі більше. В якийсь момент мені захотілося забігти наперед, спинити машину, що рухалася нестерпно повільно, і змусити признатися, якщо не всіх, то хоча б частину цих людей з сумними виразами на обличчях у чомусь такому, що призвело до загибелі дівчини, котру я пізнав у її останні години.

Але я розумів, що не зроблю цього. Бо інакше довелося б признаватися у тому, що було… було насправді.

«Було насправді?» – перепитав я себе.

Мені стало нестерпно боляче. Боліло все тіло. Я був суцільним зболеним згустком нервів і наскрізь просякнутий болем плоті. Ось-ось з моїх вуст мали зірватися слова, ще болючіші.

Про те, що відбулося насправді. Коли я скажу, ці люди, можливо, кинуться і розтерзають мене на шматки. Нехай, я готовий до всього. Готовий. Ще хвилина, дві, і я закричу.

Процесія, проте, завертала на кладовище, що вклинювалось у старий сосновий ліс. За час ходи я не помітив, щоб хтось сказав хоч слово. Двоє чи троє здивовано зиркнули на мене, може, також силкуючись упізнати. Небо, що сьогодні нависало низько над землею, пророкуючи близький дощ, здавалося, понижчало ще більше. Стало майже темно. Не лише я, а й інші з тривогою поглядали на небо. Щось має статися, подумав я.

Але нічого не сталося. Труну зняли з машини і поставили на дві спеціальні лавочки, що стояли одразу при вході на кладовище. Я знав, що колись самогубців ховали окремо, за огорожею, але, очевидно, тепер не дотримувалися цього суворого правила. Правда, не було священика, неодмінно присутнього останнім часом на похованні, – так ми ховали у Львові навіть одного нашого викладача, донедавна затятого атеїста. Але при похованні самогубці його й не могло бути.

Тим часом троє людей: старий чоловік, колишній вчитель Ніли, її колега, худа, сивувата, хоч на вигляд не старша за сорокалітню, жінка, хлопець років сімнадцяти, очевидно, учень, сказали про те, яким добрим педагогом і чудовою людиною була покійна.

І гарною коханкою, по-блюзнірськи подумав я і опустив очі, наче хтось міг почути мою крамольну думку. Та, опустивши очі, вже не смів їх підвести. Я боявся ненароком зустрітися поглядом з матір’ю Ніли. Вона виглядала так, як і мала виглядати згорьована мати. І все ж мені здалося: окрім невтішного горя, на її обличчі досі є застигла печать того самого жаху, що з’явився, коли вона побачила на веранді дочку разом зі мною і дізналася, що я її врятував.

Рідні, хто ридаючи, хто лише схлипуючи, прощалися, цілували лоба, руки, ноги, а я заціпеніло дивився на мертву дівчину, і жахливе усвідомлення, що вона ось-ось усміхнеться, усміхнеться саме до мене, не полишало мене цих три чи й чотири найтяжчих хвилини. Я був близький до зомління і, може б, і гепнувся на сиру й холодну землю, що от-от має прийняти людину, до загибелі якої і я мимоволі причетний. Може б воно так і сталося, якби я не відчув на собі чийогось погляду. Холодіючи від думки, хто це може бути, я оглянувся. Але то був не «жебрак», як я сподівався, а Микола Мефодійович.

– Ви також…

Він вимовив тихо-тихо, ледве прошелестів, але мені чомусь полегшало. Я відступив крок, другий і став поруч нього. Так ми пішли поряд і тоді, коли труну понесли на плечах між могилами.

Я мусив кинути грудку землі на її домовину, останній її дім, притулок такого вродливого тіла, і я зробив це. А кинувши, ледве не скрикнув: на мене дивилися сухі й гарячі жіночі очі. Очі її матері. Вони пропікали наскрізь і разом з тим притягали. Я ступив крок до неї, ледве не полетів на купу свіжонасипаної землі і спинився. Вона щось казала, здається, ще тихіше, ніж Микола Мефодійович, натужно ворушачи губами. Я поспішно схилив голову й відійшов. І, вже вибравшись із цього сумного гурту, збагнув, що вона казала. Це були слова: «Ви не могли її врятувати». Мати Ніли мовби вибачалася переді мною, але очі, очі, її очі так пекли, що я подумав, чи не вигадав сам ці слова. Може, вона казала інше: «Ви не винуватий?» – подумав я, та очі, очі, пригадав, спинився і змусив себе озирнутися. Звідси матері Ніли не було видно. Я підвів голову: хмари майже торкалися верхівок дерев, густо-сірою ковдрою налягаючи на кладовище.

Я йшов між могилами, наче щось шукав, і ледве не врізався у темний кам’яний хрест переді мною, коли збагнув, що саме мені потрібно. Я шукав могилу першої загиблої, Людмили Черняк. Придивлявся і придивлявся, вбирав прізвища, скорботні написи, фотографії, але тієї, що шукав, усе не було. Оглянувшись нарешті, я побачив, що залишився на кладовищі сам. Десь при виході маячіли останні учасники похорону. Я пересилив бажання піти вслід за ними і став шукати далі. За спиною глухо шумів ліс, ще дві-три могили, і мені стала ввижатися у цьому шумі глуха погроза. Я стис міцніше зуби і рушив іще далі. На землю впали перші краплі дощу, незабаром він припустився з усієї сили. Крізь дощову завісу мені ввижалися за деревами якісь фігури, котрі оточували мене, але я не зупинявся. Вже майже нічого не видно було, вода заливала очі, лилася за комір, а я кудись ішов. У якусь мить я подумав, що божеволію, але не спинився. Дійшовши до краю кладовища, повернув назад і, спотикаючись, пробирався від могили до могили. Відчуття, що я ось-ось знайду, пізнаю щось важливе, що припинить мої муки останніх днів, лише зростало з кожним подоланим метром слизького розквашеного ґрунту. Враз я спіткнувся. Далеко, при вході, маячіла чиясь фігура. Постать живої людини, зрозумів я. Неприємний холодок пробіг по спині. Все ж я рушив назустріч, і той незнайомець рушив теж. Ми стали невблаганно зближуватися. От і все, подумав я, зараз матимеш вирішення. Я був переконаний, що то або котрийсь із тих двох, що били Нілу, або… або… Так, або «жебрак», зустрічі з яким я прагнув цілий день. Стиснувши пальці в кулак, попрямував усе рішучіше й рішучіше, готуючись дорого віддати життя чи скинути з пліч тягар невідомості, готовий якоїсь миті навіть продати душу дияволу, аби нарешті щось суттєве дізнатися.

Та ще за десятків зо три метрів, вийшовши на середину кладовища, я зі здивуванням відзначив, що до мене прямує зодягнута в темний плащ жінка. «Та, яку ти шукаєш», – мовби сказав хтось. Я здригнувся і тут-таки лайнувся подумки – дожився, що повірив у існування привидів. «Невже мати Ніли?» – подумав я і мало не скрикнув. Хвиля туги невідомо за чим, не лише за Нілою, вдарила, накрила. Жінка, що прямувала до мене, накульгувала. Ґлорія? Що їй тут треба?

Ми спинились одне перед одним, і Лора першою не витримала і глухо зойкнула, а тоді, мовби підбитий птах назустріч останньому рятунку, кинулася до мене. Припала до грудей і, здригаючись усім тілом, голосно заридала.

* * *

За півгодини, може, менше, ми, обоє змоклі до рубчика, ввійшли до моєї кімнати. Я вже міг розібрати, що вона говорить. Бо там, на кладовищі, спочатку її мова складалася з одних лише вигуків. Щось просилося з її горла на волю, якийсь птах, що не міг вирватися, хоча дуже прагнув, та тільки кричав так натужно, що мене обіймав жах, і я поспішив повести Лору геть від хрестів, скрипу сухих дерев за плечима, чиїхось тіней, що проступали крізь завісу дощу. Ця хвороба має назву, та я не годен її пригадати, подумав я при виході. Ґлорія тислася мені до плеча, прагнула забратися всередину, я скинув уже куртку, вона замотала головою, щось знову забриніло в її горлі, почувся гортанний крик, обірвався, і я подумав, що годилося б її взяти на руки і донести так додому. Та коли я спробував це зробити, вона стала вириватися і вимовила перше зрозуміле слово, навіть цілих три: «Так не треба». Це був голос маленької дитини – тонкий, наче срібна нитка, що невідомо звідки взявся серед хаосу води, багнюки й вітру. Десь на півдорозі, серед цієї осінньої бурі, в мені з’явилося безглузде відчуття, наче світ щойно народився і ми двоє перших людей, які неодмінно прагнуть вижити, прийти до свого першого дому, бо знають, що їм треба заснувати свій перший світ, наповнювати його людьми, голосами і всім живим, що вони здатні народити. Я стрепенув головою, але хтось наче думав за мене, і думав саме так.

У моїй кімнаті вона сказала тихо, але так чітко, що я здивувався її голосу:

– Вам потрібна зараз гаряча ванна. – Вона озирнулася, наче щось шукала в кімнаті. – Перевдягніться і приходьте. Мама, напевне, вже напалила. – І знову провела по кімнаті протяжним поглядом. – Роздягайтеся ж, бо замерзнете.

– Швидше замерзнете ви, – сказав я, здивований, як вона говорила, як раптово ожила і зробилася зовсім іншою Ґлорією, мовби й не було дороги під цим скаженим дощем.

– Я не замерзну, – вона подивилася на мене якось так: чи то оцінюючи, чи то вивчаючи. – Роздягайтеся ж, чого ж ви стоїте?

Я вже був подумав, чи не хоче вона, щоб я роздягався при ній, але вона рушила до виходу.

– Чекатиму вас у літній кухні. Через дві… ні, три хвилини. Вам вистачить?

– Я служив колись в армії, – посміхнувся. – Спробую вкластися.

«Навіть дуже інтересно», – подумав я, стягнув геть мокрі штани, куртку, светр. Не знаю чому, але робив я це дуже швидко, немов справді виконував армійський норматив перед командою «відбій». Не тільки оте раптове перетворення, вміння взяти себе в руки мене подивувало. Раптом прийшов здогад: те, що вона витворяла дорогою, схоже на прикидання, на якийсь незбагненний ритуал. Але навіщо? І що вона шукала в моїй кімнаті? Я пригадав, як її батьки нишпорили в доччиній кімнаті, й подумав, що пошуки – це, очевидно, хвороблива пристрасть цієї сім’ї.

Не через дві чи три, але таки хвилин за п’ять, не більше, переодягнений у сухе, я постукав у двері літньої кухні. Десь у глибині почувся її голос, який свідчив, що заходити дозволяють, і я прочинив двері. Кілька разів я заглядав сюди, в першу кімнатку, де стояла плита, в другій якось снідав – там стояли стіл і стільці. Я завважив: були ще одні двері. Але що там, питати якось незручно. Тепер, увійшовши до першої, де нікого не було, тільки пашіли жаром плита і грубка, я штовхнув двері до другої, але й там було так само порожньо і тепло. Отже, Ґлорія у третій.

Досі ранками я вмивався під умивальником на подвір’ї, там же ввечері мив ноги, до холодної води мені було не звикати. Щосуботи ходив до міської лазні, радіючи, що є спосіб згаяти час, а двічі чи тричі заглядав туди посеред тижня, щоб прийняти душ. Ще я дізнався, що в містечку є спортшкола, і останнім часом став навідуватися туди повправлятися зі штангою. При спортшколі також був душ, щоправда, з ледь теплою водою, але мені й такої вистачало. Господарі ніколи не пропонували мені помитися в них, я не задумувався якось, де вони миються і коли. Хіба що в неділю, яку я проводив переважно у своїх батьків у сусідньому районі. Щоправда, для цього доводилося їхати двома дизель-потягами, чекати на вокзалі в Ковелі, але це було ліпше, ніж цілу неділю валятися в ліжку чи дивитися в місцевому відеозалі Будинку культури якийсь паршивий фільм, або цмулити пиво у пивбарі, в одному з трьох.

Тепер я стояв у нерішучості перед третіми дверима, звідки виразно чувся плюскіт води. Я не пуританин, у студентському гуртожитку всякого набачився, доводилося душ і з дівчатами приймати, разів п’ять у Валеріїній просторій квартирі мився разом з нею у величезній, обкладеній елегантним кахлем ванні, там ми багато чого собі дозволяли, але зараз, як діяти зараз? Я стояв і вирішував, що чинити далі – делікатно дати знати про себе чи виждати, поки Лора помиється? Втім, я виразно чув її голос, коли стукав у перші двері. «Я виразно чув її голос», – подумав мовби автоматично і тут почув цей голос вдруге. Але він не звертався до мене. Ґлорія не промовляла, ні кликала, ні просила почекати, як можна було сподіватися. Вона стогнала, просто стогнала, як може стогнати жінка, котра насолоджується з чоловіком. Або… або сама з собою. Друге ймовірніше. «Друге ймовірніше», – подумав я і аж заціпенів з несподіванки. Стогін посилювався, я стояв і почував себе останнім дурнем. Зрештою, вирішив тихо вийти. Та коли я ступив крок до дверей, щоб ретируватися надвір, стогін припинився і чіткий голос Ґлорії покликав:

– Георгію!

Я завмер.

– Георгію! – ще голосніше сказала Ґлорія. – Ви ж тут, Георгію.

– Я тут, – сказав я. – Я почекаю.

– Ходіть сюди, – жалібно сказала вона. – Прошу вас – ходіть сюди.

Повагавшись секунду-дві, але не більше, я прочинив двері, з-за яких мене кликали. Це була така сама кімнатка, іще менша за дві попередні, обкладена світло-зеленою плиткою із блідими, ледь помітними білими квітками. У кімнатці, густо наповненій паром, ледве вміщалась ванна, з якої визирала голова Ґлорії. Все інше прикривала густо запінена вода.

– Візьміть, будь ласка, на стільці хустку і зав’яжіть собі очі, – сказала Ґлорія.

– Он як? – сказав я. – Пограємось в піжмурки? Але тут надто мало простору.

– Ні, – серйозно сказала Ґлорія. – Ви мене помиєте. Але я не хочу, щоб ви бачили моє тіло.

«Може, кинути і піти? – спитав я себе. – Чи витягти цю нещасну звихнуту калічку з ванни і добре набити по голому місцю?»

Раптом я подумав про те, що Ґлорія знає про мене більше, ніж я вважаю, що вона розгадала мою гру з цим осоружним, але вже необхідним мені містечком, з його людьми, які викликають у мене відразу і яких тільки я один можу по-справжньому покарати за всі їхні гріхи.

Та я встиг поглянути на Ґлорію, у її благальні, геть засоромлені чисті очі, з яких, здавалося, знову от-от забринять сльози, і слухняно повернувся до стільця, що якось втиснувся обіч ванни, взяв чорну хустку, зав’язав собі очі й нагнувся до ванни. Ґлорія зловила мою праву руку, всунула в неї мило, підвела руку до своєї голови. Я взявся намилювати цю маленьку, із невеличким жмутиком волосся голову, а другу руку занурив у ванну, щоб зачерпнути води. І ледве не скрикнув, такою гарячою була вода.

– Вибачте, я забула вас попередити, – сказала Ґлорія. – Вода справді дуже гаряча, я сама ледве витримую.

– Ви ризикуєте зваритися, як рак, – сказав я.

– Але нам обом така вода зараз якраз і потрібна. – Вона тихенько засміялася і попросила зі смішком: – Та натирайте ж ліпше, поки вода не захолола.

Чесно кажучи, тієї хвилини, коли я зав’язував собі очі, я гадав: ми починаємо гру, яка закінчиться банально – або я залізу з пов’язкою чи без і собі у воду, або ми потім все одно опинимося в ліжку, вже викупані. Та, взявшись всерйоз намилювати її і торкаючись руками худющого кістлявого тіла, я відчув не збудження, а скорше відразу. Цей маленький живий мішечок з кістками навряд чи й міг викликати щось інше навіть у темпераментнішого самця, ніж я. До того ж на плечах, спині мої пальці намацали якісь рубці, схожі на недавно загоєні рани, і я подумав: чи не хворіє ця нещасна дівчина чимось заразним, скажімо, коростою? Ледве я це подумав, як рука мимоволі відсмикнулася.

– Я знаю, вам бридко, – сказала вона.

– Що ви, – невпевнено заперечив я, бо інакше не вийшло.

– Бридко, бридко, не заперечуйте, – чомусь засміялася вона. – Але це не короста, як ви, може, подумали, і зовсім не заразне. До того ж я врятувала вам сьогодні життя, і ви маєте бути трохи вдячним. Це не така й велика плата.

– Згоден, – сказав я. – Хоч і не знаю, що мені загрожувало? Мене мали вбити чи я мав накласти на себе руки, як Ніла Трачук?

Я тернув з усією силою і злістю, на які був здатен.

– Боляче, – скрикнула Ґлорія. – Мені ж боляче.

– Вибачте, – пробурмотів я.

Ванна була низенька, і я мусив стати на коліна, щоб ліпше мити жінку, котра або була напівбожевільною, або збоченкою, або те й інше, або… Або треба прийняти умови гри, подумав я, набратися терпіння, закінчити це дурне миття і чекати, що буде далі.

– Ах, Георгію, – перебила мої думки Ґлорія. – Ви ризикуєте митися в холодній воді, якщо будете так мляво виконувати свою роботу.

– До біса, – раптом несподівано для самого себе вибухнув я. – Якщо вже ви хочете, щоб я помив як слід, то не з зав’язаними очима. Я сьогодні не маю бажання до жодних ігор.

– Ні-ні, не зривайте хустку, – вона вчепилася в мою руку. – Не треба цього робити. Я зараз вилізу з ванни, тільки сполоснуся. Ви можете почекати за дверима. Прошу вас.

Я вирішив послухатись. До того ж мене хилила додолу втома. Я підвівся, повернувся, щоб вийти, але перед тим зірвав з очей хустку. І остовпів: прямо переді мною на внутрішньому боці дверей висіла репродукція картини Босха. Чудовисько в людській подобі з довгим пташиним дзьобом цілилося ним прямо в мене. Це була репродукція однієї з тих картин на цілу стіну, які у вигляді фотошпалер обрамлювали невідому мені кімнату, де я провів пів учорашнього дня.

– Що це? – не втримався я від вигуку.

– Це? – в голосі Ґлорії мовби звучало щире здивування. – Це репродукція картини Босха. Чули про такого художника?

– Ах, репродукція, – саркастично сказав я. – Як мило. І де ж ви її узяли?

– Вирізала з якогось журналу. Здається, з московської «Юності». А чому це вас дивує?

– Чому мене дивує? – вибухнув я. – Та тому, що…

Промовляючи, я не втримався і повернувся до Ґлорії. І завмер на півслові. Вона вже стояла переді мною гола-голісінька, лише руки склала на грудях, затуляючи їх. Та не її голизна так здивувала мене, а те, що все тіло її було вкрито синцями й рубцями від якихось давніх ран, заподіяних ударом батога, канчука чи чогось подібного.

– Ну, ви задоволені? – вона посміхалася тією жалюгідною, вибачливою посмішкою, яку я не раз бачив за ці місяці при нечастих зустрічах.

– Що це? – спитав я і відвернув очі.

– Довго розказувати, – сказала вона. – То що вас так здивувало? Що я тримаю таку незвичайну картину у ванній? Що поробиш, у кожного свої смаки.

Я вирішив піти ва-банк. «Можливо, щирість і викладення всіх карт, – встиг подумати я, – якраз допоможе хоч щось прояснити».

– Такими ж картинами обклеєні стіни в тій кімнаті, де я провів учорашній день.

– І де ж саме ви їх бачили?

– Якби ж я знав – де, – я не став приховувати злість. – Мене, як барана, кинули до тієї кімнати. Тобто спочатку до іншої, але найголовнішою була таки кімната з чудовиськами на стінах.

– Але при чому тут я? – Вона дивилася на мене так чисто, щиро, що я не витерпів і зі злістю схопив її за голі плечі, струсонув.

– Ви ні при чому? Зовсім випадково повісили такий собі безневинний малюнок?

Гримаса презирства у відповідь на мій гнів поволі виповзла на її мокрі, як і все тіло, вуста. Здавалося, вона от-от плюне мені в лице.

– Господи, яка ж я дурепа, – простогнала вона і затулила руками очі, наповнені знайомим мені болем. – Так мені й треба. Так мені й треба. Ідіть геть! Геть, чуєте?!

Не розумію чому, але я слухняно вийшов. Присів знесилено на стілець. Не знав, що й думати. Щойно переді мною постало третє чи навіть четверте обличчя, а може, й маска Ґлорії за один лише вечір. Признатися, я не вірив, що репродукція Босха випадково опинилася тут, у маленькій ванній. Але якщо не випадково, то виходило, що вона належить до банди, яка кинула мене до тих кімнат. Тільки ж яка роль у цій банді (якщо тільки ця банда існує, додав хтось за мене) самої Лори? Хіба не ліпше їй було приховати картину у ванній? А помитися запропонувала саме вона. Що означають її слова, що вона дурепа і так їй за віщось і треба?

Я не встиг додумати, бо насторожила тиша у ванній. Страх пронизав мене з голови до п’ят. Не тямлячи себе, я кинувся до дверей, шарпнув з усієї сили. Переді мною постала Ґлорія, вже зодягнута в байковий халат.

– Як же ви гарно наляканий, – сказала ця кульгава розпатлана відьмочка. – Що з вами? Певне, гадали, що я втопилася?

Я стояв заціпенілий, не в силі вимовити слова, з єдиним бажанням: аби вона швидше забралася з-перед моїх очей. Вона й зробила це, щоправда, озирнулася у дверях:

– Можете митися. До речі, іншої води нема, ніж та, що у ванні.

Грюкнули двері. Подаленіли кроки. І тут я стрепенувся. Вона ж простудиться, розпашіла від такого гарячого купання, під дощем, у своєму халатику. Я кинувся до виходу і спинився. Чому, власне, я так турбуюся про цю божевільну? Адже вона щойно люто, жорстоко і вміло насміялася наді мною. Це так, подумав я, але ж це була немовби не та Ґлорія, котру я знав досі. Тільки хіба це її виправдовує, хіба це виправдо…

Я розчинив двері. В будинку світилися два вікна: моє та її. Раптом я помітив: дощ уже вщух. Тільки вітер глухо шумів у верховіттях дерев над будинком, в якому світилися два вікна. Єдині на цілу вулицю, а може, й ціле місто. Я стояв і чекав на цьому пронизливому вітрі, доки погасне одне з них – вікно Ґлорії.

5 грудня

«Приїжджаю вночі потягом десятий вагон зустрічай цілую Валерія», – таку телеграму поклала на мій стіл перед самим обідом Раїса, секретарка голови суду.

Поклала і стояла, чогось чекала, може. Їй було цікаво дивитися, як я реагую на зміст телеграми.

«Навіщо?» – це було перше, що я подумав. І підвів голову. Перед очима сяяла криваво-червоними нігтями рука Раїси.

– Які у вас нігті, – сказав я. Секретарка пирхнула, але руку прибрала. – У Старій Вишні таких не буває, – пояснив я.

– І таких, як ви, досі не було в Старій Вишні, – сказала секретарка, крутнулася на місці, наче дзиґа, у якої закінчувався заряд енергії, і вийшла.

– Це комплімент? – устиг спитати навздогін, але відповіді не отримав.

Я подумав, що рано чи пізно вона буде моя. «Приїжджає Валерія», – сказав я собі. І тут же збагнув: за будь-яку ціну треба не допустити цього. Не допустити тому, що… Тому що Ґлорія… При чому тут Ґлорія? Я вже біг, повторюючи на ходу питання. Майдан остудив мій біг, мій порив невідомо до чого й до кого. Моросив уїдливий старовишнівський дощ. Я пішов спокійніше і тепер знав, куди йду. Хотів би натрапити на бодай одного знайомого, але таких у цьому дощовому містечку я мав надто мало, щоб перестрівати їх за якихось п’ятсот, а може, й чотириста метрів до пошти, де заодно був і переговорний пункт. Всередині того пункту сиділи двоє хлопців і колобкоподібна бабця. Бабця жувала булку і щось бурмотіла під ніс. У бляклої тітки за віконцем, на склі якого красувалися сліди чиєїсь помади, я купив жетона і кинувся бігцем до найближчої кабінки. Як не дивно, телефон у Львові вдалося набрати з першого разу. Жіночий голос відповів, що пані Валерія поїхала до клієнта і її вже сьогодні не буде. «Поїхала до клієнта?» – ошелешений, подумав я, а за секунду ледь не зареготав, бо згадав, що Валерія ж адвокат. За другим разом я набрав номер квартири Валерії (просто катастрофічно щастить!), і її мама сказала, що Валерії нема і вже сьогодні не буде, ой, а хто це питає, ой, це ви, Георгію? Та ж вона зібралася їхати до вас, прямо з роботи поїде на вокзал, хіба ви не знали, що вона збирається їхати?

