Робін Стівенс

Аж ніяк не жіноче вбивство

Детективне товариство Веллс і Вонґ

Усім шкільним друзям, які стали моєю другою родиною.

А також міс Сілк і місіс Сандерсон, які б ніколи нікого не вбили.

Поставлене перед фактом вбивства міс Белл, Детективне товариство Веллс і Вонґ розпочинає розслідування.

Записано Гейзел Вонґ (секретарем Детективного товариства), 13 років.

Розпочато 30 жовтня 1934 року.

вчителі

Міс Ґріффін — директорка

Міс Леппет — вчителька історії та латини

Міс Белл — вчителька, відповідальна за наукову діяльність, а також — убита

Міс Паркер — вчителька математики

Містер Маклін — превелебний отець

Містер Рід, «Єдиний» — вчитель музики та мистецтв

Міс Теннісон — вчителька англійської мови

Міс Гопкінс — вчителька фізкультури

Мадемуазель Рено, «Мамзель» — вчителька французької мови

Місіс Мінн, «Мінні» — медсестра

Містер Джонс — підсобний робітник

Матрона — економка

ДІВЧАТА

Дейзі Веллс — восьмикласниця і президент Детективного товариства Веллс і Вонґ

Гейзел Вонґ — восьмикласниця і секретар Детективного товариства Веллс і Вонґ

восьмиКЛАСНИЦІ

Кітті Фрібоді

Ребекка «Біні» Мартінау

Мартина Лавінія Темпол

Клементина Делакруа

Софі Кроук-Фінчлі

ШЕСТИКЛАСНИЦЯ

Бетсі Норс

СЕМИКЛАСНИЦІ

Бінні Фрібоді

Марії

ДЕСЯТИКЛАСНИЦЯ

Еліс Мергатройд

СТАРШІ ДІВЧАТА

Вірджинія Овертон

Белінда Венс

староста

Генрієтта Тріллінг, «Король Генрі»

Частина І. Виявлення тіла

1

Це перше вбивство, яке розслідує Детективне товариство Веллс і Вонґ, тому добре, що Дейзі купила мені новий записник. Попередній закінчився після того, як ми розкрили Справу Зникнення Стрічки Лавінії. Розгадка, звичайно ж, полягала в тому, що її вкрала Клементина, аби помститися за те, що Лавінія штурхонула її в живіт під час гри в лакрос, що, у свою чергу, було помстою Клементині за поширення пліток стосовно того, що батьки Лавінії розлучилися. Я припускаю, що розкрити цей новий злочин буде набагато складніше.

Я думаю, що треба дещо розповісти про нас із нагоди початку нового записника. Дейзі Веллс — президент Детективного товариства, а я, Гейзел Вонґ, — його секретар. Дейзі говорить, що це робить її схожою на Шерлока Голмса, а мене — на Ватсона. Мабуть, це справедливо. До того ж, я занадто низенька, щоб бути героїнею цієї історії, а також хто й коли чув про китайського Шерлока Голмса?

Ось чому мене дуже тішить те, що саме я знайшла мертве тіло міс Белл. Насправді, я думаю, що Дейзі все ще засмучена через це, хоча й не показує цього. Розумієте, Дейзі — героїчна особистість, і всі ці події мали трапитися лише з нею. Якщо ви подивитеся на Дейзі, то безпомилково впізнаєте певний тип людей, до якого вона належить. Вона одна з тих витончених суто англійських дівчат із блакитними очима й золотавим волоссям; також вона — з тих, хто готовий мчати галопом під дощем через слизьке поле з хокейною ключкою, а потім сісти й з’їсти десять глазурованих булочок за чаєм. У той час, як я, насамперед, вирізняюся тим, що повновида, подібно до Бібендуму — чоловічка з реклами шин «Мішлен»; мої щоки — круглі, як повний місяць, а волосся й очі — немилосердно чорні.

Я приїхала з Гонконгу посеред навчального року й потрапила до другого класу, і навіть тоді, коли ми всі ще були креветками (у новому записнику пояснюю, що «креветками» ми називаємо дівчат із молодших класів), Дейзі вже була відомою у школі «Дипдин». Вона їздила на конях, входила до команди з лакросу й відвідувала драматичний гурток. Старші дівчата звернули на неї увагу і вже до травня вся школа знала, що навіть староста назвала Дейзі розумахою.

Однак це — лише зовнішній бік особистості Дейзі, її взірцево-показовий образ, який усі бачать. Усередині ж вона зовсім не така.

Мені знадобився певний час, щоб зрозуміти це.

2

Дейзі попросила мене розповісти про все, що відбувалося до того моменту, як я знайшла тіло. Вона сказала, що так роблять справжні детективи — спочатку беруть свідчення, — тому я маю це зробити. Також вона сказала, що хороший секретар має увесь час тримати записник при собі, щоб бути готовим детально описувати важливі події, якщо вони трапляються. Було б нескромно нагадувати їй про те, що я й так це роблю.

Найбільш важливою подією, яка відбулась у ті перші кілька тижнів осіннього семестру, стало заснування Детективного товариства, і започаткувала його саме Дейзі. Участь Дейзі — це усе, що треба для заснування будь-яких товариств. Минулого року у нас було Пацифістське товариство (нудне), а потім Спіритичне товариство (трішки нудне, але згодом Лавінія розбила свій кухоль під час сеансу, Біні знепритомніла, а Матрона заборонила спіритизм взагалі). Однак усе це сталося минулого року, коли ми були ще «креветками». Тепер ми вже не могли возитися з такими безглуздими речами як викликання привидів, оскільки доросли до третього класу, — так сказала Дейзі, повернувшись до навчання на початку цього семестру. Нині вона прагнула розкривати злочини.

Мене це певною мірою порадувало. І, звісно ж, не через те, що я боюсь привидів. Усім відомо, що їх не існує. Саме тому багато таких історій було поширено у нашій школі, аби налякати кожного. Найвідомішим поміж наших привидів є Веріті Абрахам, дівчина, що вчинила самогубство на балконі спортзалу на семестр раніше, аніж я прибула до школи «Дипдин», однак є ще привид колишньої вчительки, що зачинилася в одному із музичних кабінетів і померла від голоду, а також привид маленької дівчинки-креветки з першого класу, що потонула у ставку.

Як я вже говорила, цього року Дейзі вирішила, що ми будемо детективами. Вона прибула до шкільного будинку, тримаючи скриню книг зі зловісними похмурими обкладинками й назвами на кшталт: «Небезпеки в останньому будинку» або «Таємниці Майл». Матрона відбирала їх одну за одною, однак Дейзі завжди вдавалося знаходити нові.

Ми створили Детективне товариство в перший тиждень семестру. Ми обидві дали смертельну клятву, що нікому, навіть нашим сусідкам по спальні — Кітті, Біні і Лавінії, не розкажемо про це. Я відчувала гордість через те, що тільки я і Дейзі маємо секрет. Також це було неймовірно втішно — спостерігати за іншими й прикидатись, ніби ми звичайнісінькі, але увесь цей час знати, що ми — детективи, які мають секретну місію — здобути інформацію.

Дейзі придумувала наші перші детективні завдання. Впродовж того першого тижня ми стежили за іншою спальнею третьокласниць і прочитали таємний щоденник Клементини, а потім Дейзі вибрала першокласницю й визначила наше завдання — дізнатися про неї все, що тільки зможемо. Дейзі сказала мені, що це своєрідна практика — пам’ятне підтвердження того, що кожну деталь механізму ми вивчили.

Упродовж другого тижня ми намагалися з’ясувати, чому Король Генрі (прізвисько, придумане нами для цьогорічної старости — Генрієтти Тріллінг — через те, що вона була дуже відстороненою і зверхньою, а також мала неабиякі розкішні русяві локони) — не була присутня на молитві одного ранку. Проте минуло лише кілька годин, і усі, а не лише ми, дізналися, що вона отримала телеграму, у якій було сказано, що її тітка раптово померла.

— Бідолашка, — сказала Кітті, коли ми про все дізналися. Ліжко Кітті стояло поруч із ліжком Дейзі у нашій спальні й Дейзі сприймала її як друга Детективного товариства, при тому вважаючи, що вона ще не повинна знати всього. У Кітті було гладке світло-коричневе волосся й безліч веснянок, а також вона ховала дещо на дні складної коробки, що, як я думала спочатку, було причиною її страждань, але з’ясувалося, що там містилися щипці для підкручування вій. Вона була схиблена на плітках так само, як і Дейзі, без будь-яких мудрованих причин. Бідолашна Король Генрі, говорили вони, їй дуже не пощастило. До того ж, вона була найкращою подругою Веріті Абрахам, а що трапилось із Веріті, ви знаєте. Відтоді вона стала зовсім іншою.

— Я не знаю, — сказала Біні, яка спить поруч зі мною. Її справжнє ім’я — Ребекка, але ми називаємо її Біні тому, що вона дуже маленька й усього боїться. Здається, уроки лякають її понад усе. Вона говорить, що коли дивиться на сторінку, всі літери й цифри підіймаються й танцюють джигу, через що вона не може зосередитися. — А що сталося з Веріті?

— Вона вчинила самогубство, — роздратовано сказала Кітті. — Вистрибнула з балкону спортзалу минулого року. Ти що, Бінс?

— Ой! — сказала Біні. — Справді. Я завжди думала, що вона перекинулась.

Іноді Біні буває дуже тормозить.

На початку семестру трапилося ще дещо і, як з’ясувалося пізніше, це справді було дуже важливим: прибув Єдиний.

Треба сказати, що наприкінці минулого року міс Нельсон, заступниця директорки, і наша нудна стара вчителька музики й мистецтв, пішли на пенсію. Ми припускали, що її замінить хтось такий самий нецікавий, але новий вчитель музики й мистецтв не був нецікавим аніскільки. Також він не був старим. Містер Рід вирізнявся міцними вилицями й хвацькими вусами, а також зачесаним назад волоссям за допомогою брильянтину. Він виглядав точнісінько як кінозірка, щоправда, ми так і не змогли дійти згоди стосовно того, на кого саме він був схожим. Кітті вважала, що на Дугласа Фернбенкса-молодшого, а Клементина говорила, що на Кларка Гейбола, але це лише тому, що вона захоплювалась Кларком Гейболом. Насправді, я думаю, що це не мало значення. Містер Рід був чоловіком і це був зовсім не той випадок, що із містером Макліном (нашим дивакуватим немитим старим священником, якого Кітті називала містером Макбрудом), а тому вся школа одразу ж у нього закохалась.

Надзвичайно серйозне напівтаємне товариство було переконане, що культ містера Ріда започаткувала Кітті. Після першої зустрічі з ним ми охрестили його Єдиним. Ми усі мали застосовувати секретні сигнали стосовно одна одної (піднімати вказівний палець, примружувати праве око) щоразу, коли перебували у Його Присутності.

Єдиний прибув до школи «Дипдин» посеред тижня, і його поява спричинила найбільший шок відтоді, як минулого року не стало Веріті. Розумієте, ще до початку цього семестру вся школа дізналася, що міс Белл (наша вчителька, відповідальна за наукову діяльність) та міс Паркер (наша вчителька математики) мали секрет. Вони жили разом у місті в невеличкій квартирі міс Паркер, у якій була запасна кімната. Запасна кімната була таємною. Спочатку я нічого не зрозуміла, коли Дейзі розповіла мені про запасну кімнату; нині ми вже у третьому класі, тому, звичайно ж, тепер я точно знаю, що це мало означати. Зокрема, подібне припущення підтверджувалося й тим, яку зачіску робила собі міс Паркер, вона дуже коротко стригла волосся, набагато коротше, аніж того потребувала мода, а також тим, яким чином вона та міс Белл передавали одна одній сигарети на перерві минулого року.

Цього ж року вони вже не передавали одна одній сигарет, думаю, через те, що першого ж дня міс Белл накинула оком на Єдиного й втратила через нього голову так само, як і Кітті.

Це було страшним потрясінням. Міс Белл не вважалася красунею. Вона по черзі одягала три однакові зношені блузки, сама стригла собі волосся, а після занять виконувала секретарську роботу для міс Ґріффін за додаткову плату. Усі переважно співчували їй, і ми сподівались на те, що і Єдиний мав би їй співчувати. Проте, ми дуже здивувалися, коли дізналися, що це не так.

— Між ними, безперечно, щось відбулося, — розповідала Клементина нашому класу наприкінці першого тижня семестру. — Я зайшла до наукової лабораторії на перерві й випадково побачила, як міс Белл та Єдиний обіймалися. Я була просто в шоці!

— Я готова побитися об заклад, що насправді нічого не було, — зневажливо сказала Лавінія. Вона теж із нашої спальні. Також Лавінія — це висока товста дівчина з неслухняними пасмами темного волосся, яка переважну більшість часу виглядає нещасною.

— Ні, було! — наполягала Клементина. — Я знаю, як це виглядає. Я бачила, як мій брат робив те ж саме минулого місяця.

Я не могла приборкати свою сором'язливість. Коли намагалася уявити як міцна й жорстка міс Белл когось обіймає, ця сцена видавалась мені надзвичайно недоладною.

Згодом чутки про це дійшли й до міс Паркер. Вона виглядала справді жахливо зі своїм коротко підстриженим чорним волоссям і оскаженілим голосом, що гримів із її тендітного тіла, нагадуючи туманний горн. Відбувся величезний скандал, який чула майже вся школа, і внаслідок тих подій, міс Белл більше не могла жити в маленькій квартирі міс Паркер.

А потім на початку другого тижня семестру знову все змінилося. Ми ледве встигали стежити за усім цим. Несподівано ми помітили, що Єдиний більше не бажає проводити час із міс Белл. Натомість він почав залицятися до міс Гопкінс.

Міс Гопкінс — це наша вчителька фізкультури. Вона кругленька й завжди усміхнена (за виключенням тих випадків, коли вам трапляється погано зіграти в якусь із ігор), вона завжди крокує шкільними коридорами, розмахуючи хокейною ключкою, хвилі її коричневого волосся, підстриженого за спортивною модою, привабливо відкинуті назад. Вона гарненька і, як мені здається, досить молода, тому не варто дивуватися тому, що Єдиний звернув на неї увагу, — шокуючим було лише те, що він кокетував із міс Белл.

Отже, тепер можна було побачити Єдиного й міс Гопкінс, які милувалися в класних кімнатах, і все, що залишалося міс Белл, — це проноситися повз них. Щоразу, коли вона бачила їх разом, її губи стискалися, а погляд — крижанів.

Загальна думка школи «Дипдин» була проти міс Белл. Міс Гопкінс, на відміну від міс Белл, була красивою, а також батько міс Гопкінс був впливовим суддею у Глостерширі, в той час, як міс Белл не мала ніякого впливу взагалі. Однак я нічого не могла з собою вдіяти й була на боці міс Белл. До того ж, хіба вона винна у тому, що Єдиний спокусив її і що вона не могла подолати своєї бідності? Тепер, коли у неї вже не було змоги залишатися на колишній квартирі, вона, звичайно ж, стала ще біднішою, аніж будь-коли, і це змусило мене хвилюватися за неї.

Єдине, що могло їй допомогти, — це посада заступниці директорки, навіть якщо така посада й не принесла б жаданої втіхи. Міс Ґріффін мала призначити нову заступницю й через кілька тижнів почали лунати чутки, що ймовірно саме міс Белл обійме цю посаду. На перший погляд це виглядало як везіння, — одного дня міс Белл було офіційно затверджено на посаді, тому її матеріальний стан мав поліпшитись, однак насправді це означало, що її колеги, яких не обрали, почали зневажати її. На цю посаду претендували ще дві вчительки. Першою з них була міс Теннісон, наша вчителька англійської мови, — у неї справді таке прізвище, хоча її ніщо не пов’язує з відомим поетом. Якщо ви побачите жінку, на човні якої репродуковано картину Джона Вільямса «Леді із Шалот», то це міс Теннісон. Її волосся завжди спадало навколо обличчя і вона була такою ж сентиментальною, як недопечене тістечко. Другою претенденткою була міс Леппет, наша вчителька історії та латини. Вона була сірою і нікчемною, а своєю статурою нагадувала переповнену диванну подушку, однак при цьому вважала себе довіреним радником міс Ґріффін. Обидві вони просто марили посадою заступниці директорки й постійно принижували міс Белл щоразу, коли бачили її в коридорі.

А потім сталося вбивство.

3

Я вже говорила, що саме я знайшла тіло міс Белл. Це справді сталося. Однак я б ніколи не опинилась в потрібному місці, якби не ті детективні романи Дейзі. Пристрасть Матрони до відбирання книг означала, що це дуже негарно — намагатись читати їх у шкільному будинку, тому Дейзі почала тинятися в школі у вечірній час. Вона приєдналась до Літературного товариства, аби приспати, — здогадайтеся, чию пильність? Гортаючи сторінки «Втраченого раю», вона сиділа нібито за мирним читанням і слухала, що говорять інші. Я теж приєдналася до цієї організації. Сидячи в кінці кімнати, я робила нотатки про різні події для Детективного товариства. А усі думали, що я пишу вірші.

Це сталося у понеділок, 29 жовтня, після засідання Літературного товариства. Заняття в усіх позаурочних гуртках завершувались о 17.20, але потім ми з Дейзі знову повернулися до порожньої класної кімнати, аби вона могла дочитати книгу «Людина із черги». Дейзі була захоплена, а мене ледве не тіпало від хвилювання, бо ми могли спізнитися на вечерю, що проходила у шкільному будинку, і через це наразитися на жахливий гнів Матрони. Я озирнулася довкола у пошуках свого светра і з прикрістю згадала, де я його залишила.

— От лишенько! — сказала я. — Дейзі, мій светр у спортзалі. Зачекай на мене, я лише на хвилинку.

Дейзі, котра, як завжди, вткнулася носом у книжку, лише злегка знизала плечима, аби показати, що вона мене почула, і продовжила читання. Я знову подивилась на свій ручний годинник, він показував 17.40. Я знала, якщо поквапитись, у мене буде якраз достатньо часу, оскільки, щоб дістатися до шкільного будинку від входу у старе крило школи, потрібно було сім хвилин, а обід розпочинався рівно о шостій годині вечора. Я мчала уздовж порожнього коридора, що пахнув крейдою, потім повернула направо й пробігла через високий чорно-білий черепичний коридор бібліотеки, звук моїх кроків порушував тишу, я важко дихала. Навіть після року перебування в школі «Дипдин», коли я біжу, то все ще хекаю і пихкаю, а міс Гопкінс сердито зауважує, що це абсолютно не властиво справжній леді.

Я пронеслася повз спільну кімнату вчителів, бібліотеку, кабінет містера Макліна, студію Єдиного, перетнула хол, а потім знову повернула направо й потрапила до коридору, що вів до спортзалу. Відповідно до шкільної легенди, спортзал часто відвідував привид Веріті Абрахам. Коли я вперше таке почула, то була молодшою й повірила в це. Я уявляла Веріті закривавленою, з довгим волоссям, що спадає на обличчя, у фартусі й з краваткою, а також із ключкою для лакросу в руках.

Навіть зараз, коли я стала старшою й вже не «креветка», одна лише думка про те, що я — на шляху до спортзалу, змушувала мене тремтіти. Цьому неможливо було зарадити, бо коридор, що туди веде, справді страшний. Він був заставлений запиленими уламками старих шкільних меблів, які у темряві нагадували людей. Того вечора світло було вимкненим і все розпливалось в похмурих відтінках сірого та коричневого кольорів. Я дуже швидко пробігла крізь коридор, поштовхом відчинила двері до спортзалу і, запирхана, заскочила всередину.

А там, на підлозі, лежала міс Белл.

Наш спортивний зал, на той випадок, якщо ви його не бачили, — дуже великий, з брусами і балками, й усе це складено біля стін та широких скляних вікон. Неподалік від головних дверей був моторошний, високо розташований оглядовий балкон (ми ніколи не ходили туди поодинці, аби не впасти, однак відтоді, як Веріті вистрибнула звідти, ніхто й не хоче) та маленька кімната під ним, яку ми називали «шафою». Там ми перевдягались і залишали свої речі.

Міс Белл непорушно лежала внизу на балконі, її руки були закинуті за голову, а ноги підігнуті під себе. У перший момент шоку мені навіть не спало на думку, що вона мертва. Спочатку я з жахом подумала, що опинилась у непотрібному місці й вже хотіла втекти, перш ніж вона мене помітить. Проте потім мені стало цікаво, що робить міс Белл, лежачи там таким чином? Я підбігла ближче й опустилась на коліна поряд із нею. Я завагалася перш ніж торкнутися її, оскільки раніше ще ніколи не торкалася вчителів, але ж йшлося лише про те, щоб торкнутися людини. Я торкнулася її плеча у білому халаті, очікуючи найстрашнішого, — що вона розплющить очі, сяде й почне сварити мене за те, що я в спортзалі після уроків. Однак натомість, від мого дотику, її голова опустилась. Окуляри зісковзнули з носа і я побачила: те, що мені здавалось лише тінню позаду її голови, насправді було темною плямою розміром із мою носову хустку. Дещо з тієї плями потрапило на її лабораторний халат, і зробило його в тих місцях червоним. Я простягнула пальці і торкнулася тієї плями, а потім зрозуміла, що мої пальці в крові.

Я відповзла назад і нажахано витерла руку об свою сукню. На ній залишилась довга темна пляма, я дивилась то на неї, то на міс Белл, яка все ще не рухалась і виглядала хворою, як ніколи. Мені ще жодного разу не доводилось бачити мертве тіло так близько, однак я була майже переконана, що міс Белл мертва. Я думаю, перше, що мені слід було зробити в такій ситуації, то це закричати, але все довкола мене було настільки темним і тихим, що я не змогла. Єдине, що я справді хотіла зробити, — це зірвати з себе сукню, лише для того, щоб прибрати цю кров подалі від себе, однак моє виховання, отримане в школі «Дипдин», запротестувало всередині, привчивши мене до думки, що гасати по школі наполовину оголеною набагато гірше, аніж бути наодинці з трупом.

Коли я подумала про це, то зрозуміла, що міс Белл справді мертва, і я залишилась сама поряд із її тілом. Раптом я згадала привид Веріті Абрахам і подумала про те, що, можливо, це вона убила міс Белл, штовхнувши її саме у те місце, звідки вона зістрибнула рік тому… І зараз вона, мабуть, чекає нагоди зробити це зі мною. Усе це було нерозумно й по-дитячому, але у мене аж волосся стало дибки й, не зважаючи на дипдинське виховання, я зірвалася на ноги й побігла зі спортзалу так швидко, як тільки могла. Так, неначе міс Белл піднялася й переслідувала мене.

4

Я так несамовито поспішала, що, під час бігу коридором, зачепила кілька залишених там стільців і сильно подряпала коліно. Але тоді я цього майже не помітила. Мої кроки відлунювали навколо, нечіткі темні тіні виростали на межі мого бачення; моє дихання збилось. Я бігла впродовж всього свого шляху, назад через коридор бібліотеки до старого крила й побачила Дейзі, яка нарешті вийшла з класної кімнати, у якій я її залишила.

У мене, мабуть, був жахливий вигляд, я почервоніла, спітніла й захекалась.

Дейзі з цікавістю зіщулилась.

— Із тобою щось трапилось? У тебе тече кров. Ми можемо спізнитися на обід. В. О. дуже сердиться через це.

Я подивилася вниз, здивовано оглядаючи себе, і тільки потім побачила, що кров тече по моїй нозі з довгої рани на коліні. Я зовсім цього не відчула. Це виглядало так, ніби усе трапилося з іншою людиною.

— Дейзі, — задихаючись сказала я. — Міс Белл мертва.

Дейзі засміялась.

— Ой, дуже смішно, Гейзел, — сказала вона. — Уявляю собі!

— Дейзі, — сказала я, — це правда. Вона лежить у спортзалі…

Якусь мить Дейзі дивилась на мене, у неї піднялась одна брова. Це сталося саме тоді, коли Вірджинія Овертон, пробігаючи повз класну кімнату позаду неї, побачила, що ми там стояли.

Вірджинія Овертон — це дівчина, яку Дейзі назвала В.О. Щопонеділка вона чергує як нічний префект. Вірджинія — старша дівчина, яка була переконана, що усі ми мали бути у шкільному будинку після уроків, вона дуже серйозно сприймає свої чергування. Вона ступала своїми товстими пласкими ногами, як поліцейський, притискаючи до грудей свій кліпборд, ніби офіцерський записник.

— Веллс! — гаркнула вона, насуваючись на нас крізь двері класної кімнати. — Вонґ! Чи не хочете пояснити, що ви тут робите? Рівно через вісім хвилин можна буде вважати, що ви обидві спізнились на вечерю.

— У спортзалі… там міс… вона… — плутано сказала я.

— Гейзел вважає, що хтось поранився у спортзалі, — спокійно сказала Дейзі. — Вона прибігла назад, щоб покликати на допомогу.

Вірджинія роздратовано насупилась.

— Ох, якщо чесно, — сказала вона, — іноді ви аж занадто зациклюєтесь на своїх вигадках.

— Ти маєш піти зі мною і подивитись! — задихаючись сказала я. — Будь ласка!

Вірджинія по черзі дивилась то на мене, то на Дейзі.

— Якщо це одна з ваших ігор… — попередила вона.

Я потягла її назад до спортзалу, а Дейзі йшла слідом. Вчителька англійської мови, міс Теннісон, стояла біля кабінету містера Макліна в кінці коридору й розмовляла з гостролицьою рудоволосою Мамзель, вчителькою французької мови (я не знаю, як міс Теннісон могла її розуміти, — Мамзель мала жахливий французький акцент; її уроки були важким випробуванням), та з неохайним старим містером Макліном. Коли ми підійшли до них, усі троє озирнулись і подивились на нас. Ми наробили так багато шуму, що Єдиний висунув голову зі своєї маленької студії, аби подивитися, що то за метушня. (Єдиний мав власне невеличке офісне приміщення в кінці коридору перед бібліотекою, просто поруч із кабінетом містера Макліна — він не міг перебувати у спільній учительській кімнаті в іншому кінці коридору, звичайно ж, через те, що він чоловік).

— Якісь проблеми, Вірджиніє? — озвався містер Маклін, на що Вірджинія відказала:

— Я в цьому не впевнена, сер.

Як тільки Вірджинія і Дейзі пройшли крізь двері спортзалу, я зупинилась і з переможним виглядом увімкнула головне світло.