– Я знав, дякую, до побачення, – сказав я і повісив трубку. Отже, вже не міг нічого виправити. Лишилося терпляче дочекатися вечора, затим ночі, зустріти Валерію і привести її до себе на квартиру. До дідька, сказав я і гримнув дверима кабінки. Бабця, не перестаючи жувати, осудливо зиркнула на мене і пробурмотіла щось ще нерозбірливіше, аніж досі. «Абрапчихидверучихидербадмабусьтинерукви», – такий приблизно текст почув я і позаздрив справедливому старечому обуренню. Мені ж обурюватися не було сенсу. Це все одно, що піти і за дванадцять годин до прибуття потяга зі Львова сісти на рейки і просити їх, аби того потяга десь таки спинили. «Абрапчихи», – я не то пробурмотів, не то подумав. Сенсу грюкати вхідними дверима теж не було. Ні в чому не було сенсу. Окрім хіба що одного: можливості попередити те, що мало трапитися. А трапитися могло, я вже знав точно, те, що чи в Старій Вишні, чи радше дорогою назад до Львова, або й після повернення Валерія накладе на себе руки. Я, отже, маю зустріти її, може, переспати, познайомити з містечком, переспати ще раз, якщо Валерія лишиться на другу ніч, і провести кандидатку в самогубці, майбутнього трупа, ще живого і доволі привабливого, у вигляді тіла, що я… І тут я знову подумав: Ґлорія. Я спинився. Саме так: Ґлорія може порятувати Валерію, не допустити її смерті.

Я отямився на півдорозі до побуткомбінату. Стягнув з голови берета і довго стояв, та ще й радів, що поступово намокає волосся. Троє перехожих по черзі здивовано поглянули на мене. Я повернувся і побрів назад, до суду. Шансів у мене, напевне ж, нема ніяких, подумав уже в своєму кабінеті. Думка стосувалася не лише приїзду Валерії.

Я якось дочекався вечора. Дорогою додому купив ковбаси і хліба. Удома в мене були шматок сала, банка тушонки і слоїк огірків, привезені нещодавно з села. Було й вино. Отже, до зустрічі з Валерією готовий. Тепер належало перечекати вечір. Час я намагався згаяти за допомогою читання. Але, звісно, більше прислухався до звуків за стіною. Там панувала мертва тиша. І я не витримав її тягаря. Та від батьків Ґлорії довідався те, що й мав довідатися: що Ґлорія знову ночує в тітки. Я спитав адресу, і вони, не поцікавившись, навіщо це мені, назвали її.

Дорогою до Лориної тітки я придумав легенду про те, що несподівано захворіла мати Ґлорії. Але потреби щось вигадувати не було. Тітка, висока худа жінка з нервовими жилавими руками, що шукали, та так і не знайшли місця, де б зупинитися, подивилася на мене так, наче прокидалася з солодкого сну. Тоді з непідробним (так мені здалося) здивуванням повідомила, що Ґлорія сьогодні до них не приходила. І минулого разу теж, якось відразу зрозумів я.

– А що сталося? – поцікавилась тітка.

– Дякую, нічого.

* * *

Якщо сказати, що я ледве переставляв ноги, коли вертався, – то це значить майже нічого не сказати про мій стан. Я повз, як равлик, до того ж беззахисний, равлик, у якого забрали його хатку.

На другій чи третій вулиці зустрів якогось чоловіка. Вже розминувся з ним, коли несподівано почув своє ім’я. Чоловік виявився Степаном Колбуном. Він сказав, що цілу минулу ніч не спав. Що, здається, він таки кохав Нілу. Що він оце вертається з того пустиря, де я її порятував, хоч і сам не знає, навіщо туди ходив. Я йому пробурмотів у відповідь якісь слова співчуття, він сказав, що цієї ночі вип’є якесь снодійне, ми розійшлися, і вже як я рушив собі, то мало не остовпів на місці. Я ж тоді йому нічого не говорив про мій порятунок Ніли. Про той пустир. Я кинувся наздоганяти його, та він мов розтав у повітрі, як і того вечора, коли я вперше балакав з ним. А може, він дізнався від матері Ніли, заспокоїв я себе і підніс до очей годинника. До приїзду Валерії лишалося цілих шість годин!

Не стану описувати, як неймовірно довго вони тяглися. Все в цьому світі має свій початок і кінець. Нарешті настав час, коли треба було йти на вокзал. На порожній німотній вулиці я збагнув, що було б найліпше, аби хтось перестрів мене і знову запхав до якоїсь кімнати. Але місто цієї ночі таки, очевидно, справді спало. Я не був потрібен нікому, окрім Валерії, котра десь там вже проїхала Ковель, останню зупинку перед Старою Вишнею. Валерії, котра не потрібна була мені самому, але яку я мусив зустріти.

Несподівано на підході до вокзалу я побачив вогник у чиємусь вікні. Ще крок, другий, третій, і зник сумнів, що то світиться вікно в самому вокзалі. Наблизившись, я не втерпів і заглянув у те вікно. За столом сидів літній доволі кремезний чоловік у формі залізничника і читав газету. Я шарпнув двері, вони легко відчинилися, і я опинився у маленькій кімнатці віч-на-віч з тим чолов’ягою. Він відірвався від читання і здивовано втупився в мене.

– Доброго вечора, – привітався я.

– Доброго вечора, – сказав він. – Вам потрібен квиток?

– Квиток? – витріщився я.

– Хіба ні? Чи ви когось зустрічаєте?

– Так, зустрічаю. А ви…

– А я черговий по вокзалу, – сказав чоловік. – Заодно й касир. Цим потягом рідко хто від нас іде, то й касира тримати вночі не випадає. Можете погрітися ось біля грубки. До потяга ще хвилин двадцять.

Мені нічого не лишалося, як подякувати.

– Я вже дзвонив до Ковеля, – сказав черговий. – Потяг не запізнюється.

Ми посиділи чверть години, черговий скаржився на ломоту в крижах, на маленьку зарплату і старшого сина, який ніде не працює і не хоче працювати, хоч він пропонував йому не раз іти на залізницю. Який не є, а таки зарібок, а в сина вже в самого двійко дітей, та от зійшов чоловік з «колії». Я теж докинув слово-друге, все було, як і належало бути в розмові двох незнайомих людей. Все ж мене муляло, та все дужче, і я не стримався й спитав, як довго він працює черговим.

– Та вже другий десяток, вісімнадцятий рік пішов, – сказав черговий. – Так, від весняного Миколи вісімнадцятий рік.

– Ви тільки один черговий? – все ще з надією поцікавився я.

– Чого ж один? Троє нас. Добу чергуєш, дві відпочиваєш.

– І вночі чергуєте?

– Та звісно, куди ж подінешся. Служба є служба.

Тут я зробив крок, який мав до чогось таки привести. Я спитав, чи не пам’ятає він, хто мав чергувати тієї ночі, коли загинула Людмила Черняк? Про її самогубство він мусив знати.

– Чого ж не пам’ятаю? – сказав черговий. – Я й чергував тоді. Тоді ще міліція до мене приїжджала, питала, чи не бачив, як це трапилося. Та стривайте ж. Ви тоді були з ними, їй-богу, були. То ж бо я гадаю, звідки мені ваше лице знайоме. То ви в міліції працюєте?

– В суді, – ледве вимовив я, настільки був приголомшений його розповіддю.

Адже я добре пам’ятав, що ніякого чергового в ніч мого приїзду на вокзальчику не було, як нікого не було тут і в інші ночі, коли я приходив сюди в пошуках «жебрака». Ні з ким ми тоді не розмовляли, бо вокзал німував, не світилося жодне вікно, і жодної живої душі не було навіть біля зачиненого вокзалу, окрім «жебрака». Я, здається, збожеволів, подумалося, але надто добре все пам’ятаю і міркую надто логічно, як для божевільного, і ставлю питання, нарешті, і аналізую відповіді. Для чогось цей чоловік бреше мені, може, він теж у змові з бандою, існування якої я припускаю? Але в чому суть цієї грандіозної містифікації?

– Ходімо, бо вже потяг має прибути, – перебив мої думки черговий.

Ми вийшли надвір. Сьогодні, як ніколи, мені було страшенно холодно. З-за рогу вокзальчика вирвався вітер, шарпнув за поли тоненької куртки. Навіщо Валерії телющитися такої погоди бозна-куди, в це забуте Богом дивне місто серед лісів, де люди брехливі й невідомо чим залякані? І раптом я подумав, доки ми переходили колії: а може, це доля чи Бог посилає мені Валерію, аби вона забрала мене з цієї діри? Але й на неї тут чигає небезпека, і, може, порятунок і мій, і її в тому, щоб поїхати геть звідси, доки не пізно, доки ще є шанс. «Доки ще є шанс», – повторив я подумки і спіткнувся об платформу перед колією, на яку от-от мав прибути потяг.

Він заблимав здалеку, наближався поволі, й тут я відчув, як мені нестримно хочеться стати посеред колії і спинити величезного грімкотливого змія чи самому кинутися під нього.

– Кого ви зустрічаєте? – спитав черговий.

– Однокурсницю, – сказав я, а далі спитав, де може спинитися десятий вагон.

– Приблизно отам, – показав черговий.

Я подякував і рушив на те місце, куди він показував. Черговий чомусь і собі рушив за мною. Потяг, проте, наближався. Черговий став за спиною, я відчував його дихання на потилиці. «Невже він хоче мене штовхнути?» – подумав я.

– Ви можете повести свою даму до мене, – несподівано прошептав черговий у самісіньке вухо. – Я вам дам ключі. Якщо потяг, звісно, зупиниться. Він, бува, не зупиняється.

«Це справді був би вихід», – подумав я і оглянувся.

Його очі блищали у темряві.

Потяг пригальмовував. Черговий насувався на мене, мов справді збирався штовхнути. «Божевільні вони тут усі, чи що?» – подумав я.

Черговий, проте, не рухався, лише щось шепотів, а що – за гуркотом не розчути. Промайнув повз нас тепловоз, один, другий, ось уже й десятий вагон. Я кинувся за ним. Крізь вікно я побачив, як хтось рухається коридором вздовж купе, наче знайомий силует, а ніби не Валерія, їх двоє. Невже Валерія приїхала з кимось? Та це ж, напевне, провідниця, подумав я і мало не впав на бігу. Вже не біг, а стояв. Кого ж мені нагадував той силует? Тим часом потяг спинився, і майже відразу відчинилися двері, в них з’явилася жінка. Я відразу впізнав її, кинувся знову бігти, і жінка побачила мене, приглушено скрикнула і мало не впала зі східців, та я притримав її.

Валерія пахла такими чудовими парфумами, була такою зворушливо заспаною і тепло-домашньою, що я не втримався, припав до її щоки, вдихнув її напівзабуті, та, як виявилося, все ще бентежні для мене пахощі і несподівано відчув себе захищеним від усього цього світу з його дощами й вітрами, брехливими людьми і незрозумілими смертями.

– Який вітрище, – сказала Валерія, так само тулячись до мене. – У вас тут завжди такий вітер?

– Не завжди, але буває.

Потяг тим часом рушив. Нас обдало ще більшим вітром. Валерія провела поглядом подаленілі, тепер мовби примарні вогники, і сказала:

– До речі, любий, провідниця вагона, в якому я їхала, знає тебе.

– Мене? – щось неприємне кольнуло в грудях, легенько, але я добре відчув цей дотик гострої-гострої голки.

– Так, тебе. Ми випадково розговорилися, я сказала, що іду в Стару Вишню до гарного знайомого, і, уяви собі, вона виявилася родом з цього містечка. А коли я розповіла, що ти працюєш у суді, вона пригадала, що ти в серпні теж їхав у її вагоні. Та чого ж ми стоїмо, ходімо, а то я замерзну.

Я підхопив її невеличку валізку, і ми рушили. Я ледве переставляв ноги. Біля вокзальчику я все ж поставив питання, яке мусив поставити:

– А як звати ту провідницю, ти не питала?

– Чому ж ні? Ми назвали одна одній імена. Її Людмилою звати.

Я не зойкнув, не здригнувся, хоч удруге за цей вечір не знав, що й думати.

– Людмила Черняк? – уточнив про всяк випадок.

– Прізвища я не питала. Але чому це тебе так цікавить? Признайся, накинув на неї оком? Вона досить симпатична.

Мене це цікавить тому, що Людмила, провідниця з вагона, в якому я їхав, загинула, так мав би сказати я. Але не сказав.

Ми минули вокзал, і тут я звернув увагу, що вікно чергового не світиться. Ніде не було видно і його самого. Взагалі, ледве я кинувся до вагона, з якого сходила Валерія, як черговий кудись зник, мовби випарувався.

Я йшов поруч з Валерією і єдиним моїм бажанням було – якомога швидше дістатися до моєї скромної оселі. Смертельна втома огорнула мене з ніг до голови.

– Признайся, ти не сподівався, що я приїду? – сказала Валерія.

– Не сподівався, – відверто зізнався я.

Тут я подумав: якщо Валерія запропонує мені залишити Стару Вишню, то, без сумніву, погоджуся. Думати так було справді втішно, я пригорнув її.

Несподівано перед нами загорілося світло в будинку, до якого ми підходили. Звичайно, в цьому не було нічого дивного. Мало чого могли люди прокинутися посеред ночі. Та як тільки ми проминули будинок, світло згасло, зате загорілося в будинку попереду. Це могло бути теж випадковістю. Проте, як тільки ми проминули і цей будинок, він теж поринув у пітьму. Зате зблиснуло жовтогаряче око у будинку, до якого ми наближалися.

– Що це? – прошепотіла Валерія, вочевидь помітивши те ж саме, що й я.

– Не знаю, – сказав я. – Світло загорілося.

Цей будинок стояв майже біля самої вулиці.

Коли ми проходили повз нього, я не втримався і заглянув у вікно, яке світилося. Штора була напіввідсунута, і я побачив молоду жінку, яка тримала на руках дитину і щось казала до неї. Отже, все логічно, подумав я, дитина прокинулася, заплакала, і мати підійшла до неї, взяла на руки. А може, навпаки, спочатку увімкнула світло. Ми минули будинок, пройшли, може, з десяток метрів і опинилися серед суцільної темряви. Та ненадовго, бо вдарив яскравий сніп світла перед нами.

– Ти що, замовив освітлення нашої дороги? – засміялася Валерія.

– Авжеж, – якомога безтурботніше сказав я. – До ваших послуг, моя королево.

Насправді мені було не те щоб страшно, а якось так, наче ми йшли серед пустелі, де тільки й було, що вогні обіч дороги, вітер у спину і шлях, що ніколи не скінчиться. Вогні спалахували і гасли, вітер шаленів, і несподівано я помітив, що ми йдемо наче незнайомою вулицею.

– Ми, здається, заблукали, – сказав я. – Треба звертати он туди.

Валерія подивилася здивовано, але нічого не сказала. Вмерло світло в будинку за нашими спинами. І більше не проклюнувся жоден вогник на нашому шляху.

– Тобі не страшно, Юро? – озвалася Валерія.

– Чого б мені мало бути страшно? – я спробував сказати це якомога бадьоріше.

– Не знаю, – промовила Валерія. – Як у вас тут тихо.

– Авжеж, це не Львів, – сказав я.

– Тобі, до речі, передавав вітання Віталик Семидубський, він, як і я, адвокатом працює, – сказала Валерія. – І моя мама.

– Я розмовляв сьогодні з нею, – сказав я. Валерія була приємно подивована. Знала б ти, чого я дзвонив, подумав.

Ми проговорили про Львів і спільних знайомих до самого дому. Це був порятунок для нашого шляху. Я запитував, проте, швидше за інерцією, ніж зі справжньої цікавості. Львів був уже начеб нереальним, так, ніби я покинув його щонайменше десяток літ тому.

– А в тебе нічого, затишно, – сказала Валерія, коли ми зайшли до моєї кімнати.

Як виявилось, вона зовсім не хотіла їсти. Вона хотіла мене і не приховувала цього. Роздягаючи її, я відчув, як у мені теж прокидається бажання.

Ми вже лежали у ліжку в міцних обіймах, коли пролунав тихий, далекий, але виразний тонкий звук. Тоненький, ледь чутний, він поступово, але нестримно став рости, наближатися і ніби свердлити стіну.

– Що це? – прошептала Валерія.

– Не знаю, – сказав я. – Може, виє собака.

– Ні, це щось інше.

Авжеж, то було інше. Той звук я упізнав одразу. За стіною скиглила Ґлорія.

6 грудня

Цієї ночі я так і не заснув, Валерія проплакала у кріслі і затихла тільки під ранок, а я лежав, утупившись у стелю і міцно стиснувши зуби. Бажання кохатися пропало в мене майже відразу, як тільки Ґлорія почала скиглити. Воно не вернулося й тоді, як скигління стихло.

– Це ж плакала жінка, – прошептала Валерія. – Хто це, Георгію?

– Не знаю, – сказав я. – Можливо, хазяйка, а можливо, її дочка.

Настала пауза, довга, і тут я збагнув, що я меншаю, роблюся зовсім маленьким. Я, маленький Георгій, Юрко, хлопчик маленький, дибцяю до ліжка, на якому лежить жінка. Жінка геть гола, тіло її вкрите синяками і страшними шрамами, проте мене тягне з невблаганною силою саме до цього тіла. Жінка лагідно, хоч трохи з острахом дивиться в мій бік. Не бійся, хлопчику, шепоче вона, кладе на голову руку і безсоромно розсуває ноги. Я зажмурююсь, така велика рана відкривається переді мною, але нестримно наближаюся до неї. Бо знаю: мені належить зайти туди, зникнути в тому отворі.

– Ти що, не чуєш мене?

Крик пролунав так несподівано, що я таки здригнувся. Кричала Валерія.

– Ти щось питала? – винувато сказав я.

– Я питала, чи ти живеш з цією жінкою!

Валерія звелася на лікті, зазирнула в лице.

– Ти спиш з нею?

– Так, – сказав я неправду, майже не вагаючись.

– Боже, яка мерзота.

Далі було її збирання в дорогу. Я нагадав, що вона сама не втрапить на вокзал, що там нікого зараз нема, що навіть дизель-потяг до Ковеля йде вранці. Я дав можливість молотити мене кулаками і дряпати груди та обличчя, як вона хотіла, сам не знаючи, навіщо це дозволяю. Нарешті вона заспокоїлася і впала у крісло. Я запропонував лягти у ліжко, але отримав у відповідь брутальну лайку.

Одягнута, вона так і просиділа до ранку, хоч перед самим світанком, знесилена, заснула. Я ж так і не склепив очей. Вслухаючись у важке дихання просяклої ненавистю жінки, я, проте, був не з нею в цій кімнаті, а за стіною і вже не йшов маленьким хлопчиком, а повз вужем до її лона, щоб зникнути назавше. Я проганяв видиво, однак воно з’являлося в іншому вигляді, ще огиднішому. Тепер я здавався собі шматком слизу, що прагне забратися все туди ж – всередину Ґлорії, щоб навіки там завмерти, затвердіти, зникнути, перетворитися на ніщо.

Мені трохи полегшало, коли зрозумів, що Валерія нарешті заснула. Тепер я міг навіть перекотитися і притиснутися до стіни, нестерпно холодної, за якою панувала глуха нічна тиша. Так я пролежав довго, наскільки міг витерпіти. Як не дивно, але ніякого бажання володіти Ґлорією у мене не було. Тільки це прагнення до самознищення. «Може, в мене почався менінгіт?» – подумав зрештою я, бо десь читав, що ознакою цього захворювання є прагнення зробитися маленьким і забратися в жіноче лоно. Голова, проте, не боліла, тільки була наче чавунна, та ще у скронях легенько шуміло.

Вранці Валерія прокинулася майже спокійною. Навіть попросила вибачення за нічну нестриманість. Звеліла тільки не проводжати її, сказала, що дорогу на вокзал сама запитає. Я не став затримувати, пояснив, правда, як іти.

Вона вже стояла готова до мандрівки, ще вродливіша у відстороненому гніві, коли щось привернуло її увагу. Це щось промайнуло за вікном, до якого Валерія метнулася блискавкою. Прикипіла поглядом, тоді повернулася до мене:

– Хто ця жінка, Георгію?

Я й собі виглянув і побачив біля воріт Ґлорію. Вона дивилася кудись на вулицю, наче когось виглядала. Потім повернула голову до хати, постояла так і поволі, накульгуючи більше звичайного, попленталася до сарайчика.

Валерія відсторонилася від вікна, і я побачив у її очах сльози.

– Це вона?

– Так.

– Але ж яка вона потворна і кульгава. Невже ти… ти… ти…

Вона побоялася вимовити слово «любиш» або «кохаєш». Вона стояла і, здавалося, чекала, доки краплина за краплиною не висохнуть сльози на її віях.

З глибини мого єства виповз вуж, також потворний і ніким не помічений, поповз до дверей, а далі вислизнув крізь шпарку і повз слідом за Ґлорією. Я відчув ураз в середині якусь дивну порожнечу, мовби той вуж справді був реальним, живим.

«Ми будемо так довго стояти», – подумав я.

– Ти не відповів мені, Георгію, – сказала Валерія.

– Але ти й не спитала, – сказав я.

– Не спитала? Георгію, як це трапилося? Вона тебе спокусила? Чим?

– Довго розповідати, – сказав я.

Настала нестерпно тягуча пауза. Мій вуж вже примощувався у лоні Ґлорії. «Що ж це таке?» – подумав я і ледве стримався, щоб не схопитися руками за голову.

– Відколи ти спиш з нею? – спитала нарешті Валерія.

– З позаминулої ночі, – сказав я. – Тоді я ще не знав, що ти приїдеш. А вчора я дзвонив тобі, щоб сказати про це, але не застав удома.

– Крім того, – додав я, – ми вже запізнилися на потяг.

Я простяг до неї руки і міцно стис за плечі, з силою притягнув до себе.

– Хочеш, я скажу Ґлорії, що кохаю тебе? – сказав я.

– Ґлорії? – Валерія відкинулася, спробувала заглянути мені в очі. – Цю нещасну звати Ґлорія? Ха-ха!

– Так.

– І ти справді кохаєш мене? Це ти смієш казати після всього, що трапилося?

– А що трапилося? – сказав я. – Хіба те, що ти повірила у неможливе.

Вимовивши це, я підійшов і подивився у дзеркало. Вона таки дряпнула мене двічі – по щоці й надбрів’ї. Я побачив себе таким, яким був – подряпаним, розпатланим, виснаженим безсонною ніччю. На щастя, дзеркало не вміло говорити і не видало, що я двічі обдурив Валерію – коли сказав, що сплю з Ґлорією і що кохаю її – Валерію.

* * *

Ми йшли з Валерією лісом, під ногами голосно шурхотіло листя. Несподівано я подумав, що цей шурхіт – найреальніше з усього, що відбувалося й відбувається сьогодні. І не тільки сьогодні, а й минулої ночі, і попереднього дня.

– Як тут гарно і який справді чудовий день, – сказала Валерія, підбила ногою чергову купку листя і прослідкувала, як воно розсипалося віялом по землі.

Я подумав, що так само елегантно вона робила б це десь у львівському парку. Ми там так само могли б вибратися на прогулянку сонячної осінньої суботи. Чи такого ось грудневого дня, схожого на останній. Різниця полягала б лише в тому, що я вже був би її чоловіком. До цього часу, напевне, або змирився б з тим, що я чоловік вродливої львівської дами, був би перезнайомлений з численною ріднею і остаточно введений до місцевого бомонду, а може, і тієї юридичної верхівки, серед якої й мені належало робити кар’єру. Або завів би собі коханку і тішився з того, що переграю і Валерію, і самого себе.