— Вона тут, — сказала я, вказуючи на те місце. — Я говорила вам…

Однак потім я подивилася вниз, у тому самому напрямку, в якому моя рука вказувала на місце, де кілька хвилин тому лежала міс Белл. Її вже там не було. Спортзал був порожнім і тихим. На відполірованій дерев’яній підлозі була лише невелика темна пляма, яка показувала, де була голова міс Белл.

Я все ще не могла оговтатись від шоку, коли Вірджинія заговорила.

— Боже мій, — сказала вона. — Оце так сюрприз. Тут нікого немає. Цього вечора ви обидві залишитесь без їжі, ти — за брехню, а ти — за те, що їй потурала.

— Але вона була там! — закричала я. — Чесне слово, вона була! — сказала я, вказуючи на темну пляму. — Це кров! Хтось мав сюди повернутись, витерти усе і…

Вірджинія пирхнула.

— І я — імператор Японії, — сказала вона командним голосом. — Ніхто нічого не робив, тому що тут ніколи не було ніякого тіла, як ти дуже добре знаєш. І якщо це справді кров, то лише тому, що у тебе іде кров з коліна. Ти сподівалась, що я не помічу? На твоїй сукні це видно досить добре. Це  — один із найкраще вигаданих прикладів нісенітниці, з-поміж тих, що я будь-коли зустрічала. Тобі має бути соромно — однак, я припускаю, що там, звідки ти прибула, тебе взагалі ніхто не вчив, що брехати — це недобре, чи не так?

Я кусала губи і бажала з такою люттю, на яку тільки була здатна, побачити Вірджинію Овертон лежачою на підлозі.

— Зараз ходімо до шкільного будинку, обидві. Я сподіваюся, що ви отримаєте від Матрони страшного прочухана за таке спізнення, це усе, що я можу вам сказати.

Після цього вона схопила нас за руки і, як ляльок, вивела зі спортзалу, бурмочучи щось про недолугих третьокласниць. Я почервоніла від гніву і сорому. Я справді бачила, як міс Белл лежала там, я точно це знала, — проте, не залишилось жодного доказу, усе виглядало так, ніби всього цього ніколи не було. Вірджинія повела нас назад повз Мамзель, міс Теннісон і містера Макліна. Мамзель з посмішкою запитала:

— Марна тривога?

— Саме так, — відповіла їй Вірджинія і продовжила ходу.

Я почувалася так, ніби трішки збожеволіла. Подібні речі просто не трапляються за межами книг Дейзі. Це було кумедно.

Однак потім, коли Вірджинія потягла нас крізь добре освітлений вхід у старе крило з дерев’яною обшивкою, я випадково кинула погляд на свою сукню і побачила темну пляму, що смужкою пройшла уздовж неї. Я розкрила перед собою долоню і побачила навколо кінчика свого вказівного пальця нечіткий червоний слід. Потім я знову стиснула руку в кулак: щонайменше, тепер я знала, що точно не збожеволіла.

5

Незважаючи на те, що Вірджинія тягла нас нагору з шаленою швидкістю, ми все ще не досягли навіть шкільного будинку, коли пролунав дзвоник, що закликав на вечерю. Я мимоволі здригнулася, коли почула його на відстані, це також було одним із проявів мого дипдинського виховання. Першим правилом, яке ви вивчаєте у школі «Дипдин», є усвідомлення того, що ці дзвоники — священні. Наші життя розділені на проміжки часу від одного дзвоника до іншого, отже, нехтування цими закликами подібне до злочину. Найважливішим дзвоником у шкільному будинку є заклик на вечерю. Якщо ви чуєте його і не відповідаєте, або ще гірше, якщо ви відсутні й не чуєте його взагалі, — чудово! Ви залишитесь без їжі.

Звичайно ж, я знала, що ми втрапили у набагато більшу халепу, а не лише пропустили обідній дзвоник, однак не могла нічого з собою вдіяти й реагувала так само.

Люди все ще чекали, допоки подадуть обід, коли ми пройшли крізь головні двері шкільного будинку у старий центральний передпокій із облущеними стінами.

— Зачекайте тут, — пробурчала Вірджинія і ми змушені були нервово походжати в очікуванні під великим годинником, що висів у передпокої, — він сповіщав нам, що ми спізнилися аж на цілих чотири хвилини, — допоки вона побігла по східцях угору, аби допомогти Матроні спуститися.

Матрона зовсім не зраділа, почувши те, що їй повідомила Вірджинія. Її безбарвні поросячі очка уп’ялися в нас із-під капелюха уніформи, вона важко дихала крізь ніс. Коли Вірджинія закінчила говорити, запанувала тиша. Мені було чути гомін з їдальні крізь причинені хиткі двері. Потім Матрона підійшла до нас, змушуючи нас пітніти й виснажуючи аж до запаморочення (мені було важче, аніж Дейзі, тому що вона нібито всього лише сприяла моїй брехні), і відправила нас до нашої спальні без обіду, аби ми подумали над тим, що накоїли. Коли ми винесли брудний блакитний килимок на центральні сходи, побачили Матрону, яка йшла на обід разом із Вірджинією. Вони перешіптувались між собою і, озираючись, кидали на нас гнівні погляди, аби ми зрозуміли, у яку немилість потрапили.

Я почувалася страшенно пригніченою через те,

що мені не повірили. А також, коли я думала про те, що побачила у спортзалі, у мене виникав неприємний присмак на губах, так, ніби мене зараз знудить. Дейзі навпаки, здається, була в дуже доброму настрої. Щойно двері спальні з грюкотом зачинилися і ми залишилися самі, вона заскочила на ліжко зі скрипом та підстрибуваннями (в нашій школі не передбачалися зручні ліжка) й сказала:

— Поясни.

— Тут немає чого пояснювати, — сказала я, сидячи поруч із нею і почувалася ще гірше, аніж будь-коли. — Я бачила, як міс Белл лежала у спортзалі. Вона, мабуть, впала з балкону. Вона повністю закам’яніла й охолола, оскільки була мертвою. Я нічого не вигадала.

— Звичайно ж, я знаю, що ти цього не вигадала, — сказала Дейзі так, нібито випадково побачити труп вчительки, відповідальної за наукову діяльність, у порожньому спортивному залі було найприроднішою річчю у світі. — Ти б ніколи не стала обманювати в такий спосіб. Лавінія, можливо, могла б, але не ти. Скажи, а ти впевнена, що вона справді була мертва?

Після таких слів я обурено підвелася, але потім згадала, як повисла голова міс Белл, коли я її торкнулася, і знову відчула нудоту.

— Я торкнулася її, вона була ще теплою, але мертвою поза всяким сумнівом, — сказала я. — Вона звалилась. Я тобі говорила, що вона, мабуть, впала з балкону.

Дейзі чмихнула.

— Упала?

— Що ти маєш на увазі? — запитала я. У мене аж мурашки поповзли по шкірі. Я була так сильно нажахана, побачивши міс Белл мертвою, що власне й не замислювалася про те, як це могло трапитись.

— Це досить очевидно, — сказала Дейзі. — Ніхто не здатний розбитися на смерть, а потім піднятися й усе прибрати за собою, чи не так? Коли ти вперше знайшла тіло, можна було припустити, ніби це — всього лише нещасний випадок. Однак, коли ми бігом повернулися назад менш, ніж за п’ять хвилин, і не знайшли тіла, яке до того там було, — чудово. Хтось мав зіштовхнути її, а потім позбутися доказів.

Я нервово ковтнула.

— Ти вважаєш, що її убили?

— Так! — сказала Дейзі. — І не говори мені, що ти не думала про це раніше. О, Гейзел, як це захопливо. Справжнє вбивство у школі «Дипдин»! Звичайно, завжди є вірогідність того, що я всього лише помиляюся. Можливо, ти прийшла у момент запаморочення й усе не так зрозуміла…

— Це неправда, — сказала я, знову відчувши розчарування.

— Або ми просто пропустили той момент, коли прибула рятувальна команда. Добре. Якщо це так, — а я сподіваюся, що це зовсім не так, — ми дізнаємося про це не пізніше, аніж завтра вранці. У разі чого вся школа буде в паніці.

— А якщо ні? — запитала я, хоча й знала відповідь на це питання.

— А якщо ні, — сказала Дейзі, почавши знову підстрибувати на ліжку й з блиском в очах подивилась на мене, — тоді наше Детективне товариство отримає найкращий шанс показати, на що ми здатні.

6

Ми почули, як внизу гримнули двері їдальні. До нас долинули гамір і тупіт ніг по зношених східцях, а через тридцять секунд Кітті штовхнула двері спальні й забігла всередину, Біні й Лавінія йшли вслід за нею.

— Що трапилося? Чому вас не було на вечері? — задихаючись сказала Біні. — Я залишила для вас свій пудинг, на той випадок, якщо ви не їли, — це добре випечений пиріг, тому його легко було винести, до того ж, ви знаєте, що я його терпіти не можу.

Я знала, що це було неправдою, і почувалася винною, але, перш, ніж я встигла щось заперечити, Дейзі люб’язно взяла у Біні крихкий кусень пирога й розламала його навпіл. Він був загорнутий у не дуже чисту носову хустку Біні, однак мій живіт бурчав. Це було божественно смачно.

— Що сталося? — запитала Кітті, допоки ми їли. — Що ви зробили? Маю сказати, що Матрона і В.О. обидві виглядали страшенно розлюченими через щось.

— Зрештою, нічого особливого, сказала Дейзі з набитим ротом. — Насправді нічого не сталося. Гейзел повернулася до спортзалу, аби забрати свій светр, а В.О. застала її там і вирішила, що вона тиняється без діла, хоча не мала би цього робити. Ми втрапили в жахливу халепу через неї.

Усі співчутливо закивали. Оскаженіла лють Вірджинії Овертон була легендарною.

Аби відвернути увагу від спортзалу й подякувати Біні за її гостинець, Дейзі порилася у своїй складній коробці й вийняла звідти палицю шоколаду «Фрей». Ми все ще сиділи на своїх ліжках, смакуючи шоколад, коли голосно пролунав дзвоник для початку виконання домашніх завдань, який ми називаємо «пригом».

Того вечора в мене не було навіть думки про те, що я маю сконцентруватися на виконанні домашніх завдань, я не могла зосередитись взагалі. Я продовжувала думати про міс Белл, оскільки ми з Дейзі тепер знали, що її вбили. За словами Дейзі, Детективне товариство Веллс і Вонґ ніколи не розслідувало нічого серйознішого, аніж досить незначну крадіжку. А що, коли б ми змогли розкрити цей злочин? Ми могли би стати героїнями. Міс Ґріффін, можливо, нагородила б нас медалями, усі вчителі й старші дівчата вишикувалися б у чергу, щоб поплескати нас по плечу, — усі, звичайно ж, за винятком лише вбивці. Ця думка змусила мене з тріском впасти на грішну землю. Я поклала ручку, і Король Генрі, яка наглядала за виконанням домашніх завдань того вечора, сказала:

— Давай, Вонґ, поквапся!

Убивства, на жаль, нерозривно пов’язані з убивцями. У книгах Дейзі вони зазвичай дуже занепокоєні тим, щоб їх не викрили, — однак насправді жахливі речі зазвичай трапляються з кожним, хто забагато знає про злочин. Я була там, на місці злочину, одразу після вчинення вбивства. А що, коли вбивця мене бачив?

Частина ІІ. Ми починаємо наше розслідування

1

Ця думка змушувала мене хвилюватися весь час упродовж «пригу». Я хотіла накреслити деякі нотатки для Дейзі, однак Король Генрі уп’ялася в мене очима. А що, коли вбивця бачив мене? Урешті-решт, це мало бути дуже швидкою справою, — прибрати міс Белл упродовж короткого періоду часу між тим моментом, як я вперше потрапила до спортзалу, і тією миттю, коли я зайшла туди вдруге.

Потім ми вишикувалися в чергу у ванній по троє біля кожної порцелянової раковини й чистили зуби, а після цього лягли в ліжка. Скориставшись моментом, коли Кітті й Лавінія влаштували подушкові баталії, я прокралася до вузького ліжка Дейзі й сіла поруч із нею.

— Дейзі, — прошепотіла я. — А що, коли вбивця бачив мене?

— Бачив тебе під час чого? — запитала Дейзі, озираючись довкола. — Ой, Гейзел, у тебе ноги, як льодинки.

— Бачив мене в спортзалі. Після вбивства!

Дейзі зітхнула.

— З якого дива він мав тебе бачити? Його не було у спортзалі, коли ти прийшла туди вперше, чи не так?

— Не було, — сказала я. — А що коли він десь заховався? Наприклад, у «шафі».

— У тебе замість голови довбешка, — сказала Дейзі. — Якби вбивця був у «шафі», він би нічого не зміг побачити крізь зачинені двері, чи не так? А також ти нічого не можеш заперечити стосовно цього: якщо він переховувався, то ніяк не міг знати, що то була ти.

— Але ми повернулись назад! Що ти на це скажеш? Як ти можеш знати напевне, що він не стане переслідувати нас обох через те, що ми все знаємо?

— В.О. не називала наших імен, — втомлено сказала Дейзі. — Я впевнена, що вона цього не говорила. Тому вбивця просто не знатиме, хто ми такі. Присягаюся, Гейзел, даю слово визначного детектива. Повтори це. Я — визначний детектив.

— Ти — визначний детектив, — сказала я, тому що вона колупалася пальцями в моїй долоні.

— От, бачиш. Це цілком правильно. Тому немає через що хвилюватися.

Я намагалася повірити їй.

— За виключення, звичайно, — раптом сказала Дейзі, — такої ситуації, якщо вбивця перебував увесь цей час в очікуванні, намагаючися точно встановити, хто ми такі і як багато ми бачили до того, а тому слідкує за нами. Однак це не видається особливо ймовірним. А тепер, Ватсоне, іди до свого ліжка, а то ти роздавиш мене. Завтра на нас чекають важливі справи.

Я повернулася до свого ліжка, однак минуло досить багато часу, перш ніж я заснула. Я чула дихання Дейзі, яка мирно спала поруч зі мною, і штовханину з ліжка Лавінії, оскільки вона вертілась туди й сюди в своєму сні. А потім я почула й інші звуки, стосовно яких не була впевнена, що то було. Гамір шкільного будинку з його вереском і охами був гучнішим, аніж мені будь-коли доводилося чути, а потім почувся скрип унизу від мене, тріскотіння й шарудіння на стіні; тихе зітхання просто за дверима. Мостина, сказала я собі, — миші… Матрона на своїх обходах, — але я була більш за все, аж до сорому налякана. Я щільно заплющила очі, аби не бачити портьєри, що рухалася завдяки вітру через наше відчинене вікно (Матрона переконана, що свіже повітря корисне для дітей), і намагалась бути сміливою. Однак я продовжувала бачити голову міс Белл, що вислизала в мене з рук, а коли нарешті заснула, мої сни були жахливими.

2

Ми розпочали детективне розслідування наступного дня. Уранці ми спостерігали за ситуацією під час молитов. Єдиний збивався під час гри на оргáні, усвідомивши, що міс Белл немає на її звичайному місці. Усе відбувалося так, як ми з Дейзі, напевно, і передбачали, однак ці події шокували всю школу. Розумієте, міс Белл раніше ніколи нікуди не спізнювалася. Вона завжди була неймовірно пунктуальною, тому її відсутність на молитвах виглядала як щось неймовірне, і усі присутні в холі ледве не попадали довкола нас. Дерев'яні лави були заповнені і, незважаючи на правило цілковитої тиші під час молитов, порушення якого каралось подальшим затриманням, почалося перешіптування. Останнє, ніби обстріл, поширювалося біля наших вух, через що всі вчителі й префекти стали похмурими й пильно дивилися на присутніх.

— Де міс Белл? — видихнула Біні. — Вона ніколи не хворіє!

— Можливо, сьогодні той день, коли міс Ґріффін збирається оголосити, що вона — нова заступниця, — прошепотіла Кітті у відповідь голосніше, аніж того хотіла. — Я готова побитись об заклад, що вони вийдуть на сцену разом.

— Дівчата! — гаркнула Мамзель, намагаючися перекричати шум, який здійнявся поміж третьокласниць. Її гостре обличчя було дуже роздратованим, і ми одразу ж притихли. — Тиша. Погляньте на небо, якщо хочете.

Третій клас був дуже тихим. Однак потім міс

Ґріффін вийшла на сцену, змушуючи усіх нас піднятися на ноги, але вона була сама. Кітті здивовано підштовхнула Біні, а потім міс Ґріффін почала говорити, і неможливо було не звернути увагу на те, що вона говорила.

Я не буду багато розповідати про міс Ґріффін за винятком того, що вона — наша директорка. Це тому, що дуже важко пам’ятати про те, що міс Ґріффін, мабуть, також треба описати. Міс Ґріффін існує просто як даність. Я не можу уявити школу «Дипдин» без міс Ґріффін, а міс Ґріффін без школи «Дипдин». Якби школа була людиною, вона б мала охайно зачесане назад сиве волосся міс Ґріффін та її бездоганний костюм із твіду ручної роботи, виготовленого на шотландському острові Харріс.

Кожного дня вона проходила по коридорах у туфлях на високих підборах, які гучно стукали.

Коли я чула її ходу впродовж уроків, я несвідомо порівнювала її з роботом із майбутнього. Навіть вважаючи, що це дурниця гідна «креветки», я все ще певною мірою думаю, що, коли витягти ретельність міс Ґріффін назовні, то можна побачити низку блискучих годинникових коліщат, які діловито цокають для того, щоб у школі «Дипдин» все йшло належним чином. Дуже важко відчувати якісь емоції стосовно неї, подібно тому, як я люблю Мамзель (за виключенням її незбагненного акценту) і зневажаю міс Гопкінс, яка грає в хокей. Міс Ґріффін просто існує як невід’ємна частина школи «Дипдин», так само, як і сама будівля. Ви можете познайомитися з нею лише тоді, коли станете однією з-поміж особливо перспективних старших дівчат, яких вона готує до вступних іспитів до університету, або префектом, який зовсім не схожий на решту з нас.

Міс Ґріффін давала настанови, все про честь і прагнення школи, що було її головними темами переважно по вівторках. Як тільки вона почала робити щоденні повідомлення, можна було відчути, що уся школа очікує на якісь новини про міс Белл, однак прозвучало лише нагадування про те, що четвертий клас відвідає музей наступної середи, а потім вона зробила невелике зауваження стосовно відсутності порядку в мистецькій кімнаті Єдиного.

Усе це видавалося досить дивним, оскільки міс Ґріффін взагалі нічого не сказала про міс Белл. Однак це лише тому, що я знала про те, що її вбито. Якщо навіть міс Ґріффін не знала про те, що сталося з міс Белл, це означало, що вбивця й справді зробив усе, аби приховати свій злочин. Усе сталося так, як і говорила Дейзі, нам випав шанс розкрити справу. Це був перший справжній злочин для нашого Детективного товариства! У мене всередині все підстрибувало, як один із мексиканських бобів Лавінії, і я не могла сказати напевне, чи то був переляк, чи дике збудження.

Міс Ґріффін, звичайно, і гадки не мала про те, що відбувалось у мене в середині.

— А тепер гімн, — сказала вона.

Це була пісня «Підніміть ваші серця». Єдиний відійшов від попереднього стилю художнього виконання, і під прикриттям страшенно гучного звуку оргáну Дейзі нахилилася до мене.

— Ось так, одностайно — так, нічого про Белл після всього, — співала вона.

— Я знаю — ми покликані самим Богом, — відповіла я. — Що будемо робити?

— Розслідувати, звичайно, — виспівувала Дейзі. — Добре, ми поговоримо про наші перші заходи стосовно опитування пізніше… Тягар гріхів, тиск страху перед покаранням — це зовсім з іншої пісні, здається!

Міс Ґріффін пильно дивилася на нас зі свого подіума, здавалося, що вона нас почула, тому я поперхнулася й повернулася до співу правильних слів.

3

Скадалося враження, що вчителі вирішили поводитися так, ніби нічого не змінилося. Мені було цікаво, хто на нас чекатиме, коли за дві години ми прийшли на наукові заняття, однак навіть я була здивована, коли на звичному місці міс Белл ми побачили Мамзель у білому лабораторному халаті поверх шовкової блузки. Решта класу була просто приголомшена.

— Бонжур, дівчата, — сказала Мамзель. — Міс Белл сьогодні відсутня, тому я проведу урок замість неї.

— Чи треба нам говорити французькою? — перелякано запитала Біні.

— Ні, не треба, тільки, якщо ти хочеш, Ребекко, — сказала Мамзель, пригладжуючи волосся й задумливо стискаючи губи. — Не бійтеся через французьку, я вже була відповідальною за наукову діяльність, тому добре знаю, чому буду вас учити.

— А що сталося з міс Белл? — запитала Кітті.

— Я не можу нічого сказати про справи міс Белл, Кітті. Я знаю лише те, що її сьогодні немає у школі, тому повинна провести урок замість неї. Зараз усі сідайте, будемо говорити про клітини рослин. Цю тему, якщо я правильно розумію, міс Белл запланувала для вас.

— Все дивовижніше й дивовижніше, — прошепотіла Дейзі, коли ми сіли. Мені було видно всіх дівчат у класі, які здивовано переглядалися одна одній за своїми підручниками.

Я дійсно почувалася так, ніби провалилася в кролячу нору з «Аліси в країні чудес». Навіть, якби я не бачила раніше міс Белл, котра лежала на підлозі в спортзалі, то все одно знала би, що з нею трапилося щось жахливе. Міс Белл, між іншим, ніколи не спізнювалася ні на хвилину на жоден зі своїх уроків, але тепер вона була відсутня в школі цілий ранок. Якби я була вчителем або вчителькою, то негайно б подзвонила до поліції, але, здається, ніхто з колег міс Белл туди не подзвонив. Це мене страшенно дратувало.

Мені надто кортіло поговорити про це з Дейзі й спостерігаючи за тим, як вона підстрибувала на стільці, було зрозуміло, що їй також страх як хотілося зі мною поговорити.

Коли пролунав дзвоник, Дейзі повернулася до мене.

— Добре, Ватсоне, оце воно! Твій записник має бути напоготові для створення психологічних портретів. Наше перше завдання полягає в тому, щоб відкопати якомога більше безпідставних пліток, наскільки ми зможемо. Перш ніж розпочати розслідування, мені б хотілося знати достеменно, чи не збирається хтось інший також цим зайнятися.

Я б воліла одразу зайнятися справою, однак абсолютно неможливо було сперечатися з Дейзі, коли вона думала про місію Детективного товариства, тому я зосередилася на своїх думках Ватсона, кивнула й вийшла з класу вслід за нею.

4

На газоні вся школа гуділа, намагаючися отримати якісь новини про міс Белл. На жаль, ніхто не міг навіть припустити, що вона може бути мертва. Навпаки, більшість людей вважала, що вона вирішила втекти, — головним чином через те, що її покинув Єдиний, хоча були й інші версії. Одна з «креветок» розповіла нам, що міс Белл переховувалась, оскільки її переслідує уряд (хоча «креветка» не змогла пояснити, чому уряд має цікавитися шкільною вчителькою), а інша «креветка» наполягала на тому, що то був зовсім не уряд, а таємна організація, що мала якісь стосунки зі Сходом. Вона подивилася на мене якось налякано, ніби хотіла сказати, що вже сам той факт, що я з Гонконгу робить мене уособленням Сходу, а відтак не вартою довіри. Я ненавиджу усе це. Зазвичай, англійці, коли знайомляться зі мною, просто роблять вигляд, що не сприймають мене як уродженку Сходу, а я їм просто про це не нагадую. Однак іноді вони не стримуються й маленькі дрібки зверхності, що зазвичай добре приховані, зриваються з їхніх вуст; такі слова буває дуже важко ввічливо ігнорувати.

Саме на тій перерві я була приречена, щоб мою відмінність відзначили. У моєму оточенні було кілька людей, що поспішно припиняли розмовляти, коли ми проходили повз їхню групу, мабуть, на той випадок, якщо я — ворожий агент Сходу. Потім одна п’ятикласниця, з якою я ніколи раніше не розмовляла, підійшла до мене й запитала, чи дійсно правда, що мій тато веде торгівлю опіумом. Мій тато — банкір у Гонконгу, і я їй про це сказала. Однак було зрозумілим, що мені не повірили.

— У неї немає ніяких підстав, щоб виявляти снобізм із цього приводу, — сказала Дейзі, коли п’ятикласниця відійшла від нас і приєдналася до своїх друзів. — Її батько — підлий контрабандист. Усі це знають.

Це мене втішило, хоча я ніколи напевно не знаю, звідки Дейзі бере подібну інформацію. Вона завжди обізнана в таких речах, але, коли я одного разу запитала в неї, звідки уся та інформація, то почула відповідь:

— Ох, ти знаєш, це все мій дядько, — і виглядала якось невпевнено.

Згодом Дейзі зникла у натовпі людей, що їли свої булочки на Північному газоні. Якийсь час її не було. Витягнувши голову, озиралася довкола, намагаючись її знайти, а потім хтось схопив мене ззаду за светр і розвернув. Я знову побачила Дейзі, яка виглядала дуже веселою.

— Послухай мене, — прошепотіла вона. — Ходять чутки, що міс Белл звільнилась. Я тільки що говорила з Королем Генрі, і вона мені про це сказала.

Це може здатися дивним, що третьокласниця, подібна Дейзі, має змогу говорити з пихатою старостою, але це просто зовсім інша, суто англійська традиція. Англійці мають звичку підтримувати родинні зв’язки з усіма, кого пам’ятають, і Король Генрі доводилася п’ятиюрідною сестрою матері Дейзі. Вони з Дейзі разом займалися верховою їздою, ходили одна до одної на чай і є багато іншого, що дозволяє Дейзі іноді говорити з Королем Генрі, коли вони у школі «Дипдин».

— Це був лист на столі директорки цього ранку; Король Генрі мала змогу ознайомитися з ним, оскільки міс Ґріффін його показала. Міс Ґріффін усе ще намагається вирішити, коли саме буде краще повідомити все дівчатам. Королю Генрі, здається, подобалася міс Белл набагато більше, аніж я думала: вона виглядала страшенно стурбованою, коли говорила зі мною.

— Однак міс Белл не могла звільнитися! — вигукнула я.

— Я знаю це, — роздратовано сказала Дейзі. — Міс Белл абсолютно мертва, а відтак вона нездатна нічого написати, тим паче заяву про звільнення. Однак, чи знаєш ти, що це означає? Це повністю підтверджує, раз і назавжди, — те, що ти виявила, сталося внаслідок убивства; а також той факт, що вбивцею є особа, яка знає почерк міс Белл досить добре, аби його підробити. До того ж, це має бути людина досить високопоставлена в нашій школі, аби мати змогу зайти до кабінету міс Ґріффін і покласти листа їй на стіл.