– Ти вже не гніваєшся на мене? – спитав я.

– Ні, дурнику, – сказала Валерія. – Мені тебе просто шкода. Хоч, якщо відверто, я не жалкую, що приїхала. Між нами врешті-решт треба було все вияснити. От і вияснили.

Я промовчав. Треба було говорити якісь слова, запевняти, що кохаю її, може навіть стати посеред цього лісу на коліна, тоді чи сьогодні, чи після повернення Валерії до Львова я отримав би запрошення повернутися. Але я не міг зробити над собою жодного зусилля, хоч беручи Валерію на прогулянку, гадав, що вчиню саме так. Насправді ж я думав про те, де зараз перебуває і що робить Ґлорія, про те, що ми з Валерією будемо спати в одній кімнаті цієї ночі, як мені викрутитися, адже не міг я отак просто виштовхати Валерію назад сьогодні ж, раз уже вона лишилася. І нарешті, я думав про те, що Валерія на цьому світі не жилець. Передчуття, що її чекає доля Людмили Черняк і Ніли Трачук, яке не покидало мене з учорашнього дня, тепер нестримно росло і зробилося певністю, що так воно й буде. Правда, в мене народилася маленька надія – після повернення з прогулянки якось переговорити з Ґлорією, хоч і знав, що в ліпшому разі отримаю здивовано-презирливий позирк її виразних очей.

– Як ти гадаєш, що це було? – перебила мої думки Валерія.

– Де? – здивувався я. – Що ти маєш на увазі?

– Те, що було вночі, як ми йшли від вокзалу. Чому вогні в тих будинках засвічувалися і гасли, ледве ми їх минали?

– Не знаю, – щиро признався я. – Повір, не знаю. Мені теж дивно.

Мені вже третій місяць тут дивно, міг би сказати. Але треба було прогнати геть думки і спогади, які стосувалися цього паршивого міста, і я став пригадувати епізод з нашого студентського минулого. Валерія теж оживилася, охоче підтримувала розмову, пригадала пікантний випадок з нашою однокурсницею. Та дівчина запросила в гуртожиток знайомого, видавши його за брата, в той час, коли її справжній брат приїхав до неї гостювати і познайомився з її подругою. Виявлений комендантом гуртожитку, він, звичайно, назвався братом такої-то й був з ганьбою виставлений, оскільки один «брат» вже гостював у гуртожитку. Про це комендант зі справедливим обуренням і неймовірним торжеством повідомила нещасного.

Я намагався пригадати хоч якийсь епізод. І тут раптом подумав, що його треба просто вигадати. У мене з’явилася боязнь того, що Валерія може глибше зазирнути мені в душу, ніж я того хотів би. Що вона спитає мене про щось таке, на що я не зможу відповісти неправдою, не зможу вигадати якоїсь логічної відповіді. І я взявся придумувати цілком фантастичний епізод, який нібито трапився з Ірою Натруско, нашою однокурсницею. Про її якесь невдале кохання до сина того ж коменданта гуртожитку.

– Ти цього не знала? – спитав я.

– Ні, – сказала Валерія. – Хто б міг подумати.

Я поспішно спитав, що їй відомо про Іру, де та зараз?

– В якомусь районному суді, – відповіла Валерія і я подумав, що ця гра мені майже вдалася.

Так ми дісталися до молодої соснової посадки. Тут я запропонував перепочити і взявся ламати гілки, укладаючи ложе для моєї королеви. Я сказав саме так – моєї королеви. Валерія запротестувала, що я чиню по-варварськи, однак протест її був слабким, для годиться. «Саме на цих густих, колючих гілках я й візьму її», – вирішив я. Грубощі мали порятувати мене від чогось більшого. Коли я подумав про це, то аж озирнувся з несподіванки. І застиг теж – між стовбурами розлогих молоденьких сосонок, зовсім неподалік від нас виразно виднівся якийсь молодий чоловік. Невже він йшов весь цей час за нами? Я швидко отямився і кинувся туди, де він стояв. Чоловік майже відразу повернувся і почав бігти. Щось закричала Валерія, здається питала, куди ж я, та я не став зважати на її крик і навіть не відповів. Чоловік попереду, мов заєць, петляв поміж деревами, і я мусив його наздоганяти. На щастя, бігуном він був кепським. Відстань між нами стала скорочуватися, до того ж незабаром він перечепився об якусь ломаку під ногами і хоч відразу звівся, але тепер вже не біг, а швидше шкутильгав далі, раз по разу озираючись. Я побачив, що це молодий хлопець років двадцяти, а то й менше, із перекошеним від страху обличчям і виряченими очима, що робило його схожим на божевільного. Цікаво чи він йшов за нами весь час? Гаразд, голубчику, зараз я довідаюся про це. Я додав швидкості і двома стрибками наздогнав його.

– Хто ти?

Я добряче його струсонув. Хлопець повернув ще більш перекошене обличчя, з рота у нього полізли якісь нерозбірливі булькотливі звуки, губи жалісливо скривилися, засіпалися, і стало зрозуміло: переді мною глухонімий.

– Ти зі Старої Вишні? – все ж спитав я.

Він відчайдушно зажестикулював, допомагаючи собі не лише губами, а й очима, та так, що вони, здавалося, от-от вислизнуть, вилізуть з орбіт. Я зрозумів, що нічого путнього не доб’юся від цього глухонімого дебіла, і відпустив його. Перед цим показав рукою: йди, мовляв, геть, та швидше. Він подивився на мене так, мовби я казав, що жити йому лишалося хвилину-дві, губи його засіпалися, він притулив руки до грудей і силувався щось сказати.

– Тебе хтось послав сюди?

Здається, він зрозумів запитання, бо відчайдушно замотав головою. Зненацька в його очах промайнув страх, став рости, перетворюватися на жах. Він оглянувся, тоді розпачливо-благально глянув на мене. Так, послав, зрозумів я. Може, якби я був сам, то взяв би його за комір та й повів до міста і, може, щось би таки добився, довідався. Але ж десь там позаду лишилася Валерія, і коли я подумав про неї, то мене пройняв жах, напевне, не менший, ніж у цього нещасного, що трусився переді мною. А що, як хтось усе розрахував: і те, що я побіжу за ним, і те, що Валерія лишиться сама?

– Йди собі, – якомога голосніше і виразніше сказав я, дивлячись на німого так, аби він зміг прочитати слова з моїх губ. – Йди собі у місто.

І цього разу він мовби зрозумів, бо щось пробелькотав і слухняно повернувся, поволі пошкутильгав. Оглянувся і знову рушив, заточуючись, наче п’яний.

Тепер пішов, а потім побіг і я. Кружляти лісом довелося довго, я став гукати Валерію, але у відповідь не отримав ні звуку. Коли ж я нарешті натрапив на посадку, де лишив її, то був геть очманілий від страху й розпачу.

Я побачив Валерію на тому-таки ложі з гілок. Вона лежала, накрита своєю норковою шубкою із застиглою на вустах блаженною, ангельською посмішкою. Від думки, що вона мертва, я весь пополотнів. Та тут Валерія ворухнула ногою, шубка відкинулася, і я побачив, що нога – звабливо оголена, із непристойно піднятою спідницею, зі спущеною чомусь під коліном колготкою, – ця нога могла належати тільки живій людині. Людині, котра чомусь у відсутність іншої, в даному разі начебто дорогої для неї, вляглася спати посеред лісу.

– Валеріє! – гаркнув я щосили.

Вона поворухнулася, розплющила очі. Усмішка на її вустах була такою радісною, випромінювала таку любов і тепло, що я пригасив в’їдливі слова, готові от-от зірватися з кінчика язика.

– Ти вже вернувся, любий? – сказала Валерія, солодко потягуючись. – А куди ти ходив?

– Куди я ходив? Та ж погнався за тим ідіотом.

– Яким ідіотом? – непідробно здивувалася Валерія і простягла до мене руки. – Тут був ще хтось? Вибач, я заснула…

– Авжеж, ти заснула, – сказав я. – Я півгодини гасав лісом, кликав тебе, а ти тим часом любенько вляглася спати.

– Вляглася спати? Але ж ти сам приспав мене.

– Я приспав тебе?!

Мабуть, в житті я так не дивувався. Але не менше, здається, здивувалася й Валерія.

– Ти ж сам сказав, що я можу поспати, якщо хочу, після того як…

– Після чого я сказав?

Я присів біля неї. Тепер, коли Валерія й собі сіла, геть висунувшись з-під шубки, побачив, що пухнаста кофтина із ангорської вовни зверху розстебнута.

– Ну, після… Ах, любий, добре, що ти це вигадав… Отак серед лісу… Ти був настільки ніжним… І це після такої жахливої ночі. – Валерія чмокнула мене в щоку, потім тернулася об неї. – А знаєш, я тобі ладна геть усе простити. Навіть цю твою кульгавку.

– Ми що ж… Ти вважаєш…

Я не вимовив цих слів: «Ти вважаєш, що ми з тобою кохалися на цьому сосновому гілляччі?» В мене зовсім не боліла голова. Не боліло нічого. Зверху над нами зримо, аж боляче синіло бездонне осіннє небо. Все було, як завжди, таким реальним. І небо вгорі, і ліс довкола, молоденькі сосонки біля нас, голок яких при бажанні можна було торкнутися рукою. Ось із тієї, з тієї і з тієї я ламав гілки, бо захотів постелити ложе, зелену постіль для жінки, близькості з якою я вже не уявляв. Тепер вона сидить на цих гілках, усміхається до мене, і не менш реальна, ніж все довкола. Скільки я бігав за тим глухонімим? Щонайбільше хвилин двадцять, нехай півгодини. Що ж відбулося за цей час із жінкою, яку я залишив, чи що відбулося зі мною?

Я спробував прокрутити наш час назад. Ми йдемо, розмовляємо, починаємо згадувати. Ні, не так. Не так я пригадую. Треба далі. Далі повернутися. Далі назад. До вчорашнього вечора. До скигління Ґлорії, нашої розмови і сварки з Валерією після цього. «То й що?» – подумав я. Справді – що? Спогад нічого не прояснював, я наче хотів ним прикритися, затулити щось значно важливіше. Але що? «Але що?» – питав я себе. І розумів, що маю вже відповідь, тільки не здатен її сформулювати. «Чи не хочу?» – сказав я собі.

Валерія приїхала до мене, і я не бажав цього приїзду. Чи передбачав я, що вона зустрінеться з Ґлорією? Принаймні, побачить її. Красуня Валерія, гордячка Лера, донька своїх заможних чи ліпше сказати – вельможних батьків, і «крива качечка» Лора, нещасна кульгавка. Ось шлях між двома полюсами мого життя, раптом розумію я. А між ними уже два вбивства, дві смерті. І це теж реальність. Як і те, що Валерія з кимось була тут, з кимось кохалась, доки не було поруч мене. «Гонитва за тим придурком потрібна мені самому?» – питаю я себе подумки. Відповіді нема.

Що відбулося із жінкою, яка зараз дивиться на мене, і що відбувається зі мною. «Я вбив двох підлих сучок і якщо треба, вб’ю третю», – мав би сказати зараз їй, але не скажу. Бо цією третьою може бути вона? Хто вона? І хто я у грі, яку ведуть зі мною і яку я веду із містом, глухим провінційним містечком, що замкнулося у своєму страхові, зробилося ще меншим і намагається виштовхнути і водночас поглинути мене. «Я ще не перехитрив його, ось у чому суть», – думаю я несподівано.

– Що з тобою? Допоможи ж мені піднятися, – почувся голос Валерії.

Я простяг руку, допоміг. Потім допоміг одягти шубку. Я удав, що повірив. Повірив, що не гасав лісом, а справді одразу повернувся, а може, нікуди й не бігав. В те, що хтось у моєму образі прийшов і отак собі взяв мою Валерію. Але в те, що таке взагалі можливе, – я повірити не міг. Чи не хотів. Повертаючись з Валерією назад до міста, сповненого дражливих таємниць, я вирішив, що найліпший опір всьому, що відбувається довкола мене, – вдавати, що я таки повірив, а самому тим часом шукати заповітного ключика. Валерія також дратувала мене, вона мовби підключилася до незрозумілої гри. Ми виходили якраз із лісу, і вдруге в мені заворушилася підозра, що колись було промайнула: а що як Валерія і є організаторкою тих дивних подій, того переслідування мене в цьому глухому містечку?..

Я вернувся до мого несподіваного призначення в Стару Вишню. Невже Валерія тоді грала? А далі? Невже тепер, їдучи до мене, вона справді зустріла живу-здорову Людмилу Черняк?

– Ти не відчуваєш, що відбувається зсув часу? – раптом спитав я.

– Як це? – не зрозуміла Валерія.

– Що живеш наче в двох часових вимірах: вчора й сьогодні?

– Хіба це можливо?

«А можливо їхати і зустріти людину, котра загинула три місяці тому? – подумав я. – Якщо це не містика, тоді що?»

Відповіді я не отримав. Ми наближалися до містечка.

* * *

Приємно сидіти в маленькому старовишнівському барі, смакувати коньяком, повільно жувати ніжну телятину і отримати від чарівної жінки пропозицію повернутися до Львова. Валерія сказала, що може допомогти влаштуватися в одному з районних судів чи адвокатурі. Або ж я спробую зайнятись приватною практикою, або піду юрисконсультом в одну приватну фірму, де таки непогана зарплата, вона вже про все подбала.

– Ти чарівна, – сказав я. – Я не вартий твоєї турботи.

– А певно, що не вартий, – сказала Валерія. – Але я тобі хочу дати шанс. Інакше тут ти запліснявієш, обростеш мохом і станеш старовишнівським пеньком.

– Старовишнівський пеньок – це звучить гордо, – сказав я.

Валерія поблажливо посміхнулася. Я пообіцяв подумати над її пропозицією. Ми допили коньяк і запили кавою. Валерія здивовано визнала, що у Старій Вишні кава не гірша, ніж у Львові.

Ми йшли додому, Валерія тулилася до мого плеча, а мені здавалося, що от-от зустрінемо Ґлорію. Десь на півдорозі я почув її тихе скигління і вповз на колінах до її кімнати. Я притулився до її ліжка і до її ніг – маленьке слухняне котеня, котре віддано дивиться на свою господиню.

Вдома мене чекала записка, застромлена в двері. Я розгорнув її і побачив приклеєну до чистого папірця частину якоїсь картини.

Я відразу впізнав, що це: то був дзьоб однієї з потвор Босха. Над дзьобом красувалася стріла, намальована чорною тушшю. Стрілка вела до одного з кутів сторінки.

– Хтось пожартував, – сказав я і поспішно запхав папірця до кишені.

У кімнаті Валерія тоном цариці, яка з опали повертається на трон, промовила, що я мав би зневажати її, але вона багато за ці місяці передумала. Вона надто добре знає мене, щоб кинути мене напризволяще. Я слухав її і водночас прислухався до звуків за стіною. За вікном вже стемніло. «Цей світ схожий на загадку, – несподівано подумав я, – загадку, відповідь на яку всього лише на звороті сторінки, але перегорнути її несила, до того ж – страшно».

Я вже знав, куди мене кличуть, і не мав бажання опиратися. Я поцілував Валерію і повідомив, що маю навідатися до знайомого, з яким цього вечора ми домовилися вирішити одну вкрай важливу справу.

– Ну, якщо так, – сказала Валерія, – то йди, тільки швидко вертайся. В тебе є що читати?

– Та трохи є, – відповів я, – вибери там собі на полиці.

Вже в дверях я додав:

– Раптом затримаюся, лягай спати.

– Ти мене ображаєш, – сказала Валерія, – знову мене ображаєш, а навіщо? Ти можеш бути добрим тільки в лісі, ось ти який.

– Не тільки в лісі, ти в цьому переконаєшся, – сказав я, – повернуся швидко, може, через півгодини.

Наближаючись до заповітної крамниці, я підозрював, що не повернуся ні через півгодини, ні через годину, ні навіть через дві чи три. Діставшись до крамниці, сів на сходинки і став чекати. Чекати довелося довго, місто по вінця занурилося в темряву, погасли майже всі вогні, і лише тоді ззаду почулися кроки. Я встав і пішов назустріч. За рогом мені накинули на голову мішок. Прийшов до тями, як і слід було сподіватися, у рожевій кімнаті. Тепер я не став гаяти часу і відразу відшукав двері до кімнати в стилі Босха з додатком Ґойї та невідомого художника. І хоч годинник у мене забрали, все ж я збагнув: мені належить пробути в ній до понеділка. Я тільки попросив невидимих господарів кімнати, аби якось повідомили Валерію, що зі мною нічого не трапилося. Відповіддю мені була все та ж всеосяжна, могутня, безмежна тиша, яка, здавалося, поглинула цілий світ.

Серед тієї тиші у мене було досить часу, щоб обдумати все. Я мав собі обрати котрийсь із трьох шляхів. До кінця боротися з невидимим ворогом на свій страх і ризик. Прийняти пропозицію Валерії, якщо вона здатна буде ще раз пробачити, і повернутися до Львова або просто забратися геть зі Старої Вишні, будь-куди. Чи врешті-решт прийняти правила гри, стати повноправним членом якоїсь банди, товариства чи що там ще, а тоді вже діяти залежно від обставин. Я обрав третій шлях.

Я вже був геть втомлений, коли двері до сусідньої кімнати відчинилися. Цього разу там горіло світло. Повагавшись, я зазирнув туди і побачив, що чорні шпалери на стіні пообривані, клапті валяються на підлозі, а біля протилежної від дверей стіни стояло акуратно заправлене, накрите темно-синім покривалом ліжко. Ледве я добрався до нього і стомлено присів, притулившись до стіни, як провалився у безодню сну.

7 грудня

Мене розбудили голоси. Вони лунали зовсім близько, за стіною. Розмовляли, ні, радше сперечалися, чоловік і жінка. Я очманіло поводив головою і здивувався ще більше: у кімнаті було видно, але не від того, що горіла лампочка, а від світла, яке проникало зовні, знадвору, крізь вікно за моєю головою. Не вірячи своїм очам, я втупився у те вікно, побачив стовбур якогось дерева. Спершу я аж заплющив очі, таким нереальним видалося це дерево. Далі зірвався на ноги, кинувся до вікна. За ним виднівся шматок саду й городу. У безлистих кронах яблунь глухо шумів осінній вітер. Може, я ще сплю? Я прислухався. Голоси за стінкою стихли. Озирнувся. Двері до сусідньої кімнати прочинені. Я заглянув туди. Туди… туди також проникало світло. Світло крізь вікно. На підлозі валялися шпалери, але без потвор Босха, на них були якісь рожеві міщанські квіточки. Я перетнув цю кімнату і ввірвався до третьої. Та ж сама картина. З кімнати, усіяної рожевими клаптями, далі запрошували напівпрочинені двері. За ними я так само бігцем подолав коридор і рвонув двері, за якими брязнула каструля. Вражено спинився: тут, на кухні, щоправда, теж обдертій, з обсипаним тиньком, біля столу з каструлями стояла незнайома жінка. Вона повернула голову на мої кроки.

«Вона, ця жінка, – промайнуло у мене в голові.– Я її знаю?»

Я зрозумів – ні, не знаю. Треба було негайно придумати, вигадати їй вину, інакше я просто піду звідси. Просто піду. І далі вже мені не буде чого робити в цьому містечку.

Жінка мала просте обличчя, схожа більше на селянку, ніж на городянку. Правда, в рисах обличчя відчувалися ледь помітні сліди колишньої інтелігентності й звабливості. Колишньої? Може, вона потрапила до цього міста, як і я, випадково, і навічно зрослася з ним? Я подивився ще раз на цю жінку. Чи знає вона, яку долю я їй заготував?

Здивування впереміш зі страхом народжувалося в її очах. Страх зростав у міру того, як я наближався до неї. По її руках стікало якесь рідке місиво, скапувало на фартух, яким вона була запнута. На хвилю мені здалося, що то стікає перемішана з бридкою, хтозна з чого приготованою стравою кров.

– Що ви робите? – мимоволі вирвалося в мене.

– Готую їжу для свиней, – сказала жінка і спрямувала свої замащені руки супроти мене. – Хто ви?

– А ви хто? – зігнорував я її запитання.

– Я хазяйка тут. То що вам треба? Чи ви заблудилися?

Тут я не витримав і засміявся. Спершу тихо й гірко, а потім все голосніше й голосніше. Справді, гарна справа: тебе привозять, мов кота в мішку, викидають, ти перебуваєш у пастці невідомо скільки часу, прокидаєшся, і тебе ще й питають: хто ти і чого тобі тут треба?

Жінка, проте, вже дивилася на мене як на божевільного, не втрималася і стала відступати вздовж плити до дверей за її спиною. Я погасив сміх і собі відступив.

– Ви справді тут хазяйка? – спитав якомога спокійніше.

– Так, – почув я.

– І живете тут?

– Ні, – сказала вона. – Це хата моїх батьків.

– То тут живуть вони?

– Та ні ж, – здавалося, вона боїться, що я не повірю. – Вони померли. Мама недавно, а батько ще десять років тому. Тут жила моя сестра, але вона вийшла заміж і виїхала в інше місто. Тепер ми продали цей будинок, ви ж бачите, що повивозили меблі. Тут мають поселитися нові господарі, правда, в будинку не житимуть, а буде якась фірма. От-от мають ремонт почати.

– То ви для їхніх свиней і готуєте? – сказав я все ще з відтінком іронії.

– Ні, свині наші, – сказала вона. – Я тут недалеко живу, то ще приходжу їм варити. До весни ми ще маємо право користуватися хлівом. А там одну заколемо перед Пасхою, а другу продамо.

Було видно, що вона каже правду. Отже, до тих хто привіз мене сюди, вона, швидше за все, жодного стосунку не має. Фірма, гм, фірма… Але якщо це люди з фірми, то чому вони не потурбувалися, аби я не побачив цієї жінки?

– Ви мене справді не знаєте? – спитав я тепер зовсім спокійно.

– Ні. А хто ви?

– І сьогодні вранці не бачили?

– Ні. Поки ви не зайшли. Я було злякалася.

– Ну гаразд, – сказав я. – Піду вже…

Вона не стала заперечувати. У дверях я озирнувся.

– А як називається фірма, не пригадуєте?

– Ой, як же вони казали… Здається, «Світлана».

– «Світлана»? – перепитав я.

– Та ніби так.

Щось мені нагадувала ця назва.

Гаразд, може, потім згадаю, вирішив я. Фірма? Чи не юридична фірма?..

– Я у вас нічого не вкрав…

– А що тут красти? – насторогу в очах жінки змінив сум.

Я покинув будинок і вже надворі, коли вдихнув свіжого холодного повітря, почув віддалений мелодійний звук. Що це? Звук то наче наближався, то даленів. Я ступив крок, другий, збагнув, що це. То десь там, в центрі міста бамкали церковні дзвони. Отже, сьогодні неділя, мене протримали у таємничому будинку лише ніч. Оглянувшись, я побачив, що нічого незвичайного цей будинок не мав. Чималий, на п’ять чи шість кімнат, а проте старий і обдертий, оточений таким же старим садом. Стояв він на краю міста, збоку від вулиці, схожої на сільську. Ось чому, напевне, минулого разу я не почув жодного звуку.

Я вийшов на вулицю і зупинився. Щось, як не раз бувало останнім часом, я забув. Ага, забув запитати, як її звати.

* * *

Я схожий на рибу, викинуту на берег. Риба лежить і дивується, чому вона не вмирає? «А можливо, вона відчуває наближення моря», – зненацька думаю я і підводжуся. Прислухаюся до звуків за стіною.

Годину, а може, дві тому я з острахом наближався до своєї оселі. Як мене зустріне і що скаже Валерія?

Мене зустріла Ґлорія. Ґлорія, котра стояла на воротах, але не в червоних чоботях, як у відомій казці, а в якихось бридких старих забризканих капцях.

Побачивши її, я спершу зупинився, подумалося, що було б добре, якби вона стояла так з учорашнього вечора. Чекала мене або охороняла від Валерії. Я вже рушив, коли рушила назустріч і Ґлорія. Опинившись переді мною, вона, не промовивши й слова, нагородила мене замашним ляпасом.

– Ого, – сказав я, отямившись від іскор, що так і сипалися в очі. – Ого, моя пані! Але за що?

– За те, що я вас чекала, – відповіла Ґлорія.

З будинку навпроти нас озирала цікава мордочка сусідки.

– Ви скомпрометовані, – сказав я. – І зараз я вас іще більше скомпрометую.

Я підхопив її на руки і поніс. На якусь мить мені здалося, що вона задихнулася. Яка ж вона негарна, майнула в мене думка, доки ніс її.

Та вже на подвір’ї Ґлорія несподівано ослабла, обм’якла, на очах перетворилася на велику безформну ляльку.

– Е, моя пані, хіба так грають? – я спробував ляснути її по щоці, трохи вивільнивши руку, тоді добряче струсонув цю дику гуску.

Вона не поворухнулась, тут я збагнув, що вона, певне, таки непритомна. Ноша моя важчала щосекунди. Я дотарагунив її до дверей, якось спромігся (бо ж мусив опускати непритомну дівулю на своє коліно і підтримувати правою рукою) відімкнути замок на дверях і втелющитися до кімнати.

Я пробував привести її до тями і так, і сяк – бив по щоках, пирскав у обличчя водою, нарешті розстебнув халата, аби помасажувати серце. І відсахнувся: на грудях, між двома персами, виднівся чималий, беззаперечно свіжий синець. На якусь мить здалося: то дивиться на мене страшне темно-синє око, що належить невідомо якій істоті. Отямившись, я хотів прикрити нещасне тіло, але не стримався і став досліджувати далі. Синці виявилися й по боках, а на спині, коли я перевернув її на бік, – рубці від шмагання. Батьки? Навряд. Вона вже показала мені, що має характер. Тоді – або вона мазохістка, або… «А раптом вона належить до якоїсь бузувірської секти», – вперше майнула думка. «І ця секта чомусь влаштувала полювання за мною?» – додалася друга.

– Надивилися?

Я здригнувся і поспішно відсмикнув руку. Відвернувся, а мозок ошелешила ще одна думка: вона прикидалася, все це була лише гра, гра невідомо для чого.

– Не мучтеся, – вона торкнулася моєї руки. – І не гнівайтеся. Я не прикидалася, як ви зараз подумали. Мені справді стало недобре. Я здійснила надто великий подвиг, зустрівши вас, та ще й… ще й вдарила у лице…

Вона спробувала підвестися, але тут же лягла знову, сказала з винуватою усмішкою:

– Трохи ще голова паморочиться.

– Де Валерія? – спитав я.

– Ах, Валерія, – сказала Ґлорія. – Як люб’язно, що ви нарешті про неї згадали.

Довгу, тягучу паузу не витримав, звичайно ж, я.

– То де вона?

– Напевне, вже у Львові. – Ґлорія звелася на лікті, пильно подивилася мені у вічі. – Так-так, у Львові. Вчора ввечері вона поїхала.

– Поїхала? Ну що ж…

«А чого ж ти чекав від покинутої жінки?» – подумав я. Але тут до мене дійшов зміст сказаного Ґлорією.

– Ви сказали – вона поїхала ввечері? – перепитав я.

– Так, – підтвердила Ґлорія.

– Але чим? Хіба…

Я знав: через Стару Вишню вночі проходять два потяги: Львів – Санкт-Петербурґ, яким приїхав я, але він ішов у зворотному напрямку. Потяг із Бреста, яким Валерія могла дістатися до Луцька, а вже звідти до Львова, йшов ще пізніше, десь о п’ятій ранку. Отже, Валерія цілу ніч просиділа на маленькій порожній станції. Я мало не застогнав.

– Що з вами? – злякалася Ґлорія.

– Ви маєте рацію, – сказав я і підвівся. – Я заслужив ляща.

Уявилося, як Валерія іде пізнім вечором через холодне, німе, чорне містечко, заплакана і знервована. Єдина, так, єдина моя надія, що її ніхто не перейняв. Я все ж спитав, чи ніхто не проводжав Валерію?

– А хто ж її мав проводжати? – здивувалася Ґлорія. – Вона поїхала прямо звідси…

– Звідси? Чим?

– Машиною.

– Машиною?

Я аж похолов від недоброго передчуття.

– Так, машиною, – сказала Ґлорія. – А чому ви, власне, здивовані? Ви ж самі і прислали її.

– Я… машину?

– Не присилали? Тоді хто?

Я бачив, що Ґлорія вслід за мною і собі неабияк перелякалася. Все ж я опанував себе і став розпитувати, що то була за машина і чи не знає вона водія. Водія Ґлорія знала: я мало не остовпів, коли почув, що то був Степан Колбун, псевдонаречений Ніли Трачук. Він начебто зібрався їхати до Львова, дорогою перестрів мене, і я… Уявіть собі, я мовбито попросив підвезти до Львова й Валерію. Окрім того, він ще й передав від мене записку. Валерія, повагавшись, вирішила їхати.

– О котрій годині це було? – перепитав я.

– Та десь близько десятої. Я зайшла якраз до вашої… вашої однокурсниці, ми тільки почали розмовляти, як з’явився Степан.

– Вони поїхали відразу? Тобто після розмови Степана з Валерією?

– Так, відразу. Валерія спершу дуже здивувалася, сказала, що мусить дочекатися вас. І тоді Степан показав записку. Вона прочитала і погодилася.

– Вона була… Була розгнівана?

– Ні. Трохи сумна.

Я наказав собі не дивуватися. Що мене цікавило найбільше – чи жива Валерія, де вона зараз? Треба було негайно піти й зателефонувати до Львова. Але й Лори не міг покинути. Не міг я покинути Лори, я наче прикипів до неї, наче нарешті справді здійснив свою вчорашню мрію і заповз до неї всередину, лежав там тепер скулений, боячись, аби вона мене не вигнала звідти.

Проте Ґлорія мовчала і дивилася кудись повз мене. Міг би заприсягтися, що я для неї зовсім не існував. Вибору в мене зовсім нема, зрозумів я.

– Ходімо, – сказав і встав.

Лора не запитала, куди я зібрався, а слухняно підвелася й собі.

* * *

Як і позавчора, я дуже легко додзвонився до Львова. Мама Валерії сказала, що вона спить, бо ж приїхала лише вранці. Я запевнив, що будити не варто, хай спить, вона, мабуть, дуже втомилася в дорозі, і поклав трубку.

– Все гаразд? – спитала Ґлорія, коли я вийшов з кабінки.

– Так, вона вже у Львові. Спить.

– От і добре.

– Авжеж, добре, – сказав і подумав, що варто було б навідатися до Степана Колбуна. Хоча навряд чи він вернувся зі Львова.

«Та й навіщо?» – майнула думка.

Я не став собі відповідати, бо жодного слова у моїй порожній голові не знайшлося б навіть для приблизної відповіді. Та й для чого? Аби вивести на чисту воду? Авжеж, ніякого Степана я вчора не бачив, ні про що його не просив, це так, але що від того міняється…

Тут я завмер вже за порогом переговорного пункту. Безумовно, що вчора я з жахом чекав другої ночі, яку мав провести з Валерією. Вдень нібито кохався з нею, то була омана, невідомо ким наслана, але вночі мусив бути поруч із нею і боявся цього, до дрижаків у серці не хотів. Я покинув її невідомо для чого, вчинив недобре, я заслужив ляпас, але хто довідався про мої сокровенні думки, небажання відмучувати ще одну ніч? Степан Колбун? Виходило, що так.

– Куди ми підемо? – спитав, отямившись.

– Я гадала – ви знаєте, – сказала Ґлорія.

Вона не помилилася – я знав, куди йти. Для чогось я мусив сьогодні пройтися тим самим шляхом, яким ішов учора з Валерією.

Отож ми продефілювали через усе місто до лісу. Зустріли якусь Лорину знайому, мене було відрекомендовано як суддю і квартиранта. Знайома явно заздрісно подивилася на Лору. Під тим поглядом я взяв Ґлорію за руку і, наскільки міг, ніжно подивився на неї. Пальці у Ґлорії, холодні як лід, здавалося, зовсім омертвіли.

«Паршиве місто і паршиві в ньому люди», – подумав я, коли ми нарешті розпрощалися.

За якусь мить я став іти так швидко, що буквально поволік за собою нещасну кульгавку. Ґлорія застогнала і я отямився. Звикай, подумав, звертаючись до себе, і спробував погладити холодні пальці, які досі стискав у своїх. Ґлорія щось злякано прошептала, і я відпустив її руку.

У лісі довів її аж до посадки. Сьогодні ліс був зовсім інакшим, ніж учора. Я помітив, що дерева начеб порідшали і повищали, розступаючись перед нами. Сонце щедро просіювалося крізь крони, в яких раптом почав гудіти вітер. Наче бамкав далекий приглушений дзвін. Учора ліс здавався мені геть зарослим. Дивно. Адже ми йшли тим самим шляхом, я його добре пам’ятав. Врешті-решт ми опинилися саме на тому місці, де я зробив ложе для Валерії.

Ґлорія, котра всю дорогу думала про щось своє, повернулася до мене.

– Ви були тут учора з Валерією?

– Так.

– А сьогодні…

– Що – сьогодні? – не зрозумів я.

Очі її зробилися такими великими, що, здавалося, от-от поглинуть не лише мене, а й весь цей ліс, де ми раптом почали відчувати себе дрібними-дрібними мурашками.

– Сьогодні ви хочете повторити все, що було вчора з Валерією?

– Чому ви так подумали?

– Бо… Мені так здалося. До того ж Валерія розповіла вчора, як ви ходили до лісу.

– Валерія розповіла? – я не знав, що думати, таким великим було моє здивування. – Ви з нею розмовляли?

– Авжеж, – сказала Ґлорія дуже просто. – Після того, як ви пішли. Не дивуйтеся так. Я бачила, як ви виходили з дому. Ну, і я… Я подумала, що ви не швидко повернетеся, якщо повернетеся взагалі. Тому я зайшла до Валерії, познайомилася. Не бійтеся, ми дуже мило поспілкувалися.

Тут я раптом зрозумів, що Валерія чомусь розказала геть усе, навіть про наші уявні любощі посеред лісу, саме на цьому місці. Правда, тепер вже не був певен, що того не було насправді. «Так ось чому я йшов сюди сьогодні з Ґлорією», – стомлено і водночас глумливо подумав я.

Ґлорія стояла і дивилася на мене. Це тривало так довго, що я подумав: треба ж нарешті хоч щось сказати. Хоч одне якесь маленьке слово видобути з надр мозку, присилувати його сісти на язик і матеріалізуватися у звуки. А може, не в звуки, а у якусь муху, комара чи іншу маленьку комаху, котра б поповзла або полетіла. Тим часом Ґлорія почала роздягатися. Скинула пальто, потім кофту, спідницю, взялася за комбінацію.

– Що ви робите? – нарешті отямився я.

– Як що? – здивувалася Ґлорія. – Роздягаюся. Хіба не це робила вчора ваша Валерія?

Полетіла на соснове гілля сліпучо-біла комбінація, я побачив голе, вкрите синцями і струпами, тіло. Далі Ґлорія взялася розстібати білий, мереживний, схожий на вузенький шматок тюлю, пояс, одягнутий на чорні, аж блискучі від чорноти, трусики. Несподівано я відчув, що вигляд цього понівеченого тіла і того, що ще залишилося на ньому, починає збуджувати. Але це було якесь дивне, я сказав би, темне збудження: мені захотілося кинутися і ще більше пошматувати її тіло, завдати болю за це знущання наді мною і над собою, за її дивне божевілля, а може, й не божевілля, а стан, якому я не годен добрати назви.

– Перестаньте, – простогнав я.

– Перестати? Зовсім перестати? А може, я не дочула? Ви сказали – переспати? Ви, здається, майстер на ці справи?

Я зрозумів, що от-от кинуся і вдарю її. Та тут за спиною почулося якесь шамкотіння. Озирнувшись, я побачив учорашнього німого незнайомця. Він дивився на мене широко виряченими очима, а ротом натужно ловив повітря. «Справді, все повторюється, як учора», – подумав я, кинувся і за два стрибки схопив німого за барки. Він замукав, заметляв головою, але не опирався і начеб про щось мене просив.

– Відпустіть його, – почувся голос Ґлорії. – Це німий Максимко. Він не зробить нам зла.

Ґлорія – побачив я, зиркнувши через плече, – стоїть зі схрещеними на грудях руками геть гола і, звісно ж, дрижить від холоду.

Я повернув німого і легенько підштовхнув його в плечі. Однак він, ступивши крок чи два, повернувся до мене і став щось белькотати, благально зазираючи у вічі. Тоді нагнувся і став цілувати руки. Я знову, тепер уже з огидою, відштовхнув його. Але коли він, заточуючись, налетів на стовбур сосни, раптом із жахом зрозумів, про що просив мене цей нещасний: він хотів бути присутнім при тому, як я братиму Лору. Не тямлячись, я кинувся і став гамселити його кулаками по чому попало. Ґлорія пронизливо закричала, проте її крик тільки додав мені люті.

Я бив, і у перервах між ударами часом зблискувала думка. Цей чоловік уособлює зло цього міста, а може, й більше. Ще одна блискавка – понівечене тіло Людмили Черняк, яке я несу на руках. Що б я зробив з нею, якби не зустрів «жебрака»? Я бив і все більше розлючувався і несамовитів.

Не знаю, може б я геть покалічив би його, якби Ґлорія не кинулася до нас і не вчепилася в мої плечі. Я спробував відкинути її, але з першого разу це не вдалося.

– Георгію, перестаньте, – прошептала Ґлорія.

Дивна річ, шепіт цей подіяв більше, ніж крик. Я спинився і тут побачив, що тримаю в руці гілляку, якою, очевидно, лупцював геть подряпаного придурка, і пожбурив її. Маленька червона цівка потекла перед очима, я збагнув, що то кров на щоці німого, і остаточно отямився, різко повернувшись, я завмер від ще однієї несподіванки. Ґлорія стояла переді мною одягнута, повністю одягнута, хіба що пальто ще не встигла застебнути.

«Скільки ж я бив цього нещасного?» – подумав я.

* * *

День. Ми з Ґлорією вертаємося з лісу. Ми мовчимо, наче стали німими, як і знебощений Максимко, котрий чалапає десь позаду. Ось і місто, думаю я, ось і пустир, на якому я рятував Нілу. Ось і пустир. Я ледве стримую себе, щоб не впасти на пожухлу траву і, качаючись по ній, заридати з розпуки.

Вечір. Я не знаю, що робити з собою. Тяга до Ґлорії така нестримна, що я починаю гризти подушку і викручую собі пальці. Десь здалеку приходить біль і запах крові – я геть вивернув безіменного пальця на лівій руці і прокусив губу.

Пізній вечір. Я стукаю в стіну між мною і Ґлорією. Спочатку тихо, несміливо, потім сильніше й сильніше, гачу з усієї сили. Отямлююсь від голосу: «Георгію!» Лора стоїть на порозі.

Вона підходить до ліжка і, наче маленького, починає гладити мене по голові. Я притуляюся до її живота, а потім до колін, цілую їй ноги. Тоді вона й говорить, що мусить розповісти мені геть усе. Нарешті я дізнаюся таємницю її понівеченого тіла.

Вона говорила тихо, ледве чутно. Здавалося – її слова народжує не вона сама, а хтось сторонній. Хтось натужно вимовляє їх далеко-далеко, а Лора тільки підхоплює їх на льоту і намагається передати далі, наче замороженими, такими, що втратили свій первісний зміст. Кілька разів хотілося попросити говорити голосніше, чіткіше, але я, звісно, не зробив цього. Я занурювався у зміст її розповіді, немов плавець у застояну каламутну воду. Боявся пливти цією водоймою її розповіді, подумки гидливо струшував слиз зі свого тіла, та все ж розумів, що маю перепливти, маю дістатися іншого берега, інакше ми лишимося обоє на різних берегах.

Її розповідь додавала чогось настільки мені незнайомого, немовби я побував в іншій країні, на іншому континенті, а може, і планеті. Декілька разів я ловив себе на думці, що вона розповідає неправду, навіщось дурить мене. Я хотів припинити навалу жорстоких слів – і не міг. Вони вже вгризлися в мою душу назавше – розумів я – готові зовсім її розшматувати. І в якусь мить я збагнув, що прагну забути щойно почуте. І зрозумів – що вже ніколи не зможу цього зробити. Мене почало волокти за собою кожне слово, що, наче борона, зачіпляло гострими зубцями камінці моїх думок, доки їх не лишилося жодної. А я немовби став частинкою цієї просякнутої то болем, то сумом, то гіркотою, то жорсткою, майже жорстокою, іронією розповіді. Розповіді чи сповіді, а втім, то був швидше розтягнутий у часі болісний зойк, який довго виривався назовні, поки, нарешті, не зміг вирватися, щоб ударитися об мої груди і мій мозок.

Так я дізнався, що вона рано почала усвідомлювати себе потворою. «Не заперечуйте, Георгію, це саме так». Вже у восьмому класі вона остаточно зрозуміла, що її ніколи ніхто не покохає, що вона бридка кульгава качка. Кожен новий рік її дорослішання підтверджував це. Саме так, підтверджував. Бідні її батьки, вони назвали колись доньку Ґлорією, дали красиве іноземне ім’я. Вже дорослою вона довідалася, що воно означає на латині.[2] А ще раніше батько розповідав, він любив про це розповідати, як не хотіли реєструвати в загсі те не наше ім’я, і як він мусив купити аж дві пляшки коньяку.

– Так от, Георгію, я це усвідомлювала, не треба пестити мої пальці, зараз у вас відпаде охота до цього. Минали роки, я закінчила школу, вступила до університету. Там закохалася в одного хлопця, свого однокурсника, і зазнала пекельної муки, себто була брутально зневаженою, а згодом мене відштовхнули остаточно. Я повернулася додому, вчитися разом з ним було нестерпно. І тоді зрозуміла, однієї темної, схожої на теперішню, осінньої ночі, що мені належить робити. Ти бачив нашого сусіда, отого пузатого Петра? Бридкий тип, авжеж. Він був перший, кому я віддалася. У німого Максимка є старший брат, теж німий, там вся сім’я німа, він був другим. Потім був і Максимко, але то вже потім.

Не закривай мені рота, Георгію, я все одно розповім. І вона розповіла. Про те, як зустріла його, його, його, ім’я не має значення, він зрозумів суть її по-собачому відданого прохального погляду. Він запропонував стати його коханкою, таємною коханкою, вона приходитиме в чужий дім за його сигналом, а весь інший час удаватимуть, що незнайомі, бо він місцевий.

Авжеж, він виявився садистом. Тепер їх двоє, він і його брат.

А третя – її, Ґлорії, мати. А четвертий – батько. Бо якось вона їм розповіла, куди ходить на всю ніч – час від часу. І після повернення вони теж б’ють її. Мусять бити дочку – хвойду, брудну, прости Господи, авжеж.

– От і все, Георгію, я піду, – сказала Ґлорія.

Я лежав, наче мертвий. Я й був мертвим. Але тільки доти, доки вона не підвелася й не вийшла з кімнати. Я встиг кинутися і постукати у вікно, мимо якого вона проходила. Ґлорія спинилася. Вона стояла під вікном так довго, що мені здалося – вона перетворилася на крижаний стовп. Все ж Ґлорія вернулася. Ледве вона зайшла, я погасив світло, пішов їй назустріч, боячись розминутися.

– Спасибі, – прошептала вона.

Ніч. Густа темрява. Я дослухаюся до дихання Ґлорії. Тихенько встаю і, похапцем одягнувшись, виходжу надвір, бо тиша, яку порушує ледь чутне дихання, до якого треба дослухатися, нестерпна.

Але надворі ще тихіше. Надворі суцільна темрява і жодної зірки над головою. Важезні хмари притискають місто до землі. Я йду вулицею і виходжу нарешті на знайомий пустир. Тут ще тихіше. Я жду. Чекаю кроків, а тиша наче сміється з мене. Сміється беззвучно, але так зухвало, що я затуляю долонями вуха.

Повернувшись, я скрадаюсь серце готове вискочити з грудей. Єдине, чого я боюся і водночас прагну на цьому світі цієї глухої ночі, – аби Ґлорії не було в моїй кімнаті, на моєму ліжку.

Але вона є. Вона прокидається від мого дотику.

– Боже, який ти холодний, – шепче. – Ти що, виходив надвір?

– Ні, – кажу. – Це моя душа замерзла без тебе.

Ґлорія тихенько задоволено сміється.

– Я б на твоєму місці зневажала мене, – шепче вона.

Затуляю її рота рукою. «Я на своєму місці», – шепчу. Вона розтуляє губи і легенько кусає мої пальці.

8 грудня

Ранок. До біса всі на світі таємниці, кажу я собі, до біса, коли у мене є Ґлорія. Хоч і розумію, що не зможу уявити її поруч себе в ролі… Саме так, у ролі дружини.

«За що, Боже, – шепчу дорогою на роботу, – за що ти змусив мене закохатися саме у Лору?»

Мені відповідає хор янголів. Хор янголів летить співаючи над Старою Вишнею.

Мій кабінетик радо мене вітає. Але сісти за стіл я не встигаю. Телефонний дзвінок і незвично хрипкий голос Миколи Мефодійовича: «Зайдіть».

У його кабінеті я довідався страшну новину: цієї ночі наклав на себе руки найстарший суддя нашого районного суду Микита Григорович Бушняк. Повісився у власному саду. Щойно дзвонила дочка.

– Щойно дзвонила дочка, – повторюю раптово омертвілими вустами.

– Що ви сказали? – перепитав голова суду.

– Так, нічого.

Голова суду сказав, що я переходжу в розпорядження судді Кушка і маю допомогти в організації похорону: завтра забрати тіло з моргу, чимось підтримати сім’ю.

– Але чому він повісився? – спитав я перш ніж вийти з кабінету.

– Я б теж хотів це знати, – сказав Микола Мефодійович. – Причин мовби не було. І на здоров’я не скаржився.

– А яка у нього сім’я?

– Дружина, дочка, зять. Зять директором заготконтори працює, він ним не раз хвалився. Хоча чужа сім’я… – І раптом він щось згадав, якось напружився весь. – Правда… Правда, останнім часом Микита Григорович якось дивно себе поводив. Чогось йому здавалося, що ми хочемо достроково на пенсію спровадити. Двічі або тричі мені на те натякав. Я його запевнив, що про це й мови не може бути. Та й до закінчення терміну суддівства всього два роки залишалося. Може, й справді вбив собі щось у голову? – І, не отримавши відповіді, він змахнув рукою. – Добре, йдіть.

Я вийшов до приймальні і там спіймав себе на думці, що дивлюся на секретарку так, наче вперше її бачу. Мені навіть захотілося спитати, хто вона така?

– Чому ви так на мене дивитеся? – спитала натомість секретарка.

– Як?

– Ніби я перед вами чимось завинила.

– Вибачте, – пробурмотів я.

За дверима я мало не скрикнув, бо пригадав, як десь тиждень тому, це було за день чи два перед тим фатальним вечором, коли я зустрів Нілу Трачук, зіткнувся у приймальні з Микитою Григоровичем. Мене тоді вразив його погляд – відсутній і винуватий водночас.

«Вже недовго чекати», – сказав він тоді, розминаючись зі мною.

«Про що ви?» – спитав я.

«Хіба ви не знаєте?» – він поквапно відвів погляд.

«Про що я маю знати?»

Це питання так і повисло в повітрі. Микита Григорович, суддя Бушняк, відчинив двері до кабінету голови суду.

«Що він мав на увазі?» – подумалося тоді.

Тепер я знав. Знав і не міг повірити.