— Вчитель або вчителька! — нажахано скрикнула я. — Ось чому вони всі роблять вигляд, ніби нічого не сталося!

— Ну, добре, не усі, — відзначила Дейзі. — Однак той, хто вчинив вбивство — ким би він не був — намагався обдурити інших за допомогою тієї заяви. Що мала на увазі Мамзель, коли говорила про «невтручання у справи міс Белл»? Це саме те, Гейзел. Це означає, що розслідування цього вбивства — то наша справа! Якщо наше Детективне товариство нічого не робитиме, то й ніхто інший нічого не зробить!

На якусь мить мені стало боляче через це.

— А ти впевнена, що нам не треба просто звернутися до поліції? — запитала я.

— Не будь дурною, — твердо сказала Дейзі. — У нас немає жодних доказів. Навіть тіло зникло. Вони тільки посміються над нами. Ні, ми маємо все зробити самотужки. У будь-якому випадку, це вбивство — саме для нас.

Я не була впевнена, що мені сподобалися такі слова. Дейзі говорила про цей злочин так, ніби це була всього лише друга крадіжка краватки, однак я знала, що це не так. Те, що я побачила у спортзалі, спливало в голові як моя власна історія про привидів, де тіла з’являлись, а потім розчинялися в повітрі. За винятком лише того, що це було зовсім не історією, а навпаки, реальністю. Мене все ще лякала думка про те, що вбивця, можливо, знає, що я бачила тіло міс Белл. А що коли він і мене вб’є? Через кілька років може з’явитися мій закривавлений привид, яким усі старші дівчата лякатимуть «креветок» замість Веріті Абрахам. Думка про це змушувала мене тремтіти.

— А я думала, що тобі міс Белл навіть не подобається, — сказала я, аби припинити про це думати.

— Особисті симпатії тут ні до чого, — суворо сказала Дейзі. — Це справа принципу. Люди не мають залишатися безкарними за здійснення вбивства в школі «Дипдин». О, Гейзел, це буде так захопливо! Детективне товариство нарешті стане справжнім!

На цьому аргументі пролунав дзвоник, що сповіщав про кінець перерви.

— Добре, сказала Дейзі. — Я призначаю наше перше офіційне засідання, що відбудеться після «пригу», цього вечора. Упродовж усього часу, відколи сталося вбивство міс Белл, і дотепер воно є злочином, який розслідує Детективне товариство Веллс і Вонґ, отже, ти можеш продовжувати писати нотатки, а я почну планувати порядок наших дій. Також ми обидві маємо тримати очі й вуха відкритими. Рукостискання членів Детективного товариства?

Ми потиснули одна одній руки, переплели наші пальці, знову потиснули руки, зробили таємний жест, а потім помчали на мистецькі заняття до Єдиного.

5

Я відмовилася від решти уроків у вівторок. Я провела усю перерву на ланч, записуючи слідчі нотатки, а потім сховала мій записник під зошит із французької мови й продовжувала писати. Дейзі сиділа поруч зі мною, чудово мене затуляючи (і злегка підштовхуючи ліктем, коли не погоджувалася з тим, що я пишу). Вона також відсторонилася від проблеми.

Зазвичай Дейзі не байдикує під час виконання домашнього завдання, зітхає, виглядає збентеженою, передає нотатки іншим людям щодо другої частини четвертого питання. Того вечора вона, здається, від всього відсторонилася й сиділа, захоплено вдивляючися в раму картини на стіні, допоки Вірджинія Овертон, яка, на наш превеликий жаль, тут стежила за виконанням домашніх завдань того вечора, не гаркнула:

— Веллс, поверни свої очі знову до книжки.

Після цього Дейзі нахилилася над своїм зошитом і цілих п’ятнадцять хвилин прикидалася, що пише. Із іншого боку від мене Біні мучилася зі своїм завданням із французької мови, яке їй не вдавалося, вона вся зіщулилась і в неї заплітався язик. Позаду неї Лавінія наполегливо зосередилася на виконанні вправи з латини. Позаду нас Кітті штовхнула стілець Біні й передала їй записку. Біні прочитала папірець і пирхнула зі сміху, що змусило Вірджинію повернутись саме в той момент, коли Дейзі кинула складений аркуш на мою парту.

— Веллс! — сказала Вірджинія. — Не можна передавати записки, ти знаєш правила. Якщо це настільки важливо, ти можеш повеселити присутніх, вийшовши сюди і прочитавши записку всім нам.

Дейзі це аніскільки не стривожило. Вона встала, забрала в мене кинутий папірець і вийшла вперед кімнати для приготування завдань. За столом Вірджинії вона повернулась обличчям до усіх нас, розгорнула папірець і урочистим голосом прочитала:

— Я хочу, аби кухарка приготувала нам на обід щось інше, аніж паростки, але вона категорично зі мною не згодна.

— Веллс, ти — маленька тварюка! — вигукнула Вірджинія, коли ми всі завищали від сміху. — Віддай це мені!

Вона вихопила аркуш із рук Дейзі й прочитала, її обличчя почервоніло від роздратування.

— Ох, іди сідай і якщо я почую від тебе бодай слово цього вечора, я доповім усе Матроні. А також замовкніть і ви — решта маленьких жахливих створінь. Ану, цитьте! Цитьте!

Дейзі почувалася переможницею, вона зробила перед своєю аудиторією легкий реверанс, а потім знову сіла на своє місце під загальне гудіння на знак схвалення, викликаючи гнів і цитькання Вірджинії. Коли вона сідала поруч зі мною, все-таки на мить нахилила до мене голову й прошепотіла:

— Зустрічаємося біля центральної стінної шафи сьогодні ввечері після того, як почистимо зуби, аби поговорити сама знаєш про що.

Я знову вдала, що пишу твір про помилки Георга ІІІ. Я подумала, що то була справжня Дейзі. Усе було так схоже на неї. Потім у мене занило в животі, коли я подумала про те, що вона нині сказала. Чи справді ми були готовими розслідувати наше перше вбивство?

6

Згодом, коли усі префекти, що були на чергуванні, розпочали метушню навколо «креветок», які в цей час мали бути вже в ліжках (у той вечір префектів було набагато більше, аніж зазвичай, і я припускала, що все це може бути через Дейзі), я вислизнула зі спальні, маючи при собі свій записник, захований під курткою піжами, і, тримаючи зубну щітку для прикриття, спустилася навшпиньках до стінної шафи в коридорі другого поверху. Через хвилину в полі зору з’явилася й Дейзі в своїй звичній піжамі й капцях, виглядаючи вкрай нерозважливо. Вона зусібіч оглянула тьмяний коридор, потім, переконавшись, що там більше нікого немає, схопила мене за руку, так-сяк затягла до стінної шафи й зачинила за собою двері.

Повітря всередині шафи було густим і вологим, також там було дуже темно, — я зіткнулася з Дейзі й вона сказала:

— О, Гейзел, ну ти й незграба.

У неї був різкий змінений голос, що змусив мене аж підскочити.

— Що це означає? — запитала я, а Дейзі відповіла:

— Наше прикриття. О, перестань тремтіти через це… Ось…

Я почула клацання, після якого засвітилось електричне світло.

Ряди й ряди дерев’яних стелажів, заповнених сірим шкільним одягом, впали мені в око, так само, як і Дейзі, яка відкинулася назад, спираючись на стелаж. Вона дивилася на мене. Я побачила, що один із ґудзиків її піжами відірвався, залишивши дірку на тканині.

— Добре, — сказала Дейзі. — Сідай.

Я вмостилася на купу спортивних штанів. Однак дерев’яна перекладка під полицею небезпечно заскрипіла, і я зістрибнула назад.

— Усе добре, — сказала Дейзі, схопившись за стелаж із веселим підстрибуванням і розмахуючи під час розмови ногою, взутою в капець. — Сьогоднішнє засідання Детективного товариства, що розпочалося о 20.10, у вівторок тридцятого жовтня, вважається сесією. Присутні: Дейзі Веллс, президент, і Гейзел Вонґ, секретар. Цього вечора ми обговорюватимемо випадок убивства міс Белл. Чи будуть якісь заперечення?

— Ні, — сказала я, діловито записуючи.

— Чудово, Ватсоне, — відповіла Дейзі. — Добре, порядок денний полягає в наступному: перше — склад злочину. Друге — коло підозрюваних. Третє — нинішнє місцезнаходження тіла убитої. І четверте — наш план дій.

— Чи маємо ми якісь факти стосовно злочину? — запитала я, призупиняючись і дивлячись на Дейзі. Мені здавалося, що ми розпочинаємо розслідування без наявності жодної з тих речей, які зазвичай надаються детективам. Тіло зникло (і навіть при тому, що я його бачила, можна було цілком ймовірно припустити, що я поводилася, як налякана маленька «креветка», котра хотіла привернути належну увагу до цього випадку), і усе, що залишилося на місці злочину, мало бути дотепер повністю відмитим Джонсом, нашим підсобним робітником, під час його обходів. У нас не було ні фотографічних доказів, аби переглянути їх, ані поліцейських опитувань, які можна було б прочитати чи коронерських звітів, у яких можна уточнити ті чи ті деталі. Як на мене, картина поставала досить безрадісна.

— Звичайно ж, маємо! — сказала Дейзі. — Отямся, Гейзел, не треба здаватися перш ніж ми почали розслідування. Ми знаємо, що то було вбивство, оскільки ти знайшла тіло. Ми знаємо, кого було убито, — міс Белл — і у який спосіб її вбили також.

— Її зіштовхнули з балкону спортзалу! — погодилась я.

— Ми також можемо добре прорахувати, коли це трапилося. Дивись, останній урок щодня завершується о 16.15, у понеділок таким уроком були танці в другому класі. Ти прийшла до спортзалу…

— О сімнадцятій сорок п’ять, — сказала я.

— Це означає, що міс Белл мала бути вбитою в період з 16.15 до 17.45. До того ж, хтось із тих другокласниць мав би помітити тіло, якби воно там було під час танців. Тепер розумієш? Нам залишилося дізнатися лише хто, де, як і коли. Це не так вже й складно.

Я зрозуміла, що вона була права

— Отже, у результаті в нас є кілька фактів, — продовжувала Дейзі. — І це поступово наближає нас до нашого другого пункту: підозрювані. Хто хотів усунення міс Белл, — або, точніше, враховуючи все, що сталося у цьому семестрі, хто не хотів?

— Ти справді впевнена, що це має бути вчитель чи вчителька? — запитала я.

— Я думаю, що ми це вже практично довели, — сказала Дейзі. — Лист із заявою про звільнення, залишений на столі міс Ґріффін, який було написано від руки почерком, дуже схожим на почерк міс Белл. Усе це могли зробити лише вчитель чи вчителька. Також ми встановили, що міс Белл було убито в позашкільні години кимось досить сильним, аби зіштовхнути її з балкону спортзалу. Маю сказати, що все це є досить переконливим. Отже, хто ще міг це зробити?

— Добре, міс Паркер, — сказала я. — Через те, що відбулося між міс Белл і Єдиним.

— Внаслідок ревнощів, — сказала Дейзі. — Мені це подобається. Тільки подумай про весь той ґвалт, якого вони наробили!

Я думала про міс Паркер та один із нападів її легендарного гніву, зокрема занурення нею пальців у своє коротке чорне волосся й несамовиті крики, і думала, що вона цілком може бути підозрюваною.

— Хто ще? — запитала Дейзі.

— Як щодо міс Гопкінс? Вона, мабуть, боялася, що Єдиний може повернутися до міс Белл.

— Ні, таке звинувачення — безпідставне, — сказала Дейзі. — Із одного боку, це — дуже слабкий мотив. А з іншого, — я випадково дізналася, що міс Гопкінс у понеділок після уроків була в Павільйоні й багато говорила про тактику гри в хокей. Її команда з хокею гратиме матч проти школи імені Святого Чатора на цих вихідних, ти знаєш, дівчата дуже хвилюються через це, тому Гоп допомагала їм як слід підготуватися. Вона не могла вбити міс Белл. Добре, і по-третє, міс Гопкінс просто не здатна на речі, подібні до вбивства. Вона — розумниця.

Я вважаю, що Дейзі дещо захоплюється міс Гопкінс, і я відчувала, що вона досить несправедливо виключила її з кола підозрюваних, але не могла нічого заперечити проти такого алібі.

— Добре, далі, — сказала я. — Міс Леппет і міс Теннісон. Вони обидві хотіли отримати посаду заступниці директорки, але не отримали її, однак ми знаємо, що міс Белл була дуже близька до отримання такої посади. А що, коли одна з них подумала, що може отримати цю посаду, якщо прибере міс Белл зі свого шляху.

— Так набагато краще, — задоволено сказала Дейзі. — Ніхто з них не має алібі, тому я можу припустити… А також ми знаємо, що міс Теннісон була у школі у відповідний час, чи не так? До того ж вона проводила з нами вчора засідання літературного товариства, а засідання товариств закінчуються о 17.20. А потім ми бачили її біля кабінету містера Макліна невдовзі після того, як ти знайшла тіло, до речі, недалеко від спортзалу. Отже… Хто ще? Я припускаю, що Мамзель і містер Маклін, бо ми бачили їх неподалік від місця злочину також у відповідний час. Проте, у мене немає ніяких міркувань щодо мотивів кожного з них, а в тебе є якісь думки?

Я похитала головою.