Опівдні того ж дня. Двоє заплаканих жінок – одна огрядна, з виразними слідами колишньої вроди, дружина Бушняка, і дочка, розкішна блондинка, котру не псували навіть сльози, розповідають нам із суддею Кушком про дивну поведінку чоловіка і батька останнім часом. За характером спокійна, врівноважена людина, він раптом став різко мінятися. Міг ні з того ні з сього спалахнути, сказати грубе слово. Раптом встати з-за столу, скинувши на підлогу тарілку. Або навпаки, як це бувало у вихідні, сидіти цілий день мовчки, втупивши погляд у стіну. Якось дружина помітила, як він встає вночі і кудись іде. Вона злякалася й вирішила прослідкувати за ним. Чоловік вийшов у сад і довго сидів там на лавочці, дивлячись чи то на зорі, чи невідомо куди. Стояла пізня осінь, а він вийшов в одній сорочці. Дружина Бушняка не знала, чому вона в перші хвилини мовби заціпеніла, і собі стояла на порозі, не в силі вимовити й слова. Зрештою вона отямилася і покликала чоловіка. Він встав і мовчки пішов до хати. Обминув її так, мовби її зовсім не існувало. Вже в спальні, на питання, що з ним, не відповів, сказав тільки, що хоче спати.

– Це був єдиний раз? – уточнив я.

– Так, вставав лише раз.

– Коли то було? – спитав я, холодіючи від якогось страшного передчуття, назви якому я не знав… Начеб от-от мала обвалитися на нас чотирьох стеля.

– То було… Зачекайте, пригадаю. То було в ніч з понеділка на вівторок, три тижні тому.

«Отже, саме тієї ночі, коли наклала на себе руки Ніла», – подумав я.

Вони раптом злякано подивились на мене. Всі троє.

– Вам недобре? – сказала вдова Бушняка.

«Я, мабуть, зблід», – подумалось мені.

– Здається, серце стиснуло.

Вони заметушилися. Вдова принесла валідол. Я поклав пігулку під язик і оглянув кімнату, заставлену добротними меблями. На стіні цокав старовинний годинник. Дивно, що я досі не помічав, начеб не чув цього цокання.

Вечір того ж дня. Я вертаюся з суду і дорогою завертаю на пустир. Мене тягне сюди, як злочинця на місце злочину. Але я не злочинець. Так, тепер у мене немає жодного сумніву. Суддя Бушняк повісився, аби звільнити мені місце. В чому я можу себе звинуватити? Я не просив його про те, жодним словом на це не натякнув. Думка про самогубство, судячи з усього, зріла в нього давно. Вчора він перед сном попросив дружину нагріти чаю і посидіти з ним, налив їй також. Потім йому захотілося вишневого варення. Поки вона ходила за варенням, висипав їй у чашку снодійне. Ось чому вона не чула, як він вставав, виходив у сад, де накинув зашморга з краватки, заліз на стару яблуню… Ось чому дочка вранці, налякана тишею у спальні, не могла довго добудитися матері.

– А де тато? – спитала дочка, коли мати нарешті розплющила очі.

Я стою на пустирі й не ставлю собі вже тих питань, які турбували мене протягом цього дня. «Чому? Навіщо?» «Аби я став суддею» – ось яка відповідь. Але тепер мені очевидна й інша відповідь. Хтось наказав судді Бушняку накласти на себе руки. Я знаю, що мушу про те дізнатися, як і про всі інші таємниці. І вперше думаю: а що, як розгадка зовсім не така, як я гадав досі?

Той же вечір. Ледве я переступаю поріг своєї кімнати, як потрапляю в обійми Ґлорії. Вона обціловує мене і крізь сльози питає, де я був, каже, що тривожилась за мене і вже хотіла йти шукати. Я обіймаю її, я тулюся до її понівеченого тіла, до якого віднині не посміє торкнутися жоден негідник. Обціловую обличчя, що здається невимовно вродливим.

– Пробач, моя рідна, – шепчу. – Зі мною нічого не могло статися.

«Так, зі мною нічого не могло статися, – думаю я. – Не для того ж мене хочуть зробити суддею, щоб дочасно вбити».

Лорине волосся п’янко пахне м’ятою. Вона його вимила, готуючись до мого приходу.

І раптом я пригадую маленьку ванну кімнату. І репродукцію з картини Босха на стіні. Такої ж картини, як і в тому будинку, де я двічі був ув’язнений. З якого мене виштовхнули, саме так, виштовхнули, намагаючись переконати, що жодної таємниці не існує. Я дивлюся на Ґлорію і з жахом усвідомлюю, усвідомлюю остаточно: вона причетна до всього того, що відбувається довкола мене.

– Хто вони? – питаю, дивлячись їй у вічі.

– Про що ти, Георгію?

Я грубо відштовхую її і кидаюся бігти. Добігаю до літньої кухні, шарпаю за двері. Так і є, на дверях замок. Я біжу назад і влітаю до кімнати, простягаю до Ґлорії долоню.

– Ключа!

– Якого ключа?

– Від кухні.

– Треба піти принести. Але навіщо він тобі?

– Ключа! – ричу я.

Ґлорія злякано відсахнулася, але слухняно вийшла і за хвилинку чи дві таки принесла ключа.

Я ввірвався до маленької кімнатки. Було душно і вогко. Ґлорія милася, напевне, годину чи дві тому. Я різко повернувся. Потвора Босха на дверях виклично шкірилася до мене. Вдарив по ній кулаком і, обдираючи нігті, почав здирати. Це вдалося не відразу, і все ж клапті цупкого паперу таки впали на підлогу.

«Цікаво, про що тепер думає Ґлорія?» – раптом подумав я і поволі, заточуючись, вийшов надвір.

Бездонне, нескінченне небо схилилося над моєю головою. Всесвіт, якому байдуже до моїх почуттів, переживань, до того, що загинула ще одна людина. Миготіли далекі недосяжні зорі. Відчуття, що я маленька порошинка, було таким реальним і страшним, що я навіть не замкнув дверей і поспішив до кімнати. Але Ґлорії там не було. І не буде, холодіючи, зрозумів я. Мою здогадку підтвердив маленький шматок паперу, який білів на столі. Це був аркуш з відривного календаря, що висів біля ліжка – подарунок господарів дому. Вівторок, день завтрашній. Ґлорія відірвала його достроково. Я перекинув аркушик і прочитав на звороті по боках дитячого віршика: «Якщо хочеш, щоб я повернулася, не став жодного питання і нічого не шукай».

Маленькі літери стрибали у мене перед очима. Дрібні, наче макові зернята, вони раптом почали розпливатися, потім рости, заповнюючи стіл, цілу кімнату.

28 лютого

У моєму житті відбулися неабиякі зміни. Через неповних три місяці після смерті Микити Григоровича я вертався з Луцька до Старої Вишні вже повноправним суддею районного суду. Мене щойно затверджено Указом Президента разом зі свіжоспеченим суддею з іншого району. Після того я дав бенкет у ресторані для керівництва обласного суду. «Гавкнула» місячна зарплата, заощадження, доведеться їхати в село, просити в батьків грошей на прожиття.

Місяць тому з головою цього суду я мав трохи дивну бесіду. Разом з Миколою Мефодійовичем я приїхав до Луцька, щоб відбути усі необхідні формальності. Микола Мефодійович дав мені щонайліпшу характеристику. І ось ми в просторому аскетичному кабінеті. Після перших ознайомлювальних речень голова облсуду, високий худорлявий чоловік, спитав, чи готував я себе до роботи саме суддею.

– Так, – відповів я. – Давно, з самого дитинства.

Це його зацікавило, і він попросив розповісти, коли саме виникло бажання стати суддею. Я задовольнив його цікавість і розповів, що у дитинстві став свідком, як безневинно засудили мого родича, чоловіка моєї рідної тітки, звинувативши його у вбивстві нашої сусідки.

– Чому ви вирішили, що ваш родич не міг її убити?

Голова суду так пильно і колюче подивився на мене, аж я знітився і пожалкував, що сказав правду.

– Він не міг убити, – сказав я. – Не міг убити, бо був доброю і чесною людиною.

– Буває, що вбивають навіть добрі й чесні люди, – сказав голова обласного суду і чомусь попросив розповісти детальніше про обставини тієї справи. Виявилося, що я міг оповісти не так і багато. Вранці моя мама (було це взимку, навіщось уточнив я) пішла позичити в тітки Марії тертку, бо наша десь поділася, й побачила господиню посеред хати зарубаною. Тітка Марія за два роки перед тим поховала чоловіка. Той довго терпів біль у животі, як виявилося, апендицит, коли ж здався і його завезли до райцентру, де й зробили операцію, вона була запізнілою, дядько мав перитоніт, і через чотири дні він помер. Я не знав, навіщо розповідаю худорлявому чоловікові переді мною про ці деталі, але з кожним новим реченням став дедалі більше хвилюватися.

Згодом до села приїхала міліція і слідчі з районного центру. Вони й встановили, що на сокирі, яка належала тітці Марії і лежала поруч із убитою, були відбитки пальців дядька Івана. Він спочатку твердив, що просто незадовго перед тим позичав сокиру у своєї сусідки. А потім признався, що зарубав її заради грошей, які вона виручила за продану корову. Він побачив уранці, як вона вирушила кудись. Подумав, що йде до дочки на другий кінець села, але тітка Марія чомусь швидко вернулася, саме коли він шукав гроші у її куфері, що стояв у коморі. Там же поруч лежала й сокира. Він, мовляв, зарубав тітку Марію і став шукати далі, але тітка Марія заворушилася, почала підводитися, і він просто втік, полишивши сокиру і так і не знайшовши грошей.

– Чому ви вважаєте, що він не міг вчинити злочину, якщо цей чоловік сам у всьому зізнався? – спитав тепер голова обласного суду.

Я подивився на нього і вперше відчув – не знаю, що відповісти. Бо не можу розказати йому про те, як дядько Іван гладить мене по голові, бере на руки, витирає слину, дає цукерку, вчить ходити мене, чотирирічного нездалого хлопчака, на якого, калічку, вже всі, навіть батьки, махнули рукою, змирившись із нещастям. Як вчить мене, ще старшого, нещасного заїку, позбавлятися цієї вади і правильно говорити. Часом мені здається: то не вчителька, а дядько Іван заходить до класу і каже: «Діти, цієї чверті у нас з’явився ще один відмінник». Чому ж я мовчу і не розповідаю про все це? І тут я з жахом відчуваю, що вперше, в цьому казенному кабінеті, перед цим худорлявим, напевне хворим чоловіком, не вірю у невинність дядька Івана. Відчуття, що я втрачаю опору, таке зриме і фізично, що я хапаюсь рукою за край стола.

І бачу, як у потязі, що починає вже набирати швидкості, хоч ще й поволі, хтось із-за спини провідниці, Людмили Черняк, виглядає, дивиться у темряву, а потім щосили штовхає її у спину, виштовхує вниз. «Той хтось – хто він такий?» – хочу спитати я невідомо кого і раптом розумію, що питати не треба, що вже знаю відповідь, бо то я сам. Я сам, але мушу про це мовчати, я мушу й собі стрибати вниз, мушу бігти до станції, де й зустрівся із «жебраком».

Я біжу і біжить за мною темна серпнева ніч, холодна, не літня, швидше осіння, а то й зимова, така вона холодна. Я біжу, а назустріч мені з іншої темряви вже виходить «жебрак».

– Ви не маєте що сказати?

Мені захотілося підвестися і вдарити його. А тоді вже бігти, бігти світ за очі. Але я не міг цього зробити. «Я буду суддею», – самими губами прошептав я. Не знаю, чи він почув.

– Добре, йдіть і почекайте у приймальні.

«Чи відчуває він, що зараз коїться в моїй душі?» – подумав я, але озирнутися не зміг.

Я сів на стілець, поруч із якимсь поважним чоловіком. Він сидів і ворушив губами, може, повторював чи запам’ятовував те, що мав сказати голові суду.

Схилившись над столом, гортала папери секретарка – жінка середніх літ.

Я уявив на її місці Ґлорію, коли я буду сидіти в цьому кабінеті, то неодмінно посаджу її до себе в приймальню. Вона мусить погодитися. «Тоді вона не буде твоєю дружиною», – підказав мені хтось. А хіба вона й так буде? Поставивши це питання, я здивовано озирнув себе.

Костюм, у який я сьогодні вранці зодягнувся, був пошитий бездоганно. Я давно не вдягав його і, побачивши себе в дзеркалі, лишився задоволеним.

Тепер же мені здалося, що я сиджу роздягнутим. Зрештою, хіба не так воно й було? І роздягнув мене цей худорлявий чоловік, що зараз, напевно, вирішував мою долю, тільки спочатку сказав, що костюм у мене насправді не дуже добротно пошитий, зовсім не гарний, а таке собі старе дрантя.

Треба було шукати якийсь вихід. Може, заговорити з секретаркою або з цим чоловіком, котрий сидить поруч зі мною, щось беззвучно шепоче, нервово сплітає і розплітає пальці і, швидше за все, сам собі виносить вирок?

– Котра година? – спитав я.

– Ви щось сказали?

– Я спитав – котра година?

– У мене нема годинника.

На моє запитання відповіла секретарка, я подякував і тут відчув, що рішення, яке приймуть щодо мене, вже не має для мене ніякісінького значення. Треба тільки про нього не думати, переключитися на щось інше. Я так і зробив.

Приймальня стала лісом, по якому я вів незнайому мені жінку і поволі, з кожним кроком роздягав її. Падали на землю шубка, кофта, джемпер, сукня, ще одна сукня, комбінація, ще одна комбінація, нічна сорочка, ще одна сорочка. Ми ж обоє навіть не озиралися на них і вперто простували далі. Боляче хльоскали по щоках соснові гілки. Але ж у мене руки зайняті, подумав я і взявся скидати чергову одежину з цієї дивної жінки. Однак одягу на ній було так багато, що я зрозумів: остаточно роздягнути її мені не судилося. Треба хоча б довідатися – хто вона? Я намагався зайти поперед неї, але це не вдалося. Вона стала бігти, а я лишився на місці. Її сховали дерева, а я все стояв і стояв.

Тут я побачив, що назустріч мені біжить інша жінка. Біжить, спотикаючись, по снігу. Звідки тут сніг, думаю я і розумію: то ж мама. Зараз вона скаже, що вбили тітку Марію.

Я отямився і поводив очима по приймальні. Жінки за столом не було. Коли ж вона встигла вийти? Може, її не було зовсім? Чому не виходить так довго Микола Мефодійович? Чоловік поруч мене все ще ворушив губами. «Перестаньте», – прошептав я. Він здивовано подивився, я встав і пішов до дверей, щоб сказати: я відмовляюся бути суддею.

У дверях я зіткнувся з Миколою Мефодійовичем.

– Все гаразд, – сказав він. – Вітаю.

– Дякую, – видушив із себе я.

Проте коли ми вийшли із будинку суду, він повідомив те, що я й так знав: голова був проти моєї кандидатури, йому, бачте, не сподобалась моя розповідь. Я, виявляється – так йому здається, – можу бути необ’єктивним. У мене заданість на справедливість. Мій шеф ледве вмовив його.

– Не треба було нічого розказувати, – м’яко дорікнув Микола Мефодійович.

Я згодився. Ми пішли до готелю. Дорогою я став пригадувати свою розповідь і подумав, що сьогодні я зрадив дядька Івана.

«Краще б я був лишився ідіотом», – подумав я.

У готелі я дістав із «дипломата» аркуш паперу і сів писати листа Валерії. Я повідомляв, що прибув до Луцька, і просив її теж приїхати. Можна було зателефонувати, але тоді вона приїхала б, чого доброго, взавтра. А взавтра я ще буду в Луцьку.

Микола Мефодійович нагадав, що нам пора іти обідати.

– Хіба не вечеряти? – спитав я.

– Ні, ще тільки друга година, – сказав мій шеф і спитав, чи я не проти, якщо ми запросимо одного працівника обласного суду.

Я був не проти. Ми спустилися вниз, і тут я побачив міжміський телефон-автомат. Я підійшов до адміністраторки і купив жетона. Попросив Миколу Мефодійовича зачекати. Зайшов до кабіни, для чогось озирнувшись, набрав номер.

Озвалася мати Ґлорії. Я попросив передати дочці, що приїду пізно ввечері. Нехай Лора чекає мене в моїй кімнаті, маю сказати їй щось важливе. Так і сказав – у моїй кімнаті. Хоч знав, що сьогодні до Старої Вишні я не повернуся.

– Добре, передам, – сказала мати Ґлорії. – Передам, якщо тільки вона прийде. Вона мала заночувати у тітки.

Я похолов. Міцніше стис трубку.

– У тітки? Хіба вона ночувала коли-небудь у тітки?

– Я ж вам уже казала…

– Ви мені вже брехали, – безжалісно сказав я. – Але сьогодні, чуєте, сьогодні Ґлорія мусить бути вдома. Ви мене чуєте?

Лорина мати довго мовчала. Крізь скло кабіни я побачив, як Микола Мефодійович пішов назустріч якомусь чоловікові, привітався з ним, заговорив. Потім він підійшов до мене і щось сказав. Я зрозумів, хоч і не розібрав слів, що вони чекатимуть мене в залі ресторану.

– Я не знаю, де він живе, – нарешті сказала мати Ґлорії.

– Дякую. До побачення.

– Я справді не зна…

Я повісив трубку. Далі її слова не мали аніякісінького значення. Можна було попросити, щоб вона сходила до того бісового побуткомбінату, адже зараз тільки обідня пора, але на таке приниження я піти не міг.

Я відчинив двері кабіни, як раптом спинився. Так, зараз лише обідня пора, але звідки ж мати Ґлорії знала, що дочка не ночуватиме вдома, а піде до коханця? Виходить, Ґлорія сказала їй про це вранці, йдучи на роботу? Ми попрощалися з нею десь о шостій ранку, вона вислизнула з моєї постелі, тепла і щаслива, обцілована на прощання, двічі насичена цієї ночі. Микола Мефодійович заїхав за мною о сьомій. Ґлорія йшла на роботу десь о пів на восьму. І тоді ж сказала матері, що не прийде ночувати? Чи подзвонила пізніше? Невже я маю справу не лише з фізичною калічкою, але й потворою в душі, бездушною лярвою, котра відразу, ледве спекалася одного коханця, побігла до іншого?

Я ступив крок, спинився, рушив далі, знову спинився, поводив безтямними очима по готельному вестибюлю. «Як же мати Ґлорії ненавидить свою дочку», – подумав я.

Мені не хотілося ані їсти, ані пити. Проте я зайшов до зали, підійшов до столу, за яким сиділи Микола Мефодійович і його знайомий. Я привітався і дізнався, що переді мною суддя такий-то.

Суддя такий-то навіщось був потрібен Миколі Мефодійовичу. Я сів, налив у склянку мінеральної води і випив.

– Що ви хочете замовити собі, колего? – спитав мене суддя такий-то.

1 березня

– Ти просто звичайнісінька лярва, – сказав я Ґлорії.

Вона не обурилася, не вийшла, грюкнувши при цьому дверима, не вдарила мене.

– Авжеж, я лярва, – сказала вона. – Лярва, яку ти любиш. Ні, ліпше – кохаєш. Трахаєш – було б надто вульгарно.

Я рушив до неї, стиснувши п’ястуки. Ґлорія не злякалася, не відступила. А її очі, як це вже було, стали поглинати мене, розширюючись до неймовірних розмірів. У глибині цих страшних очиськ ішов я назустріч ще одній Ґлорії, я вже бив її, топтав, знищував. А вона не тільки не захищалася, а навіть раділа і сміялася.

Я спинився перед Ґлорією менше ніж за півметра. Безсило впали мої руки. Перш ніж ударити її я встиг збагнути: вона саме цього й чекає. Але не тому, що Ґлорія любить біль. Ні, навіть необережний доторк до рубців на її тілі завдає їй нестерпного для неї болю і ще нестерпнішого душевного страждання. Вона бажає, аби я зрівнявся з ним, тим невідомим коханцем-садистом.

– Ти перемогла, – сказав я. – І можеш вважати себе вільною.

– Але я не хочу бути вільною, – сказала Ґлорія і уточнила: – Не хочу бути вільною від тебе.

– Ти вважаєш, що між нами… Що ми…

– Так.

– Після цієї ночі?

– Але ж ти досі користувався мною.

– Не користувався, а кохав, – ледве стримав я стогін.

– Вибачай, мабуть, справді кохав. А надалі просто користуватимешся. Як і той, до якого я ходила цієї ночі. Так буде ліпше і простіше.

– Для кого простіше?

– Для тебе і для мене. Для тебе насамперед.

Так, це було б простіше, майнула в мене думка. Але я її відразу прогнав. Подивувався прозірливості потворної дівчини, котра стояла переді мною і вже починала тремтіти.

– Навіщо ти хочеш, щоб я зневажав тебе?

– Я сама себе зневажаю. Хоча ні. Я живу так, як умію, як можу. Хотіла б жити, як хочу, але… Ти ж сам розумієш, що це неможливо. Особливо в моєму стані.

Вона простягла до мене руки і сказала:

– Повір, я не можу відчувати себе винною і просити прощення. Це було б нещиро, бо вчора я не могла стримати себе, коли він мене покликав. Я належу йому, як належала й тобі. І хочу тобі належати. До того ж я тобі потрібна, бо ти прагнеш дізнатися про таємницю цього міста.

– Отже, таємниця все-таки є?

– Ти міг про те й не питати, бо я все одно не відповім. Погоджуйся, Георгію.

– Але тоді ти повністю зненавидиш мене…

– Ти нічого так і не зрозумів.

Вона опустила руки, пішла до дверей. Я стояв заціпенілий, наче мертвий.

Тихо зачинилися двері. Кроків під вікном не було, отже…

Ґлорія пішла або до сараю, або до ванни. Або… Моє заціпеніння змінилося жахом. Я уявив, як Ґлорія заходить до маленької кімнатки і накидає собі петлю на шию. Або занурює голову у воду. Я зірвався з місця і, не тямлячи себе, кинувся надвір. Холодне повітря трохи протверезило мене, і я підійшов до літньої кухні майже спокійний. Жовте око маленького віконця притягало, проте, так сильно, що опиратися я не зміг. Я заглянув до вікна і побачив, що Ґлорія стоїть на колінах і щось шепче. «Молиться», – зрозумів я. Я опустився й собі на коліна. Тільки у мене вийшла не молитва, а швидше прокляття. І самому собі, і калічці, котра зверталася до Бога і, як я розібрав по губах, називала моє ім’я, і місту, що знову німувало, холодне, наче ця пізня зима. Ненавидячи Лору, я ненавидів і його, але хтось, хто вже стояв за моїми плечима, з гадючим смішком заспокоював мене, що Ґлорію я таки люблю, отже, полюблю й місто, дізнаюся нарешті таємницю, яка виявиться мені не потрібною, і зі всім примирюся.

Я зірвався на ноги і рвонув двері. Проте сміх, що рвався з грудей, застиг на губах.

Ґлорія подивилася на мене так ясно, навіть не здивовано, а просто запитально, що мені стало не по собі. Так, наче я стояв перед нею геть голий.

– Я молилася за тебе, – сказала вона. – Гадаю, Бог пробачить те, що буде між нами. Хоч я й не хотіла б себе обманювати.

Різко повернувшись, я попрямував до своєї кімнати. Здавалось, що Ґлорія плаче або сміється. Я зупинився перед самим порогом і таки оглянувся. Ґлорія вже підвелася і, спинившись у дверях, дивилася мені вслід.

«Вона чогось чекає», – подумалося. Думка видалася мені неприродною. «Але що в цьому світі є природного?» – додав я до своєї думки-незугариці. Нічого – міг би відповісти, нічого, крім цих зір над головою, вечора, що зазирає у двері, які я встиг відчинити. Окрім всіх речей, що оточують нас, крім нас, власне, самих.

Ґлорія стояла і дивилася. Так вона могла стовбичити скільки завгодно, тому я рушив назустріч. Вона ж, навпаки, наче прикипіла до того осоружного місця, ще й руки розкинула, мовби хтось її розіп’яв.

– Ходімо, – сказав наблизившись.

– Куди? – спитала Ґлорія глухо, рівно, байдуже.

– Хіба ти не знаєш?

– Звідки мені знати?

– На пустир.

Тут я побачив, що вона по-справжньому злякалася. Навіть не намагалася приховати цього.

– То йдемо?

Вона повагалася. Можу поклястися: якби доторкнувся до її грудей, моя рука застрибала б од шаленого калатання її серця.

– Який ще пустир? – спитала вона, і голос, особливо на останньому слові, затремтів.

– Той, на якому я врятував Нілу Трачук.

Ґлорія зойкнула. Була схожа на маленьке, загнане в глухий кут звірятко. Звірятко щулилося і благало про пощаду. Хоч я зовсім не збирався його вбивати чи забирати в неволю.

– Мені холодно, Георгію. Ми ж домовилися, що ти… Ти не будеш… Не повинен… Інакше я не зможу…

«Яка ж вона беззахисна», – подумав я.

Повернувся і пішов, не оглядаючись. Ляскаючи капцями, Ґлорія човгала слідом. Мені так хотілося озирнутися і побачити її злякані і віддані очі. Та я ледве не завмер на безкінечному ходу, десь перед самими відчиненими дверима. Як раптовий порив крижаного вітру серед літньої спеки, прийшло усвідомлення: я втратив Ґлорію – ту, яка була досі, яка пропонувала мені свій стиль спілкування, дикий і незбагненний, як багато що в цьому безглуздому місті. Але це була вона, така, як була, а тепер? Ні, вона йде за мною, але що з того?

Мені захотілося пройти крізь стіну, одну, другу, крізь усі стіни, яких мало бути багато. Якщо в цьому домі не вистачить, знайдуться й інші. Я не скоро зупинюся.

Але стіна вже була так близько, що я мало не вдарився об неї. Ґлорія тихо засміялася за моєю спиною.

26 квітня

Справа, яку я мав розглядати того дня, була дуже простою. Це була моя шоста справа за два місяці роботи суддею. Підсудний працював у селі неподалік Старої Вишні на фермі підвожчиком кормів. Однієї зимової ночі він заліз на ферму і вкрав корову. Його побачила сусідка, котра жила на тій же вулиці, що й він. Вона випадково серед ночі вийшла надвір, бо їхня власна корова якраз мала от-от отелитися, і побачила сусіда. Вона ще здивувалася, що він робить це вночі, хотіла запитати, куди він веде корову і чому, може, захворіла абощо. Але не запитала, а як стали шукати пропажу, то вона й розповіла. Сусід не став відпиратися, хоч заявив, що корова втекла. Її справді того ж дня знайшли, але про факт крадіжки таки повідомили міліцію, а звідти передали справу до суду. Крадій визнав: так, він украв, хотів продати, бо розумів, що тримати в себе не зможе. Йому загрожувало від одного до трьох років, я схилявся до мінімального строку. Дядько викликав навіть співчуття, хоч і виправдати його не було підстав.

І раптом вже на суді сусідка, головний свідок, заявила, що ніякої корови, котру начебто вів сусід, вона не бачила, що розповісти про те попросив сам сусід, бо нащось йому треба було. Підсудний, почувши таку заяву, не зрадів, як можна було чекати, а заявив, що корову він таки вкрав. Сусідка ж плакала і казала, що не може брати гріха на душу. Ситуація виходила абсурдною, я перервав суд до з’ясування нових обставин. Вже тоді у мене виникла підозра, що цей чоловік навіщось себе обмовляє.

Мені передали, що підсудний хоче зі мною поговорити. Він стояв біля виходу з суду і м’яв у руках стару кролячу шапку. Почервонілі очі свідчили: він провів перед тим не одну безсонну ніч.

Під час розмови моя гіпотеза підтвердилася. Дядько заявив, що так, хотів сісти до в’язниці. Вдома в нього неблагополучно: жінка гуляє з іншим, ніякі умовляння не допомагають. От він і вирішив: може, коли він сидітиме в тюрмі, вона сама подасть на розлучення.

Але я не міг йому нічим допомогти. Я не міг засудити безневинного і сказав йому про те. Тоді він схопив мене за руку.

– Пане судця, але ж я сам цього хочу. Може, ви поговорите з Ганною, сусідкою?

– Поговорю – про що?

– Ну, про те… – Він начеб засоромився. – Може б, вона змінила свої слова?

– Та ви розумієте, що мені пропонуєте?

Я вигукнув це, не приховуючи роздратування. Уявив собі картинку: суддя вмовляє свідка знову лжесвідчити, заради того, щоб засудити безневинного…

– Вибачте, – сказав він. – Я гадав… Коли знову приходити на суд?

Але назавтра суду не було. Підсудний на засідання не з’явився. Мені повідомили: вчора ввечері він зробив спробу накласти на себе руки. Повернувшись додому, взяв рушницю, пішов до хліва і там вистрілив собі в голову. Куля вибила око, пробила череп, але він лишився живий, хоч і перебуває тепер у районній лікарні. Я зателефонував туди і дізнався: становище майже безнадійне.

– Біля нього хтось є з рідних? – спитав я із затаєною надією.

– Дружина і син, – була відповідь. – Син, правда, вже поїхав додому. А дружина ночуватиме.

Чи винен я був у цій трагедії? Я вчинив так, як і мав, як зробив би на моєму місці будь-який суддя.

Щось, проте, знов обірвалося всередині, міг би заприсягнутися: то стала видимою, реальною душа. Я довго сидів у кабінеті (тепер набагато просторішому, ніж попередній), доки не прийшла Раїса і не нагадала, що в мене ж іще одне судове засідання, яке через мою відсутність затримується.

– Добре, я йду.

Але підвестися було так важко, мовби я приріс до стільця.

28 квітня

Ґлорія завжди зустрічала мене, коли я вертався з роботи, і починала розпитувати, що сьогодні в мене цікавого трапилося. Щось питала, ледве я переступав поріг, коли зливала мені на руки, подавала рушника, коли годувала. Слова вимовляла начеб автоматично, безбарвно, творячи щоденний ритуал. «Може б ти помовчала?» – не раз хотілося сказати мені, і все ж не казав, а слухняно розповідав і розповідав. Ми обоє ніби втікали від чогось суттєвішого. Іноді мені навіть здавалося, що від загрози мовчанки.

Вона жила тепер зі мною і в прямому значенні цього слова. Я запропонував офіційно оформити наші стосунки, але Ґлорія відмовилася. Не тому, що не кохає мене, але так буде чесніше. Адже, якби ми офіційно одружилися, це наклало б на неї певні обов’язки, а вона не впевнена в собі, чи вистачить мужності опиратися, коли той, другий, її покличе. «Лярва», – не вимовив, але подумав я, стиснувши п’ястуки. Втім, я так само стиснув свою волю в кулак, аби не кинутися на неї. Та осторога, що вона цього й чекає, і ще щось стримало мене. Щоправда, від того дня я поклав собі: якщо вона піде до нього, вистежити, і тоді… Що буде тоді, я не знав, сама думка про те, що я можу вбити невідомого мені коханця Ґлорії, змушувала мене тремтіти, але я був переконаний, що рано чи пізно, а це таки трапиться, мусить трапитися, інакше не буде кінця нашим стосункам, таким принизливим для мене. Можна було кинути к бісу Ґлорію, але я відчував, що мені це не під силу. Я соромився свого кохання і кохав Ґлорію. До того ж, покинувши її, я визнавав свою поразку в невидимій, ніким – ані мною, ані нею – неоголошеній війні.

Що ж до батьків Ґлорії, то вони поводили себе зі мною так, ніби я справді одружився з їхньою дочкою. Їхнє запобігання часом ставало нестерпним, і тоді я почувався останнім негідником. Чомусь саме у такі хвилини приходили думки, що моє кохання до нещасної кульгавої дівчини несправжнє, що коли щось і є, то лише фізичний потяг. «Але це ще жахливіше», – думав я, і мені хотілося втікати світ за очі. Була ще, правда, таємниця, до якої причетна Ґлорія… Але чи важила вона щось?

Війна ж наша тривала і в ліжку. Щовечора Ґлорія майже ритуально дорікала мені, що я вже не люблю її, «свою калічку», казала, яка вона бридка і ненависна, огидна і потворна. Я запевняв, що це не так, шептав найніжніші слова, однак з часом починав усвідомлювати, що це таки правда, що дійсно, кохаючи її, прагнучи її, вважаю її бридкою, огидною, потворною, якою вона й була насправді. Я все більше й більше, крок за кроком позбувався полуди кохання, хоч і не хотів цього, я все більше перетворювався на таку собі тварюку, котра прагне з Ґлорією лише фізичної насолоди. Тобто ставав таким, яким мене й хотіла бачити Ґлорія, якщо тільки я не помилявся у її ставленні до мене.

Однієї ночі я зрозумів, що Лора в такий спосіб готує мене до своєї зради, після якої вона вже не повернеться. Це відкриття не так щоб і вразило мене, просто стало на якусь хвилину прикро, я мимоволі відсунувся від жінки, що тихо спала поруч. І тут же подумав, що й сам прагнув би такої розв’язки. «Прагнув?» – перепитав я подумки і не знайшов відповіді.

Я кожен вечір підсвідомо чекав, що прийду додому і не застану її. Проте застану записку – та білітиме, а точніше б сказати – кривавитиметься на столі. Але позаяк такого не траплялося, то я став придивлятися, чи, бува, моя – коханка? дружина? – не побувала у лапах найбільшого мого ворога вдень. Я прискіпливо роздивлявся її тіло, іноді ввечері, а більше вранці, коли вона ще спала, але ніяких змін не завважував. Старі рани зажили, нових не було видно.

І в якийсь момент я відчув, що поволі починає зарубцьовуватися й моя душа. Я вдивлявся у себе, у свої почуття і виганяв чорного звіра, котрий щовечора досі приходив під моє вікно й непомітно проникав до кімнати. Потім я зрозумів, що готовий почати забувати те, що знаю про себе і Ґлорію, про нас обох, готовий вважати, що життя починається з чистого аркуша. І все ж щось повертало мене назад, повертало до того, з чого починалися наші стосунки. І якось я зрозумів, що минуле ще повернеться, неодмінно повернеться, щоб вдарити так боляче, як зможе, вдарити раз і назавше, і тоді я позбудуся геть усього, а не лише спогадів.

Сталося це не так, як я гадав, аж десь через два місяці після обрання мене суддею. Під вечір озвався телефон, і коли я зняв трубку, нічогісінько не передчуваючи, то почув голос, який вже почав забувати, – голос «жебрака»:

– Це суддя Лащук?

– Так, – похолонув я.

– Впізнаєте?

– Авжеж, – сказав я. – Що вам потрібно цього разу?

– Небагато, дуже небагато, – сказав «жебрак». – Тільки повідомити, що Ґлорія сьогодні не ночуватиме з вами.

– Ви…

Я затнувся, не знаючи, що казати, через силу ковтнув слину.

– Я, – сказав «жебрак», а втім, і не «жебрак», а невідомо хто. – Я, пане Георгію. Ви здивовані? Не сподівалися, що я можу когось любити?

– Ви любите Ґлорію? – мало не крикнув я.

– А чому б і ні? Хай по-своєму, але люблю. Не хвилюйтеся так, пане суддя. Вранці вона повернеться до вас.

Я не встиг щось сказати, як він поклав трубку. Першим моїм порухом було – подзвонити до Ґлорії і запитати, чи це правда, чи справді вона цієї ночі буде з «жебраком». Та я вже знав, що в цьому немає потреби – «жебрак» сказав правду. Піти додому і дочекатися Ґлорії? Не чекаючи повернення підлої повії, забратися геть з її дому? Зрештою я обрав інший варіант і вирішив прослідкувати, куди піде Ґлорія.

За півгодини до кінця робочого дня я сидів на лавочці у скверику перед побуткомбінатом. Доволі померзнув на все ще холодному вітрі, доки з комбінату не почали викочуватися, а декотрі й випурхувати, робітниці. Та Лори між ними не було. Я вже подумав, чи не вийшла вона крізь інші двері, але згадав, що часом Ґлорія лишається працювати ще на півзміни чи просто декілька годин, аби шити для себе і виконувати «ліві» замовлення – про дозвіл так працювати вона домовилася з майстром. Я чекав довго, проте впертість вже міцно поселилася у мені. Нарешті з’явилася і Ґлорія поруч із двома старшими жінками. Разом вони пройшли до центральної площі, де й попрощалися. Добре, що вже почало сутеніти, бо інакше я ризикував, що Лора побачить мене на безлюдній вулиці. Як і слід було сподіватися, попрямувала вона зовсім не додому, а у протилежний бік. Ще з чверть години особливо потворного кульгання – і вона спинилася біля високого добротного будинку. Натисла кнопку біля дверей. Двері відчинилися і поглинули мою потвору-кохану. «Кохану?» – ще подумав я і взявся перелізати через ажурну дротяну загорожу.

У будинку, поруч з вікном, яке світилося досі, спалахнуло друге. Я прокрався саме до того, другого вікна. Між шторами, на моє щастя, була щілина. Я побачив Ґлорію – вона стояла посеред кімнати вже без пальта. Переді мною, наче на вміло підсвіченій графіці, виступав її профіль, але я багато дав би, щоб побачити її обличчя, ласі зміїні очі.

Нестерпно тяглися секунди. Ґлорія стояла завмерла і виструнчена. Нарешті до кімнати зайшов чоловік, зодягнутий у квітчастий домашній халат. Ґлорія ожила, щось заговорила до нього. Ось він повернувся на мить обличчям до вікна, і я побачив: це ніякий не «жебрак», а зовсім інший чоловік. Десь я вже його бачив, але де? Чоловік у халаті схопив Лору за плечі, рвонув сукню. Ґлорія впала на коліна, а він продовжував здирати одяг. Не тямлячись, я побіг до дверей, щосили смикнув за ручку. Звісно ж, вони виявилися замкненими.

«І ніколи не відімкнуться для мене», – майнуло в збудженому мозку. Я знову кинувся до вікна. Лора стояла на колінах майже зовсім гола. Садист у халаті заніс ногу, щоб ударити. Я випередив його і щосили стусонув кулаками по склу. Скло дзенькнуло, заплакало, розтинаючи пальці, я скрикнув від болю. Пронизливо закричала Ґлорія. Цей крик немовби погасив світло. З кімнати долинув глухий удар, люди там побігли.

– Ґлоріє! Лоро!

Мій крик самотньо розітнув тишу, яка раптом знову накрила будинок. Чи наздогнав він тих двох? Чи втікала Ґлорія добровільно?

Втім, я не мав часу роздумувати. Не думав ні про небезпеку, ні про зраду. Висадив ліктем ще одне скло у подвійній рамі, намацав защіпку, відчинив сяк-так вікно і заліз усередину. Ніхто не напав на мене. Очі, вже звиклі до темряви, вгадали двері, а рука – вимикач біля них.

Посеред кімнати валялася сукня Ґлорії. На краю килима біля дверей лежав перекинутий стілець. Я заглянув до сусідньої кімнати, але й там нікого не побачив. І лише тут завважив, що руки в мене геть закривавлені, вимазана кров’ю куртка.

Дім, наповнений речами по вінця: добротні меблі, килими на підлозі й на стінах, декілька копій відомих картин, а в наступній кімнаті – репродукції картин ще відоміших – Пікассо, Мане, Матісс, багата бібліотека. Я спинився, не знаючи, що й думати. «Жебрак» тут жити не міг. Якщо тільки він справді був «жебраком». А якщо той, хто користувався Ґлорією, не був ним, то хто тоді мені телефонував? Навіщо? Втім, ставити питання в цьому місті не було резону, бо найшвидше ризикуєш не отримати відповіді.

І тут я збагнув, що маю шукати в цьому добротному домі. Репродукції картин Ієроніма Босха. Проте обхід і ретельний огляд нічого не дали. Картин з потворами ніде не було. Однак в останній з кімнат, куди я заглянув (жодні з дверей не були замкнені, так, немов тут чекали, що я стану робити цей обхід), на стіні у рамці за склом висвічувався великий білий аркуш паперу, на якому тушшю було виведене одне-єдине слово: «Пригадай». Я мимохіть окинув його поглядом, повернувся, щоб іти далі, й знову поглянув на те слово. Навіщо воно обрамлене в рамку і до кого звернуте? «До тебе», – сказав хтось. І я знав хто – «жебрак». Але навіщо? Що я мав пригадати? Відповіддю мені була тиша.

Я повернувся вже від дверей, кинувся до рамки з єдиним словом у ній, зірвав, повернув і скреготнув зубами. На звороті рамки була справді копія картини, те, що я шукав. Це були потвори Босха, але у двох з них замість голів із дзьобами чи рилами, або чим там ще, були вмонтовані дві людські голови: моя і Ґлорії. Моя фотографія була давня, ще студентська. Існувала вона в двох примірниках: один у мене, другий у Валерії. Плівка в нашого однокурсника, котрий отримав направлення в маленьке прикарпатське містечко. Моя фотографія була в альбомі, отже, без сумніву, її викрала Ґлорія. Але навіщо? Вона знала, що я прийду сюди? Ще хвилинка – і я остаточно збожеволію, зрозумів я. Жбурнув на підлогу рамку. Дзенькіт скла підказав, що робити. Я нагнувся і видер картину Босха. Ґлорія мусить повернутися, як не сьогодні, то завтра, а я мушу нарешті розгадати суть подій, які відбуваються довкола мене.

«Суть подій, – сказав хтось до мене, – яку ти вже знаєш, знав з самого початку. Не обдурюй себе хоч в такий момент».

Я знав, звісно, кому належить цей голос. Мені самому. Він іде з тієї глибини, куди я останнім часом старанно, всіма силами намагаюся не зазирати. Я намагаюся віддалитися, відійти, відбігти від цієї глибокої, майже бездонної ями, але, здається, вона біжить навздогін за мною. Тепер я остаточно зрозумів – утекти мені несила. Не зможу я цього зробити. Та чи я й прагнув?

Я завмер на якусь хвилину. Тиша довкола була всеосяжною. Але в що я вслухався – у самого себе? У те, що відбулося, що мало відбутися? Я наче сподівався, що ось тут, поруч зі мною, з’являться ті, до чиїх смертей я був причетним.

Я склав папір удвоє, засунув за пазуху й рушив до виходу. У віддаленій кімнаті загупали кроки і грюкнули двері. Я весь напружився. Хтось пробіг подвір’ям. Все ж, проходячи однією з кімнат, я кинув мимовільний погляд у дзеркало і зрозумів, що мені треба хоча б умитися. Тепер я ступав сторожко, де й поділася безтурботність. Я знайшов простору, обкладену блакитним кахлем ванну і змив кров. Елегантною щіткою, ручка в якої була не інакше як зі слонової кістки (слонова кістка у Старій Вишні!), я почистив одяг. Та коли на прощання ще раз подивився у дзеркало, з’явилося відчуття, яке насипало горошинок снігу за комір: мені раптом здалося, і дуже реально, наче дві, три, п’ять, десять пар очей розглядають мене. Озирнувся. За спиною нікого не було. Не було і в домі. Обережно скрадаючись, я покинув цей порожній і тепер вже небезпечний будинок. Довелося затиснути хустиною рану на великому пальці правої руки. Так, із затиснутою раною, похитуючись, я вийшов на вулицю. Вона була також безлюдною.

Усю дорогу мене не полишало відчуття нереальності того, що відбулося. І водночас підсвідомо чекав, що застану Ґлорію вже вдома, що отримаю відповіді на всі свої запитання.

Але я застав порожню, пустельно, пустельно порожню кімнату. Не світилося і на половині її батьків. Єдине, що мені лишалося, – це дочекатися ранку. Я обробив рану одеколоном і сяк-так перев’язав. Завтра звернуся у травмпункт. Роздягаючись, згадав про фотографію. Мене чекав ще один сюрприз: та моя фотографія, як дві краплі води схожа на припасовану замість голови до однієї з потвор Босха, лежала в альбомі. Отже, Валерія… «Отже, Валерія», – прокричала мені ніч з-за вікна. Але навіщо? І як вона могла бути зв’язана з Ґлорією, «жебраком» і всіма іншими творцями мого персонального старовишнівського пекла? На це я мав отримати відповідь якщо не завтра, то найближчим часом. Я згадав, що в маленькій аптечці, яку перенесла до моєї кімнати Ґлорія і звідки я брав бинт для перев’язки, було й снодійне. Аптечка виявилася на місці, димедрол також. Я ковтнув таблетку, за нею другу, бо це була єдина можливість врятуватися від безсонної ночі, від болю на порізаних руках і болю душі.

29 квітня

Гриміло довго, так довго, що, здавалось, грім прибив, прицвяхував мене до ліжка, і не було сили не те що піднятися, а й відчути себе живим. Так напівживим, напівмертвим я провалювався кудись у безкінечність, поки крізь грім не прорвався чийсь голос, що розпилював мій череп на шматки грубо й безжалісно.

Нарешті я перестав падати, хоч ніби нікуди й не приземлився. Повільно усвідомлював, що я прокинувся.

– Та він хоч живий? – це вже спитав хтось за моєю головою.

Я відчув холод – зимовий, безжалісний – і прокинувся остаточно. Підвів голову. До кімнати просіювався світанок, за вікном, що зяяло вибитою шибкою, стояли якісь люди. Люди у міліцейській формі. Ще нічого не усвідомлюючи, я зірвався на ноги. Майже відразу заболіла поранена рука.

– Відчиняйте, громадянине, – сказав молоденький лейтенант, котрий, здавалося, для чогось принюхувався до вікна.

«Хто ж його розбив? – подумав я. – І що взагалі трапилося, доки я спав, що приперлася міліція?»

Відповіді не знайшов, нічого не пригадав і, як був, почовгав до дверей.

Вони ввалилися всі втрьох і відразу. Один став біля одвірка, інший ринувся до ліжка, лейтенант жестом показав, що треба вийти на середину кімнати.

– В чім річ? – спитав я.

– Громадянин Лащук Георгій Васильович? – спитав лейтенант.

– Так. А що, власне…

– Ось постанова про ваше затримання.

– Але в чому річ?

– Ви підозрюєтесь у зґвалтуванні громадянки Ранюк Ґлорії Антонівни.

– Що? – Я аж заточився. – У чому? У зґвалтуванні Ґлорії?

– Саме так. За її заявою.

– За її заявою?

– Так. Одягніться, будь ласка.

Я став поволі виконувати його наказ. Руки мої, холодні і гарячі водночас, погано мене слухались, коли я натягав штани, светра, взувався. В голові крутилися якісь слова, уривки чогось логічного, чим я міг би пояснити все, що відбувалося зі мною. Нарешті, автоматично проводячи гребінцем по волоссю, я видобув звідкись два слова: міра підлості.

– Ходімо, – сказав лейтенант.

– Куди?

– У райвідділ внутрішніх справ.

– Я хотів би побачити Ґлорію.

– Там і побачите.

Ми вийшли. Перев’язана рука нестерпно боліла. За парканом стояла сусідка і здивовано дивилася на нас.

Слідчий райвідділу мав років сорок – сорок п’ять, стомлене й виснажене обличчя, мовби він цілу ніч розвантажував самотужки вагон з вугіллям, і ще більше стомлені темно-сірі очі. Він кволим жестом показав мені на стілець, і почалася та ж процедура запитування: хто я, ким працюю, де народився.

Я відповів і, доки він дивився кудись повз мене, подумав, що, може, досі сплю. Може, мені сниться сон, якому не буде кінця, доки не перестане діяти димедрол. Ще я подумав: слідчий наче щось пригадує, може, як звати його самого, абощо.

– Ставте, будь ласка, запитання, – не витримав я.

– Ви так поспішаєте? – сказав він. – Ти так поспішав, коли ґвалтував?

– Нікого я не ґвалтував. У мене болить рука.

– Рука? І де ти її поранив?

– Не ти, а ви, – розізлився я. – Я з вами, даруйте, свиней не пас.

– Ти сам велика свиня, – сказав слідчий. – Ах, вибачайте, ви. Ви – свиня і негідник. Влаштовує?

– Ви спали до цього з Ґлорією Ранюк? – спитав слідчий після нової паузи.

Я сказав, що відмовляюся відповідати, доки мене не ознайомлять із суттю звинувачення, яке стало причиною арешту.