— Чи маємо ми додати до кола підозрюваних Єдиного з тих самих причин? — запитала я. — Він був там — я бачила, як він висунув голову зі своєї майстерні, коли ми проходили повз.

— Цілком доречно, — киваючи погодилась Дейзі. — Подумаємо ще раз, чому він міг би вбити міс Белл? Все виглядало так, ніби вона його більше не цікавила. Насправді, це вона мала б його убити, але, звичайно, цього не сталося.

— Злість? — припустила я. — Шантаж? Муки сумління?

— Гм, — сказала Дейзі. — Усе це абсолютно не доведено. Однак, з іншого боку — чудова робота. Лише поглянь, ми маємо шістьох підозрюваних у своєму списку! Напиши їх одне за одним. Потім ми зможемо викреслювати їх, якщо доведемо алібі.

Я написала їх по порядку.

СПИСОК ПІДОЗРЮВАНИХ:

1. Міс Паркер. МОТИВ: гнів через ревнощі. АЛІБІ: немає.

2. Міс Гопкінс. МОТИВ: страх утратити кохання через суперницю. АЛІБІ: хороше. Була в Павільйоні в час вбивства. ВИКРЕСЛЮЄМО.

3. Міс Леппет. МОТИВ: хотіла отримати посаду заступниці директорки. АЛІБІ: немає.

4. Міс Теннісон. МОТИВ: хотіла отримати посаду заступниці директорки. АЛІБІ: немає. НОТАТКИ: була помічена Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ недалеко від спортзалу невдовзі після вбивства.

5. Мамзель. МОТИВ: немає. АЛІБІ: немає. НОТАТКИ: була помічена Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ недалеко від спортзалу невдовзі після вбивства.

6. Містер Маклін. МОТИВ: немає. АЛІБІ: немає. НОТАТКИ: був помічений Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ недалеко від спортзалу невдовзі після вбивства.

7. Єдиний. МОТИВ: Злість? Шантаж? Немає. АЛІБІ: немає. НОТАТКИ: був помічений Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ недалеко від спортзалу невдовзі після вбивства.

— Справді, чудова робота, — сказала Дейзі. — Тепер ми маємо розглянути питання стосовно тіла.

Мені зовсім не сподобалися такі слова. Насправді, це змушувало мене тремтіти. Те, що ми робили, повертало мене до жахливої думки, що вбивця все ще був у спортзалі, коли я повернулася.

— Де воно було, — запитала Дейзі, не дивлячись мені в обличчя. — Як вбивця пересував його? Між іншим, у вбивці не було на це багато часу. Якщо ти залишила спортзал о 17.45, а повернулася назад разом зі мною і Вірджинією десь приблизно о 17.52, то потім у нього не було можливості далеко втекти. Мій дядько каже, що мертві тіла неймовірно важкі.

Я б воліла, аби Дейзі цього не говорила. Можливо, то був жарт, але від цього мене ще більше взяли дрижаки.

— Я хотіла сказати, що твоє припущення стосовно того, ніби вбивця ховався у «шафі» може бути правильним, воно видається мені більш ніж можливим, — схвильовано сказала Дейзі, все більше й більше стаючи схожою на когось із персонажів зі своїх детективних романів. — А також він чи вона могли перетягти туди й тіло. Тільки уяви собі, що ти, я і Вірджинія були всього лише за кілька кроків від убивці і його жертви. Однак, якщо тіло було у «шафі» на той момент, то куди його перемістили потім? Зважаючи на те, що жоден із-поміж тих, хто сьогодні займався у спортзалі, не помітив тіло, воно мало бути перенесене в якесь інше місце після того, як ми пішли звідти. Можливо, вбивця використав візок, який Джонс зберігає у «шафі», для того, щоб перевезти тіло без зайвих зусиль. У будь-якому разі, це вже інше наше завдання — встановити нинішнє місцезнаходження тіла міс Белл.

— Ух, — сказала я, відчуваючи тремтіння. Мені не хотілося ще колись побачити труп міс Белл, а також для мене була нестерпною думка про те, що вбивця, можливо, перебував десь неподалік, коли я повернулася до спортзалу разом із Вірджинією і Дейзі. Однак Дейзі пильно дивилася на мене. Її зовсім не хвилювали такі речі. Я думаю, що в своїй уяві вона бачила все зовсім інакше, ніж я.

— Я думаю, що виявлення тіла буде потребувати більш ретельного планування, аніж те, з яким ми здатні зараз впоратися. Ми ж не можемо просто так ходити по школі в пошуках трупа. Мені необхідно подумати про це. Однак — Гейзел, запиши це нижче, — план на завтра полягатиме у наступному: ми маємо перевірити алібі вчителів із нашого списку підозрюваних. Звичайно, ми можемо спробувати запитати їх напряму, але, мабуть, буде простіше запитати в інших дівчат. Однак, пам’ятай, що ця місія вимагає пильності! Будь-яка відповідь потребує доказів.

— Так, — сказала я, приборкуючи своє хвилювання. — Однак, я й досі не можу повірити, що хтось із наших вчителів міг вчинити вбивство.

— Не будь дурною, Гейзел. Мій дядько каже, що будь-хто здатний на вбивство, глибоко всередині. Просто пам’ятай…

Однак тієї ж миті двері стінної шафи рвучко відчинилися й перед нами з’явилася Вірджинія Овертон із невблаганним поглядом. Настільки швидко, як тільки могла, я кинула записник на підлогу й сіла на нього. На щастя, вона не завжди уважна.

— Що ви робите? — гнівно запитала вона. — Негайно вилазьте звідти.

Дейзі залишилася незворушною.

— У мене на піжамі відірвався ґудзик. Гейзел допомагає мені знайти нову піжаму.

— Я вам не вірю, — сказала Вірджинія. — Зараз близько десятої години вечора. Ви мали бути в ліжку ще пів години тому. Негайно повертайтеся до спальні, а згодом я повідомлю про все Матроні.

Під її лиховісним поглядом, ми вилізли з шафи й попрямували до нашої спальні, Дейзі тримала в руках нову піжаму.

— Чорт забирай! — сказала вона, як тільки ми повернули за ріг. — Вона витягла нас звідти лише тому, що вони з Беліндою Венс можуть там голубитися. Бетсі Норс говорила, що вона застала їх за цим минулого тижня.

— Ой, — сказала я.

— Це місце створює певні проблеми, — сказала Дейзі, зупиняючись на сходовому майданчику, аби зняти стару піжамну куртку й одягти нову, — у ньому, куди не ступи, скрізь занадто багато таємниць. Переважна більшість їх — досить безглузда. І це ніяк не спрощуватиме роботу двох детективів.

7

Це, мабуть, видається дивним, що настільки популярна людина як Дейзі, може мати секрети на кшталт Детективного товариства. Звичайно, коли я вперше зустріла її, навіть не здогадувалася, до якого типу людей вона насправді належить. Той момент дуже важко забути. Тоді я вперше в житті ступила на ігрове поле — між іншим, це був також і перший момент, коли я справді думала, що просто помру.

Я перебувала в школі «Дипдин» усього один день. Минув лише тиждень, як мій корабель із Гонконгу причалив до берегів Англії, і я все ще не могла остаточно усвідомити, як таке можливо, щоб десь на землі було так холодно. Я дивилася, як англійські дівчата щасливо вибігали на поле, одягнуті в короткі спортивні сукні й вирішила, що не робитиму такого безумства. Проте мені однаково треба було вийти надвір, мої опецькуваті ноги стирчали з-під жорсткої сірої спортивної сукні й спортивних бриджів (англійці вважають, що єдине місце, яке ви можете застудити, це — ваш зад, тому вони радять вам одягати ще одну додаткову спідню білизну, аби утримувати тепло), а мої закоцюблі рожеві руки тримали нову блискучу хокейну ключку. Потім міс Гопкінс свиснула в свисток, і зненацька всі інші дівчата почали гасати переді мною, з виском розмахуючи ключками вгору й вниз, так ніби хотіли повбивати одна одну. Почало дощити, — і це був зовсім не той теплий дощ, до якого я звикла вдома, а такий, ніби хтось стріляв крижаними пластівцями мені в обличчя та у голі, вкриті гусячою шкірою, ноги.

Це була саме та мить, коли я зрозуміла, що Англія, мабуть, не буде такою, якою ввижалася мені під час читання веселих книжок про шкільні історії.

Я багато чула про Англію, — а тепер школа-інтернат із реальними англійськими дітьми стала всім моїм життям. Мій тато навчався в одній із таких шкіл, коли був маленьким хлопчиком, і ніколи не припиняв говорити про це. Він спонукав мене вчитися читати й писати англійською, — і не лише мене, а й усю нашу прислугу, навіть боксера, що займався муай-тай, — а потім дав мені силу-силенну англійських книг.

Однак я все одно ніколи не думала, що поїду до англійської школи. Усі хлопці з сімей подібних моїй, звичайно ж, їздили до англійських шкіл, але дівчата зазвичай залишалися на острові Гонконг. Я мала б залишитися теж, якби не трапилися дві події. По-перше, наложниця мого тата також народила дівчинку. Це означало, що татова мрія відправити свого сина до англійської школи знову не здійснилася. По-друге, Вікторію Ченґ, дівчину, яку знала моя родина, відправили на навчання до Хемпденської жіночої школи в Каїрі. Її батько показував моєму татові фотографію, де Вікторія впевнено стояла поряд із багатьма іншими блідими маленькими дівчатами в сарафанах, і тато одразу вирішив, що коли Ченґи зуміли це зробити, то й ми також зможемо, навіть іще краще.

Згодом тато повідомив, що навіть, не зважаючи на те, що це була середина навчального року, я також поїду до школи, — і не до Каїра, а до справжньої зразкової школи в Англії.

— Якщо Ченґ думає, що він може зробити щось краще за мене, — сказав мій тато, — він дуже помиляється. До того ж, ніяка в світі школа не зможе виправити тієї обставини, що його донька тупенька. Моя розумна Гейзел варта десяти Вікторій Ченґ і нині вона вирушає, аби довести це.

Моя мама дуже розлютилася. Вона ненавиділа татову одержимість Англією.

— Західна школа ще ніколи жодного китайця не виховала хорошою людиною, — сказала вона.

— О, прийди до тями, дорога Лін, — сміючись сказав тато. — А як же я?

— Так само, — гаркнула мама й наступного тижня на знак протесту перейшла виключно на кантонський діалект.

Звичайно, я відчувала шалене хвилювання. Так само, як і тато, я була просто схиблена на усьому англійському. Наш великий білий міцний будинок і усі споруди, що його оточують, наповнені західними речами. У нас є охайний газон, оточений рожевими трояндами (мама постійно скаржиться, що його треба часто поливати), товариство «Фоліо» кожного місяця надсилає нам масивні пакунки книжок, з чудовим запахом, для поповнення татової бібліотеки, і в кожній кімнаті є шпалери з малюнками, що майже приховані картинами з величними англійськими садибами, оточеними величезними полями й крихітними фермами, з людьми, що їздять верхи на чудових коричневих конях або п’ють чай на зелених газонах. У нашій їдальні висить дивовижна велика картина, на якій зображено короля з красивими вусами й медалями, а поруч із ним — королеву в білій сукні й з діамантами.

— Це мій маленький куточок Англії, — завжди говорить тато, і, коли я дивилася вниз через край нашої складної стіни на крикливих рикш і запилені вулиці, та далі — на гавань Вікторії з її пароплавами й брухтом, наш будинок видавався мені частиною зовсім іншого світу.

У той день, коли я дізналася, що поїду до Англії, я сиділа в нашій вітальні з відклеєними шпалерами та меблями з червоного дерева, трішки викривленими й нечіткими від спеки, і уявляла себе в школі пліч-о-пліч із золотоволосими дівчатами, а також подругу, що допоможе мені перетворитися на вишукану англійську міс, таку, як вона сама.

Однак, коли я стояла на холодному ігровому полі того ранку, мені здавалося, що всі англійські міс насправді були жахливими й божевільними. Я ще сильніше стиснула хокейну ключку, — і раптом хтось дуже сильно наштовхнувся на мене. Я похитнулася й скрикнула (я досить міцна, тому збити мене з ніг дуже нелегко), незнайомка сказала:

— Ой, я дуже-дуже перепрошую.

Це, звичайно ж, була Дейзі. Її волосся хаотично вибивалося з затягнутого на голові жмутка, а очі були неймовірно синіми, і хоча інша частина Англії виглядала зовсім не такою, як я сподівалася, тут принаймні був один англійський ідеал: у моєму житті з’явилася моя золотоволоса подруга — людина, яка була абсолютним уособленням Англії з моїх книжок і картин.

Коли я подумки повертаюся в той день, то розумію, якою ж наївною я була.

Частина ІІІ. Ми дізнаємося деякі цікаві речі

1

У середу вранці міс Белл, звичайно ж, усе ще була відсутньою й усіх досі хвилювала думка про злочинну організацію зі Сходу. Леллі Томпсон-Бейтс, прихожа учениця з другого класу, розповідала кожному, хто погоджувався її вислухати, що її мама говорила зі своєю близькою подругою, яка бачила жінку дуже схожу на міс Белл, і та купувала азалії в магазині в Абінгдоні. Інша дівчина, яка знала все про мову квітів, сказала, що азалії означають «Будьте обережні!», і це викликало великий ажіотаж, допоки Леллі не зізналася, що вона насправді хотіла сказати «гортензії». Оскільки гортензії мали означати «фригідність», то все це виглядало вже зовсім нелогічним.