– Вибачте, я й забув, що ви самі юрист, – сказав слідчий, але все ж через хвилину почав говорити по суті.

Я дізнався, що сьогодні вранці надійшла заява громадянки Ґлорії Ранюк про те, що вчора ввечері я, громадянин Георгій Лащук, прийшов до кімнати, в якій проживав, і став грубо ображати названу Ґлорію Ранюк, звинувачуючи її в тому, що начебто вона ввечері до мого повернення була з іншим чоловіком. Коли ж Ґлорія образилася і хотіла покинути кімнату, яку я наймаю в них з серпня минулого року, я начебто перепинив їй шлях, повалив на ліжко, роздер одяг і зґвалтував. Слідчий спитав, чи визнаю я все, сказане вище. Я сказав, що ні, і розповів, як усе було насправді. Про дзвінок «жебрака», про те, як я стежив за Ґлорією, як вона ввійшла в чийсь будинок, як її став грубо брати невідомий мені чоловік, як я розбив вікно, а вони втекли, як забрався в будинок, де нікого не було.

Біль посилювався. Я попросив слідчого викликати лікаря, а потім очної ставки з Ґлорією. Однак слідчий спочатку покликав Ґлорію. Вона зайшла, поволі переступаючи ногами, зодягнута у старий плащ, перелякана і начеб постаріла років на двадцять, а може, й більше. Перед столом слідчого поруч зі мною спинилася кульгава бабуся.

– Ви знаєте цього громадянина? – спитав слідчий.

– Так, це Георгій Лащук, – сказала Ґлорія тихо.

– Ви написали в заяві, що цієї ночі…

Він зачитав те, що тільки-но переповів мені.

– То я тебе зґвалтував, Ґлоріє? – спитав уже я, коли він закінчив.

– Тут ставлю питання я, – сказав слідчий. Ґлорія подивилася у мій бік. Я ладен був розплакатися на той її погляд. Він потягнув мене, як безодня – чорна, нескінченна, вона розширювалася з кожним сантиметром падіння.

– Ні, – сказала Ґлорія. – Ні.

– Що – ні? – не зрозумів слідчий.

– Він мене не ґвалтував, – сказала Ґлорія. – Це все мама.

– Мама? – здивувався слідчий.

– Так, – сказала Ґлорія, і голос її, здавалося, кудись зовсім провалився. Далі чувся глухий переривистий шепіт. – Мама хотіла, щоб він одружився. Одружився зі мною. Вона сказала, що коли… Коли розіграти це… Це із зґвалтуванням, то… – Вона підвищила голос, тепер у ньому звучала страшна, невимовна мука. Як вона тільки переливала її у слова. – То він злякається і одружиться.

– Отже, ваша заява… Ваша заява неправдива? – розчаровано спитав слідчий, мало не вигукнув.

Ґлорія високо підвела голову і подивилася у вічі слідчому так виразно, що той аж злякався і собі підвівся.

– Так, – сказала Ґлорія. – Саме так – неправдива. Я забираю її назад. І мама не винна. Я сама вигадала зґвалтування.

– А ті… ті пошкодження на вашому тілі?

– Я їх зробила сама. Ні, удвох з мамою. Ні, сама. Я дуже хотіла, щоб він став моїм чоловіком.

Цієї миті все в мені затерпло. Все, що було між нами в ці останні місяці, раптом промайнуло протягом якихось п’яти чи десяти секунд. То був нестримний калейдоскоп, що розсипався на льоту. Його скельця падали мені на обличчя й боляче ранили. Я міг ще зробити щось, струсити їх, я міг вимовити слово, два, ціле речення, я знав, яким би воно мало бути, але знав й інше – це речення нічого не змінить, а якщо й змінить, то це буде проти моєї волі, не зможу я бути таким, як був, не зможу забути те, що забути неможливо.

Ще було запитання слідчого, чи усвідомлює вона, що її можуть покарати за наклеп, але я бачив, що ніякої кримінальної справи він порушувати не стане. Йому, як і мені, було дуже шкода нещасної калічки. Він, правда, запитав її, чи справді були інтимні стосунки зі мною, і отримав схожу на зойк відповідь, що так, були, але цілком добровільно. Як і вчора.

Слідчий звелів Ґлорії вийти і, коли вона, шаркаючи по підлозі, покинула кабінет, запитав уже мене, як же з моєю розповіддю про той злощасний будинок і Ґлорію в ньому? Я пояснив, що будинок був і все, про що я розповів, було насправді.

– І після цього ти спав з цією нещасною?

– Невідомо, хто з нас більше нещасний, – сказав я.

Він похитав головою. Та цієї миті до кабінету ввірвалася мати Ґлорії. Вперше і востаннє я бачив її такою розлюченою. Тиха сіра жінка виглядала справжньою звірюкою. Вона закричала, що і мені, і Ґлорії не треба вірити, що вона вчора ввечері сама бачила, як я ґвалтував її дочку, і якби вона не розбила шибку, то невідомо, чим би це все закінчилося. Вона кинулася до мене і почала бити по голові, по плечах, дряпатися, тому довелося схопити її за руки і відштовхнути.

Мати Ґлорії впала на підлогу і коли підвела голову, то не стала підводитися, а затулилася руками і завила так страшно, що я аж здригнувся. На якусь мить здалося, що переді мною не стара нещасна жінка, а поранена зла вовчиця, у якої, до того ж, мисливці щойно позабирали вовченят.

Скрипнули двері. То до кабінету повернулася Ґлорія.

– Мамо! – зойкнула вона. – Мамо!

Мати Ґлорії, почувши голос дочки, подивилася на неї і враз перестала битися в істериці.

– Це ж неправда, мамо, – на диво спокійно сказала Ґлорія.

– Неправда? – Мати Ґлорії підвелася. – Неправда? Авжеж, неправда, донечко. Як ти хочеш. Неправда, пане лейтенант, – звернулася вона до слідчого і тихо, приречено засміялася, та так, що в мене мороз шкірою пробіг від того сміху.

30 квітня

Досі мені у вухах лунає голос Ґлорії. Не її матері, а саме Ґлорії. Спокійний, тихий голос.

– Залишайся, Георгію, – сказала вона.

Мені вдалося з нею зустрітися на коротку мить, коли я забирав речі, перебираючись із кімнати, яку досі наймав, до гуртожитку, який вибив мені голова суду.

– Після того, що трапилося? – вражено спитав я.

– А що трапилося? – Вона дивилася геть безневинно. – Нічого, ти ж сам сказав. Нам уже нічого й не страшно.

– Ти так вважаєш?

Вона не відповіла. Розмовляти далі не було сенсу. Я відвернувся, взяв до рук валізу з одягом. Ще були зв’язані шнурком книжки, сумка з кількома тарілками, двома банками варення, привезеними недавно від батьків. Я повантажив це в «уазик», виділений головою суду.

Віднині я був вільний від минулого, Ґлорії, а відтак – і від усіх на світі таємниць. Чомусь я був певен, що це саме так.

Проте певність моя почала вивітрюватись, ледве машина рушила. Я мусив озирнутися і побачити Ґлорію. Вона рушила слідом за машиною, вийшла з подвір’я і стала йти вулицею. Перечепилася об щось – мабуть, об грудки землі – раз, вдруге. Не в силі витримати, я відвернувся.

Дорогою з роботи того дня зайшов до бару і до ресторану. Коньяк і горілка добре ніжили мого язика. Руки стискали одну, потім другу чарку, третю… До мозку підступали уривки чиїхось розмов і просилися впустити.

Все ж я знайшов дорогу до гуртожитку.

– Хто ти? – спитав чоловіка, котрий сидів на ліжку в моїй кімнаті.

– Ваш сусід, – сказав чоловік. – Вже рік, як живу тут.

Я звалився на ліжко, сльози стали підступати до горла, душити, але я їх не випускав назовні. І раптом з жахом відчув, як тверезію. Роблюся геть зовсім тверезим.

Мій сусід виявився працівником районного сільськогосподарського управління. Крім кількох ознайомлювальних речень, нам, як виявилось, розмовляти не було про що. Я встав і вийшов. Того вечора я навідався до замкненої крамниці господарчих товарів і до залізничної станції. Черговий був на місці і буде віднині завжди, зрозумів я.

Я зайшов до нього, і, на моє щастя, то був знайомець, який чергував тієї ночі, коли я приходив зустрічати Валерію.

– Ви знову когось зустрічаєте? – спитав він.

– Так, – відповів я.

То був шанс продовжити сьогоднішній вечір, наповнити його.

Ми завели розмову про особливості нинішньої весни, яка почалася з морозів, далі нагадувала справжню весну, а тепер, коли справа підходить до травня, знову прийшов небувалий холод. Далі перекинулися на зростання цін, але незабаром я збагнув: цей вечір надто довгий, щоб тратити його невідомо на що. Я послався на те, що мені треба до вітру, і вийшов.

Я пройшов тихою вулицею, повернувся назад і зрештою вибрався на ту, де жила Ґлорія. Потім я ще вертався раз, і вдруге, і втретє. Вулиця спала. «Може, пошукати крику?» – подумав я. Місто мовчало. Остання моя прогулянка нічною Старою Вишнею? Так воно і було. Я ставав частиною цього міста, хоч жити тут без Ґлорії не міг. «А далі що?» – сказав я собі. І відповів: нічого. Якщо Стара Вишня мене вперто не приймала, то виходило, що все-таки віднині приймав її я.

Ось і дорога до гуртожитку, моєї нової оселі. Затемнені вікна, проте не всі. Одне, друге, третє таки світяться. Котресь із них моє, але я ще не знаю яке.

4 травня

Вночі перед сном до мене прийшла мама. Ні, не прийшла, а я побачив її: вона бігла, спотикаючись, по снігу, якого рясно насипало вночі. Бігла, а я стояв біля вікна. Тільки далі все було не так, як насправді колись. Мама зайшла до хати, підійшла до мене і погладила по голові.

– Тітку Марію вбито? – прошептав я.

– Як і тоді, – сказала мама.

Мама дивилася на мене спокійним, лагідним поглядом, вона мовби хотіла уберегти мене від того, що буде далі. Тоді ж, давно, в дитинстві погляд її кричав, а я затерп, щоб вибухнути страшним криком.

Мама дивилася й дивилася, її присутність була мені необхідна і водночас нестерпна.

«Хто вона насправді?» – спитав я себе і не отримав відповіді.

Тільки мама стояла і дивилася, дивилася на мене, доки я не заплющив очі.

Потім поруч із нею став суддя – високий, суворий, – той, що в сільському клубі виголошував вирок дядькові Іванові. Він щось казав, але що? Я прогнав його геть, розплющивши очі.

Десь далеко від мене спала Ґлорія.

Десь ще далі спала Валерія.

«А може, вони теж не сплять?» – подумав я.

Ґлорія – напевне ні, я хотів устати, піти до неї, але зрозумів, що не зроблю цього. Я одужав, і віднині жоден старовишнівський фантом не мав наді мною сили і влади.

З цією думкою я заснув і прокинувся. Пішов на роботу, щоб час від часу пригадувати цю думку. У своєму новому житті я розглядав справи, виносив вироки, розмовляв з колегами, жартував із секретаркою Раїсою, ввечері розпивав пляшку з Вадимом, сусідом по гуртожитку, і його знайомими, бо заснути тверезим не міг. Це була єдина незручність. Правда, я ще боявся (хоч і прагнув) зустрічі з Ґлорією, але я мав надію, що вона знає маршрут, яким я ходжу на роботу і з роботи, і не трапиться мені на дорозі.

5 травня

Все було б добре, якби одного разу по обіді в моєму кабінеті не задзвонив телефон. Я почув голос «жебрака».

– Вітаю вас, пане суддя, – сказав він. – Ви таки не послухалися мене і лишилися в цьому місті.

– Що вам потрібно? – запитав я.

– Цього разу лише повідомити про власну смерть, – сказав «жебрак».

– Облиште ваші безглузді жарти і не заважайте працювати, – розсердився я.

– А я й не жартую, – сказав він якось натужно, наче, розмовляючи, котив під гору важезний камінь. – Через півгодини мене вже не буде. Маю до вас невеличке прохання. Хоч і сумніваюсь, чи ви його виконаєте. Я просив би вас бути присутнім на моєму похороні. Все ж я перша людина, котру ви зустріли, коли прибули до Старої Вишні. То прийдете?

– Хто ви? – прошептав я.

– Жебрак, тільки й усього. Решту довідаєтеся потім, якщо захочете. Прощайте, пане суддя.

Він поклав трубку. Він зовсім не жартував, зрозумів я. До того ж мені не сподобався його голос. Хрипкий, натужний, ледь чутний, він справді скидався на голос із того світу. Я не став класти своєї трубки і з іншого телефону подзвонив на телефонну станцію. Слова «суддя» і «розслідування» таки подіяли на телефоністку, і за кілька хвилин я знав номер телефону, з якого до мене дзвонили. Телефонний довідник Старої Вишні був не надто товстим, тому хвилин за десять я знав і адресу. Розпитав у Раї-секретарки, де знаходиться вулиця Вернадського, і кинувся бігти.

Дорога привела мене туди, куди й мала привести: до будинку, в якому я вже побував, де застав Ґлорію і її невідомого коханця. Скло на вікні, яке я вибив, було давно засклене. За вікном я побачив чиїсь силуети. Повагавшись, все ж подзвонив, хоч і не знав, що я маю сказати. Відчинила мені стара жінка, у вицвілих очах якої застигли сльози.

– Вибачте, але мені сказали, що у вас…

Я затнувся, став підбирати слова. Сказати, як є? Надто довго пояснювати. Але стара мене випередила.

– Так, Георгій помер, – сказала вона.

– Георгій?

Я мимоволі приглушено скрикнув.

– Щойно, хвилин десять тому, Ви зайдете?

Вона повернулася, зігнута, згорьована, подибала всередину будинку. Мати, зрозумів я.

У кімнаті я побачив ще одну жінку і того, кого так довго не міг зустріти.

Чоловік з обличчям жебрака, саме той, який першим зустрів мене у Старій Вишні і якого я забути не міг, лежав на ліжку зі складеними на грудях руками. Зодягнутий він був у нову білу сорочку і новий чорний костюм. Але обличчя… Я не міг помилитися.

Обидві жінки плакали. Коли вони нарешті виплакалися, я спитав, як помер Георгій. І дізнався, що він дуже мучився. Останній рік його геть з’їдав рак. Він відмовився від лікування, ходив на роботу, хоч і терпів нестерпний біль. Сьогодні, вони підозрюють, прийняв отруту, бо помер якось раптово. Друга жінка виявилась сестрою. Я назвався давнім приятелем з іншого міста. Дізнався, що мій тезка працював головним інженером молокозаводу, що жив він тут сам, бо дружина його покинула.

– Дружина? – швидше механічно перепитав я. – Давно?

– Хіба ви не знали?

– Ні. Власне, я… Вона виїхала?

– Ні. Інна живе у Старій Вишні.

– Інна? – Я вдруге мало не зойкнув.

– Хіба ви не знали? – стара подивилася трохи підозріливо.

– Вона працює у крамниці господарчих товарів? – спитав я.

– Так, – сказала мати «жебрака». – То ви все-таки її знаєте?

– Знаю, – сказав я правду.

Я знав і те, хто першим повідомить їй про смерть колишнього чоловіка. Це буду також я.

* * *

– Георгій помер, – сказав я Інні. Вона підвела на мене сухі колючі очі.

– Це я знала ще п’ять років тому. Ви хочете щось купити?

– Купити?

«Може, вдарити її, струсонути? – подумав я. – Чи що зробити ще, аби вона ожила?»

Я став рухатися вздовж прилавка. І побачив Інну серед ночі. Першої ночі мого приїзду до Старої Вишні. Майнула здогадка, що тієї ночі в неї була зустріч із «жебраком». Навіщо?

– То що вас цікавить?

Вона перегнулася через прилавок, і коли наші очі опинилися так поруч, що я мовби фізично відчув сяйво її очей, продавщиця прошептала:

– Повірте, це вам зовсім не потрібно.

– Що не потрібно? – Приймаючи гру, я теж перейшов на шепіт. – Що ви маєте на увазі?

– Ви хочете, як і він, стати «жебраком».

– Стати «жебраком»?

Я випростався. Слова її були несподіваними і безглуздими.

– Навіщо мені ставати «жебраком»?

Продавщиця виструнчилася, глянула на мене з таким королівським презирством, наче я щойно відмовився від бозна-якої милості.

– Тоді навіщо вам взагалі все це?

– Що взагалі?

Ми були у крамниці самі. І все ж вона мовби чогось боялася. Чи прикидалася, грала, чи була божевільною. Щось одне відповідало істині, але що – я не міг вирішити.

Я стояв і чекав на відповідь, хоч уже й сам знав її. Нащо мені спілкування з «жебраком» і інтерес до нього.

До крамниці зайшли дві жінки, щось запитали. Я вже не чув їх. Слова, що виникли в мені, заповнили все приміщення. Крізь них випливали відра, каструлі, чайний сервіз, сокира, набір слюсарних інструментів, ще якісь речі на прилавку і за ним. Я не все збагнув зі сказаного Інною, але бажання запитати: «Як стати „жебраком“?» – росло дедалі дужче.

Пересилюючи його, себе і бажання трощити геть усе в крамниці, я рушив до дверей. Оглянувся. Продавщиця Інна от-от заридає, зрозумів я. Треба тільки, щоб я і ці дві жінки, ці дві дурні гуски, що вдавали, наче щось там вибирають, а може, й справді вибирали, – аби ми нарешті вийшли.

Я зрозумів і те, що я ці два чи три дні до похорону втікатиму від спокуси, напевно, найбільшої в моєму житті.

Я вийшов, вдихнув на повні груди повітря і подумав, що, можливо, був приречений вже з першої ночі приїзду сюди, а «жебрак» знав про те, тому мене й застерігав. Водночас я знав: думати так втішно, бо думка ця заперечує щойно зроблений мною вибір.

8 травня

На похорон «жебрака» (не можу чомусь назвати його інакше) прийшло чимало людей. Все-таки головний інженер молокозаводу був у містечку шанованою людиною. Я йшов посеред натовпу, в якому була й Ґлорія і горбилася попереду в чорній хустці на правах колишньої дружини Інна. Чи знали всі ці люди про друге життя померлого? Я питав себе про це за дорогу разів з десять, але так і не знайшов підходящої відповіді. Якщо так – то всі вони учасники змови, сенс якої ще треба розгадати. Якщо ні – то яка моя роль, яку роль готував «жебрак»? Невже я справді маю одягти те брудне лахміття?

Іноді процесія здавалась мені нереальною, як і все, що відбувалося зі мною останнім часом.

Це відчуття росло, і довкола мене стала поступово утворюватися порожнеча, в якій, окрім мене, нікого не було. Не в змозі стриматися, я став потихеньку вибиратися з натовпу. Тупіт ніг, шаркання, притишені розмови, плач даленіли, юрба перетворювалася на безформну масу, за якою я тепер повільно рухався окремо.

Так тривало, доки я не завважив обіч вулиці німого Максимка. Він також побачив мене, підійшов і став щось «говорити», відчайдушно жестикулюючи. Він показував похорон, імітуючи людей, які йшли за труною, потім показав, як померлий наче встає, іде кудись. Що це мало означати?

– Він що, по-твоєму, має воскреснути?

Німий захитав головою, замукав. Показав на себе, вдаючи, ніби на ньому інший костюм, тоді зобразив померлого, показав на свою зашмуляну одежину. Я збагнув, що йому відомо про подвійне життя головного інженера, і спитав, чи знає, де той зберігав своє лахміття. Він ствердно хитнув головою.

Ми дісталися до покинутої, обдертої халупини, яка раніше, мабуть, була чиїмось сараєм. У кутку лежала купка соломи, а на ній те, що я шукав, – рештки напівзотлілого костюма «жебрака». Ледве взяв його до рук, відразу відчув сморід, який став забивати ніздрі. Я пригадав, як смерділо це лахміття в ніч мого приїзду, і зрозумів, що ніколи його не одягну. Для цього містечка вистачить і одного божевільного. Чи є ще якась таємниця? А мені це байдуже. Байдуже, мало не закричав я, але щось здушило горло, і я закашлявся.

Кашляв довго, здавалося, всі нутрощі виваляться назовні.

Німий перелякався, замахав руками, розчинив навіщось перекошені двері. Я погамував кашель і витер хустиною губи й очі.

– Ходімо, – сказав я німому.

Він покірно поплентався за мною. Ми дісталися до невеличкої забігайлівки, пишно названої баром «Нептун», і там я напився і напоїв свого несподіваного колегу. Коньяк, а за ним і горілка добре зволожували горло і туманили очі. Коли ми вибралися з бару, земля приємно похитувалася під ногами.

– Отак ми й пом’янули його душу, – сказав я. – Його грішну душу.

– Ніякої душі в нього не було, – раптом сказав німий. Якби земля на цій вулиці розступилася піді мною, я б, напевне, здивувався менше.

– Ти що… говориш?

– Авжеж… як і ти, – глузливо сказав «німий». – Говорю і хочу сказати, що ти собаче лайно. І я собаче лайно, і світ цей також. Сьогодні він втратив ще одного дурня, який хотів бути Богом і дияволом водночас, а що з того змінилося? Він не примирився, ха-ха! Ти думаєш, завтра хтось його згадає?

– Як це – Богом і дияволом водночас? – спитав я, вдаючи п’яного, хоч був уже абсолютно тверезісінький.

– А так, – сказав «німий» і знову замукав, зажестикулював, замахав руками.

– Навіщо ж ти прикидаєшся? – спитав я.

– Всі прикидаються, – сказав «німий». – Тільки кожен по-своєму. Гадаєш, я не знаю, як ти прикидаєшся?

– І як же?

– Пішов би ти, – лайнувся він, замість відповіді скорчив огидну гримасу і глузливо помахав рукою, збираючись, очевидно, покинути мене.

Я кинувся до нього, схопив за барки, щосили вгатив у щелепу. Він заточився, але впасти я йому не дав, вдарив удруге і втретє. З розбитої губи текла кров, очі наповнювалися божевільним жахом. Може, він злякався, що я хочу його вбити? Але я не мав такого наміру. Я просто мстився і за Ґлорію, і за самого себе, і навіть за «жебрака», бо розумів, що збагнути дії його не зміг, а «німий» нічого більше мені не розкаже.

Раптом «німий» став сміятися. Сміх душив його, переріс у жахливу істерику. Згинаючись і розгинаючись, він корчився від сміху, аж почав задихатися. Тепер я по-справжньому злякався, кинувся до бару і попросив дати мені води. Коли ж вибіг на вулицю зі склянкою в руках, «німого» Максимка там вже не було. Він розтав у надвечірньому повітрі, наче фантом.

Мені ще лишалася блуканина порожніми вулицями, прихід на пустир, чекання невідомо чого. Я благав прийти і вбити мене або забрати з собою, але до кого я звертався?

Я стояв сам серед пустиря, й мені здавалося, що він розширюється, заковтує на моїх очах один будинок, другий, що він здатен заковтнути цілу вулицю, все місто. Стара Вишня зіщулилася у передчутті зникнення і знищення, й хати ставали маленькими пуделками, в яких жили малесенькі, дрібні істоти. Досі я вважав себе більшим за них, справедливішим, принаймні таким, що має право визначати рівень справедливості. Але це відчуття витікало крізь пальці, наче пісок, який забирав під себе пустир. Моя самотність не належала навіть мені. Але вона була схожа на цей пустир, за яким починалося глевке болото незаасфальтованих вулиць, які навіть міськими не можна було назвати за всієї моєї фантазії. Та як не дивно, я відчув – нарешті відтепер я повністю належу цьому маленькому поліському місту.

Я рушив. Знову рушив, щоб своєю ходою розчахнути місто на дві нерівні половини – в одній був я минулий, в іншому мене ще не було, але я мусив бути. Мусив.

Рвучкий вітер шматував мій одяг, чавкало під ногами. Ось-ось до міста мала завітати справжня весна. Бруньки на деревах готові до «вибуху». Я ще не бачив Старої Вишні, коли в ній зацвітають сади. Може, ця думка мені допоможе?