— Не знаю, яким чином міс Белл знайшла час купувати квіти, якщо вона дійсно переховується від кримінальної організації, — зневажливо прошепотіла Дейзі, перед тим, як приєдналася до Кітті, котра говорила, що люди, які стежать за міс Белл, можливо, з росії. Дейзі заохочувала дівчат із молодших класів, аби вони збирали й повідомляли їй різні плітки, а також дала завдання Бетсі Норс і своїм іншим інформаторам зібрати потрібну інформацію, аргументуючи це досить переконливо — вона хоче знати, чим саме займалася міс Белл у понеділок перед своїм загадковим зникненням. Ми залучали також і старших дівчат.

Ми зрозуміли, що, попри нестримне бажання людей обговорювати особистість міс Белл, переважна більшість того, що вони говорили, виявилась абсолютно непотрібною. Потім Бетсі повернулася до нас із кількома набагато важливішими новинами. Одна з маленьких подруг Бетсі з першого класу була в понеділок на засіданні Культурного товариства з Мамзель. Ця інформація виявилася досить цінною, оскільки переконувала нас у тому, що Мамзель мала хороше алібі з 16.20 до 17.20, але далі історія ставала все більш цікавою. «Креветка» залишила засідання Культурного товариства на п’ять хвилин раніше, оскільки в неї почав боліти живіт. Отже після 17.15 вона пішла до роздягальні в старому крилі, щоб забрати свою шапку й пальто, і несподівано зустріла міс Белл. За словами «креветки», міс Белл копирсалася в купі старих пальто; потім витягла пошарпаний примірник «Арабських ночей», буркнула: «Я вилучаю це», — і пішла собі в напрямку коридору бібліотеки. Ми з Дейзі одразу зрозуміли, що це означало. Це звужувало час, упродовж якого вбивця мав зіштовхнути жертву з балкону, менш ніж до пів години. Якщо міс Белл о 17.15 ще була жива й перебувала в цей час у гардеробі старого крила, вона не могла дістатися до спортзалу раніше, аніж о 17.20, а це означає, що її вбили з 17.20 до 17.45.

— Знаєш, — сказала мені Дейзі, щойно Бетсі відбігла від нас, — розслідування вбивства стає дедалі легшим. Якщо ми просуватимемося вперед так, як сьогодні, то розкриємо його досить швидко.

Я не почувалася такою впевненою. Мені здавалося, що ми маємо ще багато чого з’ясувати. Однак, в одному я була згодна з Дейзі: здається, у нас був дуже хороший старт, а невдовзі ми отримали ще більше інформації.

Учениця четвертого класу, що чекала на підтвердження заняття з містером Макліном, бачила, як міс Белл заходила до спільної вчительської кімнати у супроводі міс Паркер з коридору бібліотеки в час, коли уроки щойно закінчилися, а засідання гуртків ще не починалися. Через кілька хвилин вони вийшли знову — обидві виглядали страшенно наляканими, обличчя міс Белл було незворушним, а волосся міс Паркер настовбурчилося від люті (це слова учениці четвертого класу) — і попрямували удвох до порожньої класної кімнати. Слова, які прозвучали, дуже нагадували початок нової ефектної сварки. Те, що все це відбулось у вечір смерті міс Белл, було надзвичайно підозрілим.

Потім Фелісіті Керрінгтон (п’ятикласниця, яка була дуже засмучена тим, що нічого не могла сказати про міс Белл) згадала, що вона бачила міс Леппет, коли та заходила до кабінету міс Ґріффін близько 16.30, і виглядала страшенно засмученою: її окуляри хиталися, а величезні груди підіймалися. Дейзі була дуже схвильованою.

— А що, коли вона намагалась оскаржити те, що міс Белл було призначено на посаду заступниці директорки? — запитала вона притишеним голосом. — А потім, якщо міс Ґріффін відмовилася її вислухати, що коли вона вирішила усунути цю проблему власними руками.

— Гм, — задумливо сказала я. Тепер ми знаємо, що ще двоє з наших підозрюваних залишалися в школі після уроків і ніхто з них не мав жодного алібі стосовно часу, коли відбулося вбивство. Я записала все це в наш список підозрюваних.

2

Міс Паркер поступово розкривалася в дуже темних фарбах. На уроці математики Дейзі почала голосно говорити про свою улюблену авторучку, яку вона, здається, загубила десь у коридорі після засідання Літературного товариства в понеділок увечері.

— Чи не бачили ви її раптом? — запитала Дейзі в міс Паркер.

— Не треба бути такою недбалою зі своїм майном, — роздратовано сказала міс Паркер, підкреслюючи червоною лінією помилки в її роботі. — Іноді ти — неймовірно неуважна дівчинка. У понеділок, як завжди, я пішла зі школи після уроків, тому ніяк не могла проходити повз твою ручку.

Потім міс Паркер озирнулася і викликала Біні відповідати (вона нервово смикала свою косу й у розпачі дивилася на сторінку, до такої міри вкриту якимось набором цифр, що та видавалась майже повністю синьою), а я схвильовано повернулася до Дейзі. Однак Кітті відреагувала на це першою. Вона злегка смикнула Дейзі і посміхнулась.

— О, Господи, яка ж вона безсоромна брехуха! — прошепотіла Кітті, обережно позираючи на міс Паркер, що кричала на Біні. — Усе, що вона сказала про відсутність її в школі після уроків — цілковита нісенітниця. Я бачила її, коли поверталася назад після засідання Культурного товариства через бібліотечний коридор. Вона сиділа в одній із порожніх класних кімнат із червоним від злості обличчям. А її волосся стояло сторчма! Я готова заприсягтися, що вони з міс Белл знову посварилися… точно кажу! Цікаво, а що коли міс Паркер — секретний агент російської злочинної мережі, яка викрала міс Белл! Яким захопливим це б виявилося!

— Гм, — сказала Дейзі, оглядаючи кімнату. — Якби я була російським кримінальним авторитетом і хотіла б найняти агента, (у цей час міс Паркер схопилася руками за голову й почала розчаровано причитати, оскільки Біні дала п’ять неправильних відповідей на схожі питання) я б не обрала міс Паркер. Вона б відмовилася робити будь-що й подалася би світ за очі.

— Цілком погоджуюсь, — сказала Кітті й засміялась.

Я злегка підштовхнула Дейзі, неймовірно вражена її прихованою тактикою, і вона підморгнула мені у відповідь. Ми обидві зрозуміли, що нам вдалося досягти певних зрушень. Алібі міс Паркер ставало все слабкішим і слабкішим, — тепер ми знали, що вона була неподалік від спортзалу, абсолютно сама, приблизно в той час, коли сталося вбивство міс Белл, а також збрехала, що її там не було. Чи справді вона знову посварилася з міс Белл? Якщо так, то чому вона намагалася це приховати? Це було схоже на сюжет із книжок Дейзі. Також я не могла позбутися відчуття, що міс Паркер здатна на вбивство. Вона була дуже злою людиною, і ми всі це знали. Щось подібне чинила і Лавінія, але, попри всі її крики, вона насправді в більшості випадків була нешкідлива. У гніві Лавінія могла кричати й штовхатися, однак ніколи не робила по-справжньому поганих вчинків. Чи було так само й з міс Паркер?

— А що, коли викрадачем є Мамзель? — сказала Кітті, коли ми прогулювалися в перерві між уроками. Очевидно, вона все ще думала про те, що сказала Дейзі на уроці математики, а саме про таємних російських агентів, які викрали міс Белл. — Останнім часом вона поводилася надзвичайно дивно. — Софі, розкажи їм те, що розповідала мені вчора.

Софі Кроук-Фінчлі — дівчина з іншої спальні третьокласниць, що була надзвичайно обдарованою в галузі музики, посміхнулась.

— Ой, справді, — сказала вона. — Усе це видається страшенно дивним. У мене було заняття з Єдиним…

— Коли? — сказала Дейзі, перебиваючи її.

— З 16.20 до 16.50, як завжди, — сказала Софі, злегка підморгуючи. Однак я залишалась у музичному класі й після уроку, аби попрактикуватися. А потім, через деякий час, я помітила, що в маленькій кімнаті для практичних занять, що розташована поруч зі мною, є хтось іще, і ця людина вимовляла дивні звуки. Це було якесь булькання й зовсім немузичні вигуки! Спочатку я подумала, що там було двоє людей, які розмовляли різними мовами, однак згодом зрозуміла, що то була Мамзель, котра говорила сама з собою англійською, а потім повторювала це французькою! Вона продовжувала займатися цим цілу вічність, — майже до 17.45, коли мені треба було йти, — а потім, тільки-но я вирушила назад, як вона виглянула зі своєї практичної кімнати й побачила мене. Із якихось причин вона виглядала страшенно наляканою, а потім поспіхом попрямувала через хол до нового крила. Хіба це не дивно?

Ми з Дейзі погодилися, що це справді дивно. Однак усе, про що я подумала, це те, що в результаті в нас є чудове алібі для однієї з наших підозрюваних.

3

Несподівано ми встановили інше алібі.

Містер Маклін, який так багатозначно походжав неподалік спортзалу в понеділок увечері, напевне був трішки схожим на вбивцю. Він носить брудні, яєчного кольору піджаки, у нього жирне волосся й на молитвах він скоса позирає на нас із-за аналоя. Це було б дуже просто й вірогідно, якби він був убивцею міс Белл, однак він міг ним і не бути. Містер Маклін починав розповідати нам усім про заняття з конфірмації, які у нас будуть наступного року, коли ми перейдемо до четвертого класу.

— Дівчата відвідують ці заняття з великим задоволенням, — говорив він, демонструючи нам свої бридкі жовті зуби. — Тому клас, у якому я вів заняття в понеділок був настільки захопленим, що ми затрималися десь на пів години! Насамкінець я мусив їх поквапити, аби вони не спізнилися на обід!

Якщо це було правдою, то давало містеру Макліну переконливе алібі на момент убивства. Коли ми повернулися до шкільного будинку на ланч, Дейзі провела опитування і беззаперечне алібі містера Макліна виявилося цілковитою правдою. Він відпустив свій клас о 17.45 і таким чином був неспроможний дістатися спортзалу, вбити міс Белл і, повернувшись назад до бібліотечного коридору, розмовляти з Мамзель і міс Теннісон у той час, коли ми бачили його в понеділок увечері.

Ми з Дейзі здивовано подивились одна на одну. Ми спромоглися виключити двох підозрюваних упродовж одного ранку.

Настав час внести виправлення до мого списку підозрюваних.

СПИСОК ПІДОЗРЮВАНИХ

1. Міс Паркер. МОТИВ: гнів через ревнощі. АЛІБІ: між 17.20 і 17.45 — немає. НОТАТКИ: була помічена під час сварки з убитою о 16.20 у день вбивства та о 17.20 побачена Кітті Фрібоді наодинці в класній кімнаті в новому крилі (неподалік спортзалу).

2. Міс Гопкінс. МОТИВ: страх утратити кохання. АЛІБІ: хороше. Перебувала в Павільйоні в час вбивства. ВИКРЕСЛЮЄМО.

3. Міс Леппет. МОТИВ: бажання отримати посаду заступниці директорки. АЛІБІ: немає. НОТАТКИ: була побачена Філісіті Керрінгтон, коли заходила до кабінету міс Ґріффін десь після 16.30 у схвильованому стані.

4. Міс Теннісон. МОТИВ: бажання отримати посаду заступниці директорки. АЛІБІ: між 17.20 і 17.50 — немає. НОТАТКИ: була помічена біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ одразу після вбивства.

5. Мамзель. МОТИВ: немає. АЛІБІ: хороше. Була помічена Софі Кроук-Фінчлі в музичному крилі між 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: була помічена біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ одразу після вбивства. ВИКРЕСЛЮЄМО.

6. Містер Маклін. МОТИВ: немає. АЛІБІ: хороше. Проводив у себе в кабінеті заняття з конфірмації з кількома ученицями між 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: був помічений біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ одразу після убивства. ВИКРЕСЛЮЄМО.

7. Єдиний. МОТИВИ: Злість? Шантаж? Немає. АЛІБІ: немає. Давав урок музики Софі Кроук-Фінчлі впродовж 16.20 і 16.50, однак відомостей про його перебування зовсім немає між 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: був помічений біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ одразу після вбивства.

4

Викреслення містера Макліна й Мамзель одним розчерком (обидва вони виглядали досить підозріло!) було на диво невтішним, однак те, що сталося після ланчу, майже компенсувало це. Першим заняттям у середу опівдні були танці в спортзалі, що передбачало годину стражденних присідань по колу під наглядом міс Гопкінс. Її коричневе волосся спадало на кліпси й вона постійно повторювала:

— Тримайте прямо спини, дівчата! Прямо руки, випрямте ноги! — Навіть коли ми всі перетворювалися на дошки, вона все ще не була нами цілком задоволена.

Мною вона була особливо невдоволена. Вона затягувала мій корсаж і говорила:

— Можливо, трішки більше танців можуть допомогти тобі, Гейзел? А тепер, заради Бога, стань прямо.