Проте виходу не було. Можна було піти до бару і знову напитися, піти до сараю і спалити лахміття, що вже не належало «жебракові», спробувати переконатися, що Інна не прийде вночі до крамниці, що ніхто не прийде, щоб завести мене до кімнати в стилі Босха, що з єдиного потяга, який проходить вночі через Стару Вишню, ніхто не вийде, що на вокзалі, як і раніше, нема чергового або, навпаки, що він там є. Можна було сходити і постояти під вікном Ґлорії, доки там не погасне світло, якщо воно вже не погасло. Навіть можна було серед ночі навідатися на кладовище до свіжої могили, хоч таке робити й страшнувато.

Але сенсу не мав жоден із цих гіпотетичних вчинків.

«Помер „жебрак“, от і все, – подумав я. – „Жебрак“, який спробував узяти на себе функції судді. Суддею ж віднині буду я».

Ця думка змусила мене спинитися. Я мав стати суддею… суддею… так, суддею… над самим собою. «Ну, от і все, спішить не треба, лишився казкою мій сон», – пригадалися слова з якогось вірша. Але того вірша, здається, я сам написав у дитинстві. Як там далі в мене було? «Лиш наді мною плаче небо, і серце плаче в унісон». Бач, не забув, хоч як давно це було, і давно вже не пишу віршів.

Я повернув назад, до гуртожитку. Йшов і подумки благав, аби там не застати мого сусіда по кімнаті.

Мені пощастило. Кімната була порожньою. У тумбочці біля мого ліжка поміж кількох книжок знайшов два товстих зошити і взяв їх із собою.

Я вийшов із гуртожитку і остаточно зрозумів, що має сенс лише те, що я мав зробити зараз, той вчинок, від якого прагнув утекти всі ці дні, а тепер уже не можу.

– Я хочу зробити заяву, – сказав я через кільканадцять хвилин черговому по райвідділу.

Молоденький лейтенантик дивився так чисто й безпосередньо, що мені захотілося повернутися і зникнути з його очей, які, напевне, не могли звикнути до закривавлених трупів, проламаних черепів і брезклих облич п’яних бешкетників.

– Про що ви хочете заявити? – спитав лейтенантик.

Відступати було пізно. Втім, відступивши, я все одно повернувся б сюди.

– Я хочу заявити про вбивство. Навіть не про одне, а про три вбивства. А може, й чотири.

– Чотири вбивства? Ви, здається, п’яний, громадянине?

– Ні, – сказав я. – Не п’яний, хоч і пив сьогодні. Але я вже давно протверезів. Тому й прийшов до вас.

– Отже, ви стверджуєте, що стали свідком одразу чотирьох убивств?

– Не одразу, а з певним інтервалом, – спробував я усміхнутись.

– Тобто вбивства відбулися не сьогодні? – уточнив лейтенант аж надто серйозно.

– Саме так, – підтвердив я. – Сьогодні був похорон останньої жертви. Останньої моєї жертви.

– То вбивця – ви?

Лейтенант аж відступив від мене. Все його тіло налилося напругою.

12 травня

Нарешті я по-справжньому виспався. Жорсткі нари зовсім не заважали цьому. Не заважало й бурмотіння сусіда по камері. Бо з моєї душі звалився величезний тягар, який мучив мене, пригинав до землі і не давав дихнути. І те, що далі вже буде зі мною, відтепер не мало аніякісінького значення. Смерть? Що ж, я готовий і до смерті. Вона принесе мені тільки полегшення. Бо я все одно не вийду з в’язниці своєї душі, навіть якщо мене визнають таким, що не здатен відповідати за свої вчинки. Хоча навряд, бо тепер я здатен тверезо мислити, обмірковувати, згадувати, аналізувати. Я здоровий після цієї сповіді, якщо тільки можна назвати здоров’ям спустошену душу такого негідника і вбивці, як я.

Останнє, що я побачив перед тим, як заснути, була біла-біла рівнина, величезне поле, щедро вкрите снігом. По ньому хтось біг, кудись поспішав, але то був уже не я. Та й прибігти йому було нікуди, адже рівнина простягалася ген-ген, аж до обрію, а може, і взагалі була безкінечною.

Мені нічого не приснилося, і, коли я прокинувся від стукоту в дворі і крику «Підйом!», почувався досить легко, принаймні фізично. Я легко звівся на ноги і побачив, що тепер у камері сам: напевне, сусіда забрали вночі, боячись, аби я чогось йому не зробив. Тільки посміхнувся з цього, бо на будь-який вчинок був не здатним.

Вчора я розповів геть усе слідчому, який взявся вести мою справу. Я попросив вислухати мою розповідь із самого початку, тобто з дитинства. Отже, я розповів про вбивство тітки Марії, про те, яке враження справило на мене, коли я… Так, я наче щось передчував, мовби визначав собі долю, коли тоді… Щось підштовхнуло мене, і як тільки батько пішов до дільничного міліціонера, щоб повідомити про трагедію, я крадькома від матері, котра все ще не могла прийти до тями, взув чоботи і побіг до хати тітки Марії.

Ніколи мені не забути, як відчинив двері й ступив до хати.

Втім, побіг я не відразу. Спочатку вислизнув з нашої хати і довго стояв, притулившись спиною до холодної стінки. Шалено калатало серце, здається, досі чую його биття. Нарешті я ступив у сніг. Пройшов трохи, спинився. Злякався, що звідси мене може побачити мама. Наче вона могла знати, куди я зібрався. Озирнувся. Маминого обличчя у вікні не було. І тоді я побіг. Біг, провалюючись у заметах, кілька разів упав, як перед тим мама, за якою спостерігав у вікні.

Потім я прочинив двері до сіней тітки і, коли побачив її, закривавлену, порубану, спершу закам’янів від жаху, а потім закричав, хоч почути мене ніхто не міг.

Я кричав так довго, що захрип, і мій голос вмер, здавалось, разом зі мною.

Але я лишився жити. Потім ходив на суд. Заходив до клубу і дивився, як сидить на лавці збоку під охороною міліціонера дядько Іван, слухав, як говорить суддя. Потім був день, коли оголосили вирок. Пригадую, я щось шептав омертвілими губами, хоча що саме – не пам’ятаю. Плив зал, заповнений людьми, здавалося, то не тітка Поліна, дружина дядька Івана, кричить безтямно, ледве суддя вимовив: «До смертної кари», – а кричу я, малий хлопець, який причаївся в останньому ряду. Але чи кричав я? Якщо й кричав, то всередині себе, кричало, сповнене жахом, все моє заціпеніле єство. Потім я побачив, як дядька Івана виводять із залу, він оглянувся в дверях, мені здалося – він подивився на мене, саме на мене, може, він шукав мої очі, напевне ж, шукав, а я щось шептав, все шептав, тепер пригадую, що: «Я буду суддею, я буду суддею». Саме так, тоді вперше, винесений людським потоком на вулицю, йдучи довго з непокритою головою під снігом, що якраз почав падати, – великий, лапатий, – я вже знав, що неодмінно стану суддею.

Слідчий слухав, не перебиваючи, і я мусив розповідати далі. Напади почалися ще в дитинстві. Втім, я тоді не знав, що то напади. Просто одного разу десь так через рік після суду над дядьком Іваном я раптом відчув перший напад страшної чорної люті. Ми йшли вулицею зі школи з моїм однокласником, і він почав розповідати, як ловко навчився підглядати за дівчатками в нашому шкільному туалеті. Там начебто була дірка, про яку знав лише він.

Виколупав її у стінці між дівчачою і хлопчачою половинами і часто на перервах бігав туди підглядати. А потім закладав тріску на те місце, й ніхто нічого не помічав. Сьогодні він там бачив Ольку Лемчучку, як вона… Я не дочув, що він побачив у Олі, до якої я мав особливу, ще чисто дитячу симпатію. Я кинувся на свого товариша і почав бити його по чому попало – кулаками, ногами, портфелем. Не знаю, може, й убив би його, якби не побачила тітка Настя з будинку, навпроти якого ми спинилися.

Тоді я лише отримав удома від батька добрячого прочухана. Потім такі напади траплялися час від часу, коли мені хотілося бити когось чи просто знищити, якщо я дізнавався, що той чинив несправедливо. А проте я ріс і швидко зметикував, що набувати репутації хулігана і забіяки зовсім ні до чого, якщо хочу закінчити школу з медаллю, як задумав. І я… я навчився спрямовувати вибухи гніву на котів, собак, гусей і курей, які розплачувалися за мою невтримну жагу до справедливості.

– Що ж ви з ними робили? – спитав слідчий.

– Вбивав або в ліпшому випадку калічив, – з холодним спокоєм, сам тому дивуючись, відповів я.

На якусь мить перед моїми очима постало те жахливе видовище, якого ніколи не забути (а втім, і інших теж): конаючий наш пес Бровко, якого я дуже любив. Досі мені здається, що то людські очі, може, навіть мої, що вселилися в собаку. Здавалося, що він, доки не здох, от-от заговорить. Але він мусив померти, бо перед тим я став свідком ганебного вчинку мого старшого брата Миколи, який вкрав із колгоспу мішок картоплі.

– Рідні й близькі знали про це… ваше?..

Слідчий явно не міг знайти слова. Вбивство, варварство, божевілля – чи може бути якесь інше?

– Не знали, – відповів йому, швидше заспокоїв. – Я старався робити це, коли ніхто не бачив. А щодо собаки, щодо Бровка, то сказав, що, мабуть, забили цигани, коли пес кинувся захищати від їхнього вторгнення хату. Цигани справді були і проникли до оселі на сусідній вулиці, де не виявилося господарів. Мені повірили. А може, хотіли вірити…

Десь так у класі дев’ятому напади начеб припинилися. Відновилися вже під час навчання в університеті. Ми тоді на канікулах виїхали в Карпати. Нас було четверо: я, Валерія, Никифор і Марічка. Вони обоє мали такі несучасні імена, ті наші найближчі товариші по курсу. Але не характери. Марічка була з якогось гуцульського села, а Никифор, якого так назвали на честь діда, був сином відповідального працівника облвиконкому. Вона – тиха, сором’язлива, він – красень, самовпевнений, зухвалий, однак, на диво, інтелектуал, що й притягувало мене до нього. А може, притягувало й інше – вміння триматися і з жінками, і взагалі в цьому дурному житті.

Того вечора ми пішли з ним удвох до гірської річки на риболовлю, доки наші дами готували вечерю. Тут він і виклав усе. Авжеж, я довідався, що ніколи він не одружиться на цій селючці, що він її часто зраджує зі львівськими дівчатами, що терпить її біля себе, бо вона вміє «класно давати» і дозволяє робити з собою, що завгодно. Він розказував, як Марічка стоїть перед ним на колінах і робить міньєт, як він змушує її вилизувати задній отвір. Не знаю, чому він все це розповідав, швидше всього, бачив у мені спільника, котрий так само використовує для власної мети Валерію, доньку багатих батьків, львів’янку, одруження з якою дозволяло «зачепитися в цьому місті», щоб потім лишитися тут назавше. Коли я це зрозумів, то наступної миті збагнув й інше: до нашого невеличкого табору він не повернеться, він оступиться на вузькій стежці, коли ми повертатимемося назад…

Потім я перейшов до старовишнівських справ. Розповів, як дорогою сюди, в потязі, мимоволі став свідком, як у провідницькому купе Людмила Черняк віддавалася іншому провідникові, здається, то був їхній бригадир, але, може, все і обійшлося б, якби я не підслухав, як вони ділили гроші від перевезення безквиткових пасажирів. Так, тієї ночі я не вийшов на станції Стара Вишня, я проїхав трохи далі і зіштовхнув провідницю з потяга, а тоді вже вернувся на станцію і зустрів «жебрака». Потім було знайомство з Нілою Трачук, яка зраджувала свого нареченого, був і суддя Бушняк, котрий дедалі більше дратував мене тим, що стояв на моєму шляху до суддівської посади. Нілу я задушив подушкою, коли після ночі, проведеної з нею, на світанку повернувся, а Бушняка повісив у його ж саду. Я пред’явив слідчому на підтвердження своїх слів щоденник, який почав вести по приїзді до Старої Вишні. Пояснив йому, що в цьому щоденнику спеціально фальсифікував те, що зі мною відбувалося, але за описом мого душевного стану можна зрозуміти, що я таки злочинець.

– Навіщо? – спитав слідчий. – Навіщо ви… записували?

– Бачите, після вбивства Людмили Черняк я подумав, що, можливо, мене колись викриють… заарештують і… цей щоденник мав би мене виправдати, бо ж я описував події так, що підтверджував свою невинність. Але якщо вже вирішив признатися…

– То признаватися в усьому?

– Так, – тихо відповів я.

– Зрозуміло, – сказав слідчий.

Може, мені здалося, але після моєї розмови в очах слідчого стояв страх, дикий тваринний страх, що лещатами стискав йому мозок. Якби я зараз кинувся на нього і зімкнув пальці довкола тонкої, майже хлопчачої шиї, він би й не пискнув, настільки був вражений, мало того, паралізований моєю розповіддю. Але наміру душити його я не мав. Він нічим не провинився ані переді мною, ані перед цілим світом. До того ж я почувався, як мертва випатрана риба. А може, й інакше, але чомусь саме це порівняння прийшло до моєї голови – холодної і водночас палаючої після страшної сповіді. «Треба буде записати в щоденник» – ще подумав. Хоча невідомо, чи віддадуть мені щоденника. Все одно якийсь папір мусять дати. Але чи захочу я писати? «От і все, Ґлоріє, – раптом подумав я. – Тепер справді все. Ми квити».

P. S. Щоденника мені віддали. Я ставлю крапку.

Епілог

– Ви вільні, – сказав слідчий, інший, старшого віку, той, що вже мав справу з Георгієм Лащуком. Вимовив ці слова рівно через три тижні після першого допиту.

– Вільний? – здивувався Георгій. – Ви що ж, відпускаєте мене?

– Так. Слідство закінчено.

– Слідство закінчено – і відпускаєте?

– Ах, Георгію Васильовичу, – втомлено сказав слідчий. – Ви не гірш за мене знаєте, що розповіли неправду.

– Неправду? – Георгій аж зойкнув.

– Саме так, неправду. Ви навіщось обмовили себе. Навіщо – я можу про те лише здогадуватися.

– Отже, по-вашому, я нікого не вбивав?

Георгій дивився на слідчого так пронизливо, що, здавалося, погляд цей витримати неможливо. І все ж слідчий витримав.

– Саме так: не вбивали, – сказав слідчий. – Никифор Лабунець загинув сам, коли ви були в таборі. Це підтвердили і Валерія, і Марія Вікторевська. І ходив він не на риболовлю, оскільки річки там поблизу не було. Того вечора він пообіцяв своїй нареченій Марічці, що принесе едельвейс. Вона відмовляла його від того походу, але він…

– З біса цікаво, як вас послухати, – вимовляючи слова якомога іронічніше, перебив його Георгій.

– Далі буде ще цікавіше, – сказав слідчий. – Ще цікавіше, коли я скажу, що ви допомогли знайти справжніх убивць Людмили Черняк і Ніли Трачук.

– Он як? – сказав Георгій. – І хто ж це, по вашому, якщо не я?

– Людмилу вбив бригадир провідників того потяга. Її обмовила інша провідниця, яка кохала бригадира і вважала Черняк своєю суперницею. Вона сказала йому, нібито Людмила збирається доповісти начальству, що бригадир бере з провідниць данину з тих грошей, які вони мають від перевезення безбілетних пасажирів. Але не зробить цього, якщо він одружиться з нею. Тобто та провідниця, Віра, збрехала, обставила справу так, що Людмила Черняк збирається шантажувати свого бригадира. Ну, а він одружуватися не хотів. Віра ж потім і посвідчила, що бачила, як Людмила Черняк сама викинулася з потяга. Тепер слухайте далі. Нілу Трачук справді вбили, причому задушили подушкою, але зробив це Степан Колбун, якого вона зраджувала. Ви мали рацію, вона приходила на пустир до нього.

– То виходить я, коли пішов з нею, сприяв її смерті? – Георгій дивився так, що, здавалося, от-от закричить.

– Але ж ви не могли знати, – якомога м’якше заперечив слідчий, – що він за нею стежив, що він терпляче чекав, доки ви її покинете.

– Не міг, – покірно і мовби приречено згодився Георгій. – Де зараз Степан Колбун?

– Він заарештований, в усьому признався і чекає суду, – сказав слідчий. – Що ж до судді Бушняка, то ви тут також ніпричому. Він таки наклав на себе руки і зробив це в ніч перед арештом. Тоді вже було відомо, що він узяв великого хабаря від родичів підсудного, якого намагався засудити на менший строк. Отже, ви вільні, Георгію Васильовичу.

Георгій підвівся й відчув, що ноги враз зробилися ватяними. Кабінет і все в ньому кудись попливли в дивному рожевому тумані. Цей туман йому знайомий, десь він уже так плив, треба пригадати, пригада…

– Ви нічого більше не хочете мені сказати? І спитати не хочете? – подерев’янілим неслухняним язиком вимовив він. – Навіть про кімнату з репродукціями Босха?

– Ні, Георгію Васильовичу, – сказав слідчий, і собі підводячись.

Насправді ж йому хотілося поставити запитання. Одне-єдине. Про Ґлорію.

Але він розумів, що саме цього питання торкатися не варто. Він був не лише слідчим…

Георгій простяг руку до зошитів, які до нього мовчки підштовхнув слідчий. Відсахнувся, неначе обпікся. Відвівши погляд, усе ж узяв і поволі почовгав до дверей.

– Ненавиджу, – пробурмотів перед тим, як їх відчинити.

– Ви щось сказали? – перепитав слідчий.

Георгій різко повернувся. Тепер очі його справді палали, наче дві розпечені жарини.

– Ненавиджу зануд, які так детально проводять слідство, ось що я вам хотів сказати, – чітко вимовив він.

* * *

Вже надворі він спинився, озирнувся. Містечко перед ним було геть зеленим. І дерева обіч вулиць, і сади вкрило молоде зелене листя. А втім, не таке й молоде, адже надворі вже червень.

«Ти знаєш, що робити», – почув Георгій чийсь голос.

Він здригнувся. То був голос «жебрака».

– Ні, тільки не це, – сказав Георгій і рушив.

Але з кожним кроком старовишнівською вулицею він розумів, дедалі більше й певніше, що єдиний справжній вихід в цьому житті – так само, як досі «жебрак», приходити на вокзал і чекати потяга, яким повинен приїхати до Старої Вишні суддя. Справжній суддя. Твій суддя.

Чекати, навіть коли знаєш, що той ніколи не приїде.

* * *

Невимовлене запитання слідчому поставила його дружина, коли пізно ввечері у спальні він не стримався і розповів про дивну справу з обмовою, яку йому довелося вести останнім часом.

– Навіщо він усе це вигадав? – перепитав слідчий і відчув, як йому нестримно, вперше за два роки, відколи кинув пити, хочеться ковтнути горілки. – Я теж питав себе про це. Розумієш, його щоденник насправді не був щоденником. Написаний він в основному протягом останніх двох-трьох місяців перед тим, як Георгій зґвалтував цю… Ґлорію.

– Отже, ти вважаєш, що він її зґвалтував?

– Так. Це його єдиний реальний злочин, якого не визнає ні він, ні жертва.

– Як ти дізнався про щоденник? – спитала дружина. – Він сам признався?

– Ні. Але то були два загальні зошити, на обкладинці яких стояла назва фірми, яка їх випустила. Я подзвонив у ту фірму й дізнався, що вони почали випускати їх лише в січні. Тоді ж, через кілька тижнів, приватний торговець привіз партію зошитів до Старої Вишні. Він і пригадав, що серед його покупців був і Георгій Лащук. Отож, свого «щоденника» він міг почати писати не раніше січня.

Слідчий помовчав і почув, як пришвидшено дихає дружина. Подумав, що цікавості людина ніколи не позбудеться, надто жінка.

Йому раптом не знати чого стало соромно за своє благополуччя, за цю затишну спальню, за цей інтимний вогник настінного бра обіч подружнього ложа.

– Він, очевидно, таки кохав цю Ґлорію, – сказав слідчий після довгої паузи. – Кохав і страждав від того, що кохає справді калічку, певною мірою потвору фізично й душевно. А може, й не потвору. Відчував, що треба робити вибір, і не міг його зробити. І тоді, мстячи самому собі, зґвалтував її. Але продовжував у глибині душі кохати, розумів свій гріх, з кожним днем ладен був прийняти все більшу покару і, не в силі признатися у зґвалтуванні, сам вигадав собі тяжку обмову, готовий до будь-якої спокути.

– А зриви, напади люті в дитинстві?

– Вони були, була й травма, – сказав слідчий, – травма, завдана судом над його дядьком Іваном, якого він досі в глибині душі вважає невинним. Але насправді з часом він переріс ту страшну хворобу… Втім, може, його потяг до Ґлорії був підштовхнутий несвідомим прагненням зробити її щасливою, бо всі люди, чимось обділені, я так зрозумів, здаються йому такими, що потребують захисту. Але не зміг, не зумів, не… ет, що казати… життя…

Вони помовчали, дружина вткнулася чоловікові в плече, і йому на якусь мить здалося, що жінка, яку, він вважав, добре знає, також безмовно просить в нього захисту. Від кого чи від чого?

– Але навіщо він обмовляв себе?

– Це бажання виникло вже потім. Спочатку він, очевидно, вирішив просто розповісти, вилити на папір все, що відбувалося з ним після приїзду до Старої Вишні. Вже тоді він мовби виправдовував себе, плутаючи фантазії з реальністю. До того ж зустріч з «жебраком», який чекав міфічного суддю, що має приїхати і навести лад у місті, наклала свій відбиток, як і потрясіння від смертей Людмили Черняк і Ніли Трачук. І судді Бушняка. А потім додалося зґвалтування Ґлорії.

– Що ж буде далі? – прошептала дружина слідчого після довгої паузи.

– Він, мабуть, залишиться у Старій Вишні, – сказав чоловік. – Хоча суддею вже не буде. Юристи тепер потрібні. Знайде якусь роботу. Хіба що… Хіба що… Розумієш, я вчора зустрів цю… Ґлорію, і мені здалося, що вона вагітна.

– Ти вважаєш, що… між ними можливе примирення?

Болісна гримаса спотворила на мить обличчя дружини слідчого.

– Так, – сказав слідчий. – Я так і вважаю. Треба вірити, що між ними… що це можливо.

– Я б хотіла їм допомогти, – сказала дружина слідчого дуже тихо, після довгої затяжної паузи.

– Їм?

– Їм обом, – уточнила дружина слідчого. – Хоча, мені здається, ти надто просто все пояснюєш.

– Надто просто? – здивовано перепитав слідчий.

Дружина слідчого мовчала. Стару Вишню дедалі щільніше огортала ніч. Великий чорний звір гладив м’якими подушечками пальців зі схованими кігтями напівсонне містечко, в оселях якого все ж світилося декілька вікон.

Про автора

Журналіст, драматург, прозаїк – така творча еволюція Володимира Лиса. Журналістиці він віддав чимало років у різних виданнях, нині редактор відділу державного будівництва незалежної громадсько-політичної газети «Волинь» (м. Луцьк).

У літературі дебютував як драматург, п’ять його п’єс було поставлено в різних театрах України, на українському радіо, дві з них пройшли досить широко. Як прозаїк заявив про себе 1985 року, коли повість «Там, за порогом» здобула першу премію на республіканському конкурсі творів про молодь. Вже на рубежі XX і XXI століть тричі ставав лауреатом всеукраїнського конкурсу «Коронація слова». У видавництвах Києва, Львова і Тернополя вийшли романи «Айстри на зрубі», «Романа», «Маска» («Людина в п’ятьох масках»), «Продавець долі». Незвичайні характери в екстремальних умовах у поєднанні зі складними психологічними колізіями, вміле переплетення реального й ірреального роблять романи Володимира Лиса захоплююче читабельними, надають їм магічного притягання і водночас здатні задовольнити найвибагливіших літературних гурманів.

notes

Примітки

1

Замельдуватися (діал.) – з’явитися.

2

Gloria (лат.) – слава.