Отже, якщо я засмучувала міс Гопкінс, міс Гопкінс, звичайно, засмучувала мене. Я вважала її жахливою й мені не хотілося, щоб Дейзі так нею захоплювалась. На тому уроці, здається, в мене було аж занадто багато думок, аби я змогла зосередитися на танці. Це було вперше, коли я знову відвідала спортзал, відтоді, як сталося вбивство, і попри те, що там було, як завжди, чисто й підлогу відполірував до блиску наш підсобний робітник Джонс, я все ще ловила себе на тому, що смикаюся й тремчу від нервів. Коли я проходила крізь двері на початку заняття, то просто застигла й Дейзі довелося поплескати мене по спині й прошепотіти:

— Поквапся, Гейзел! Дозволь і мені пройти.

Ми почали танцювати. Раз, два, три, раз, два, три, промені ковзали по підлозі, а я рухалася по колу, дивлячись на своє відображення в величезних вікнах та дивуючись, що у спортзалі зовсім нічого не змінилося.

Ми танцювали коло за колом, все швидше й швидше, а потім я подивилася на балкон і кинула погляд на ту маленьку темну пляму на паркетних дошках. Джонс очевидно намагався її стерти, однак вона все ще виднілася там, навіть під поліровкою. Раптом я пригадала, як виглядала міс Белл, коли лежала там, і як її голова вислизнула з моїх рук — отой страшний незграбний порух.

Забувши пораду Дейзі поквапитись і перебуваючи під впливом своїх думок, я повернула голову й зіштовхнулася з Біні. Біні скрикнула й схопилася за мою спортивну туніку, я відсахнулася від неї, і ми обидві повалилися на підлогу. Ми боляче забилися, однак реакція міс Гопкінс на це була просто вражаючою. Замість того, щоб поспівчувати нам, вона просто підійшла туди, де ми лежали (я автоматично здригнулася), і сказала:

— О, Господи, дівчата, які ж ви необережні. Ану, піднімайтесь негайно!

На мою думку, все це було надзвичайно дивно. Або… стривайте, чи було це підозрілою поведінкою? Чи був це саме той тип поведінки, яку детективи з книжок Дейзі взяли б на замітку? Я втупилася в міс Гопкінс і вирішила, що з нею напевно коїться щось не те. Вона дивилася на мене й посміхалась.

Продовжуючи розмірковувати про те, що все це означає, я спробувала піднятися на ноги. Раптом я скрикнула й швидко сіла знову. Моя щиколотка дуже боліла.

— О, моя дорога, — сказала міс Гопкінс із тим самим дивовижно веселим виразом обличчя. — Ти підвернула ногу. Все буде добре через деякий час, не хвилюйся через завершення уроку. Ходімо, Біні, ти не поранена. Вставай. Де зараз Дейзі?

Дейзі, звичайно ж, прибігла одразу, коли побачила, що ми впали.

— Міс Гопкінс, можна я відведу Гейзел до медпункту? — запитала вона.

— Так, можна, чому ж ні, — сказала міс Гопкінс. Тепер я знаю, що міс Гопкінс обожнює Дейзі так само, як і Дейзі обожнює її, але виконання такого типу прохання від когось мало б робити її підозрілою. Однак ні. Що сталося з міс Гопкінс? — Дякую, Дейзі. Однак, всі інші повертайтеся до роботи!

Отже, ніби нічого й не сталося, танок продовжився без нас. Це була найнесподіваніша подія, що трапилася впродовж тижня, якщо не враховувати, звичайно, знайдення тіла міс Белл.

5

Дейзі допомогла мені піднятися на ноги й ми на трьох ногах пошкандибали зі спортзалу.

— Дейзі! — сказала я, задихаючись частково від здивування, частково від болю, який був просто нестерпним. — Щось сталося з міс Гопкінс. Її поведінка занадто дивна! Ти бачила її зараз? Я вважаю, це може розцінюватись як підозріла поведінка.

Дейзі сердито подивилася на мене.

— Гейзел, — сказала вона, — ти маєш припинити звинувачувати вчителів, стосовно яких ми точно знаємо, що вони поза підозрами.

— Я не звинувачую її! Я тільки…

— Міс Гопкінс була у Павільйоні в понеділок увечері. Вона ніяк не могла цього зробити. Те, що трапилося з тобою дає нам чудове виправдання для того, щоб потинятися по школі й зробити частину детективної роботи.

— Так, усе правильно, — сказала я, почуваючись трохи зніченою через те, що вона проігнорувала мої слова. — Однак спочатку я хочу побачити Мінні, щоб вона допомогла мені. — Я мала на увазі медсестру Мінн зі шкільного санаторію, нашого маленького лазарету; дівчата звертаються сюди абсолютно з усіма проблемами, від збитого коліна до пневмонії. Тут ви можете отримати швидку допомогу стосовно перев’язки або залишитись у санаторії на кілька днів, якщо ви дійсно хворі.

Санаторій, на перший погляд, схожий на жахливий докторський офіс, однак набагато кращий. Медсестра Мінн була дуже милою, зі своєрідною затишною лагідністю, яку ви помітите, якщо захочете придивитися до її обличчя. А ще вона дає кожному пацієнту чашку чаю з солодощами, навіть якщо він лише прикидається хворим.

Я думала, що відвідування Мінні ніяк не буде пов’язане з нашим розслідуванням, однак події повернулися так, що це відкрило нам наш наступний важливий напрямок.

Коли ми прийшли до санаторію, у кімнаті для консультацій медсестри Мінн вже хтось був. Ми з Дейзі змушені були очікувати в невеличкій приймальні, і я зрозуміла, що людиною, якою зараз опікуються, був ніхто інший, як Король Генрі. Ми не змогли стриматися, аби не підслухати, про що вони з Мінні говорили, — навіть більше за те: Дейзі підштовхувала мене все ближче й ближче до напіввідкритих дверей, аби ми нічого не пропустили.

Першою людиною, яку ми почули, була власне Король Генрі.

— О, не хвилюйтеся через мене, все чудово — так — все в порядку.

Мінні сіла на сидіння.

— О, моя люба, бідна твоя нога! — сказала вона. — Джонс неймовірно прискіпливий стосовно частого прибирання.

— О, він страшенно зайнятий останнім часом! — сказала Король Генрі. — Однак він працює над цим зараз. Я лише наступила на випадково залишений шматок скла.

— Гм, — сказала Мінні. — І що, за його словами, знову трапилось?

— Він сказав, що то були грабіжники, — сказала Король Генрі. — Це мало трапитися минулої ночі. Здається, вони нічого не вкрали.

— О, моя дорога, не хвилюйся! — вигукнула

Мінні. — Я впевнена, що то були не вони. Та хоча б то були й зловмисники, міс Ґріффін знешкодить їх у лічені хвилини. Це сталося у новому крилі, чи не так? Справді, ніякої шкоди не було завдано. Усі ми дуже не любимо ті вікна, правда ж?

Дейзі штовхнула мене під ребра, і, коли я повернулася, вона витріщилася на мене, її очі палали від захоплення.

— Гейзел! — прошепотіла вона. — Розгадка!

Я не могла зрозуміти, чому вікно, розбите у вівторок ввечері, якось стосувалося вбивства міс Белл у понеділок увечері, але ще задовго до цього я навчилася не говорити нічого, коли Дейзі дивиться таким поглядом.

— Це може бути важливим, — сказала Дейзі. — Я маю піти подивитись. Перекажи Мінні мої вітання! — І перш ніж я встигла сказати бодай щось, вона з нестримним поспіхом помчала вниз по східцях.

Через деякий час Король Генрі вийшла в коридор, накульгуючи на свою щойно забинтовану ногу, і я залишилася сама.

Допоки медсестра Мінн перев’язувала мені ногу (що було не дуже приємним відчуттям), а я їла бісквіт (що навпаки було дуже приємним), Дейзі носилася по школі в пошуках Джонса.

Джонс, як я вже повідомляла раніше, — це дипдинський підсобний робітник. Він кутається в своєму спецодязі, сердито дивлячись на всіх, і постійно лякає «креветок», яких він, здається, сприймає як своєрідну породу великих і особливо надокучливих миш. Він працював тут так довго, як і стара міс Леппет, і був частиною школи «Дипдин» так само, як і міс Ґріффін, і завжди асоціювався з фігурою, яка прибирає в дні відкритих дверей і напередодні візиту благодійників.

Можливо, це було на краще, що я не пішла з Дейзі,

оскільки я нервую від Джонса. Він завжди говорить зі мною гучним голосом, так, ніби я розумово відстала, і дивиться на моє ліве вухо. Це видається особливо дивним через те, що у нього лише одне око, яке постійно націлене вправо. Дейзі, навпаки, — одна із улюблениць Джонса. Я думаю, що він сприймає її так, як колись сприймала я, тобто як ідеальну англійську міс, тому він пригощає її жменькою роздавлених у кишені цукерок і сором’язливо посміхається щоразу, коли зустрічається з нею у коридорі. Дейзі знайшла Джонса саме там, де вона й очікувала його знайти. Там, де коридор нового крила завертає до музичного крила, у тому місці розташувалась різьблена дерев’яна арка з розмальованими скляними панелями. На панелях зображено дев’ять муз у білих сукнях, схожих на нічні сорочки, зі спадаючим волоссям у стилі прерафаелітів і зрошеними росою букетами квітів. Усі вони трішки нагадували міс Теннісон. Художниця-благодійниця, якою була одна зі старших дівчат, намалювала муз на склі схожими на себе, і це означало, що ми всі мали ставитися до них дуже шанобливо, і не згадувати про те, що Кліо — муза історії — мала шість ніг і лише одну руку.

Принаймні, так було раніше. Коли Дейзі дісталася туди, вона побачила, що кількох муз уже немає. Дещо внизу панелей було сильно пошкоджено. Шестинога Кліо зникла, а у тому місці, де мало бути зображення Терпсихори, оточеної блакитними ліліями, зяяла зубчаста дірка. Джонс почав прибивати шматочки дошок на арку.

— Добрий день, Джонсе! — привіталася Дейзі.

— Добрий день, міс Дейзі! — сказав Джонс. — Ви не на уроках?

— Я прийшла поговорити з вами, Джонсе, — сказала Дейзі якомога привітнішим голосом. — Я почула, що тут було пограбування, і хотіла допомогти.

Джонс насупився.

— Ох, я не думаю, що це було пограбування, — сказав Джонс. — Як бачите, нічого не було вкрадено. Тут лише повний безлад. І бідна міс Генрієтта поранила собі ногу! Усе це через тих «креветок». — Він почав довго нарікати на становище в школі за останні кілька днів. — Однак, коли я розповів про це міс Ґріффін, вона попросила мене не хвилюватися! Єдина розрада, яка тут може бути, — прийдіть і подивіться! — Він вказав на одну з панелей. — Бачите це? — запитав він Дейзі. — Усе це свідчить про те, що якийсь вандал зробив це на знак помсти.

Він показував, а Дейзі, нахилившись, дивилася. Там, на уламку блакитного скла виднілася довга поруділа пляма.

— Кров! — переможно сказав Джонс. — Зловмисник добряче поранився. Чудово, сподіваюся, що йому було боляче, тому що мені доведеться відмивати увесь цей безлад цілий день за ту ж саму плату.

Із огляду на цю обставину, з’явилася міс Ґріффін, спускаючись зі сходів нового крила. Її вправні бліді ноги були, як завжди, вбрані в панчохи й сіру твідову сукню. Вона спустилася зі свого офісу, який розташований на поверх вище в тому ж крилі, і була дуже невдоволена, коли побачила там Дейзі.

— Дейзі Веллс! — сказала вона, велично зупиняючись на півшляху. — Що ти тут робиш і чому не на уроках?

— Я маю передати повідомлення містеру Ріду, — швидко сказала Дейзі. — Від міс Леппет. Вона хоче знати, чи зможе він на наступному уроці провести заняття з її другим класом, бо вона, як ви знаєте, тепер має проводити наукові заняття після того, як міс Белл звільнилась.

На міс Ґріффін це не справило жодного враження.

— Добре, але буде набагато краще, якщо ти більше не марнуватимеш часу на розмови з Джонсом, чи не так?

— Так, міс Ґріффін, — сказала вона, а згодом додала, — ні, міс Ґріффін. Вибачте, міс Ґріффін!

— Біжи негайно, — сказала міс Ґріффін, махнувши їй рукою, мов королева. І Дейзі побігла.

Якщо є якісь обставини, котрі роблять Дейзі такою винахідливою обманщицею, так це те, що вона обманює дуже ретельно. У той час, як вона повернулася назад до санаторію, де на неї чекала я зі старанно забинтованою лівою ногою й ще двома бісквітами від медсестри Мінн у кишені — Єдиний погодився виконати прохання привиду міс Леппет і через п’ять хвилин потому, коли я дошкандибала на наш наступний урок історії, Дейзі переконала міс Леппет доручити їй передати повідомлення містеру Ріду.

— Ти справжній скарб, Дейзі, — сказала міс Леппет, підіймаючи руки над своїми масивними грудьми (її кардиган був неправильно застібнутий у той день, через що вона виглядала ще більш незграбною, аніж зазвичай) і дивлячись вниз на Дейзі крізь свої маленькі окуляри. — Що б наша школа робила без тебе?

— Я не розумію про що йдеться, міс, — манірно сказала Дейзі. — Я впевнена, що кожен зуміє якось із цим впоратися.

6

— Я не розумію, — сказала я Дейзі, коли ми поверталися до шкільного будинку наприкінці дня (дуже повільно через мою ногу), — яким чином розбите вікно Джонса може бути пов’язане із вбивством.

— Добре, — сказала Дейзі, відступаючи вбік і пропускаючи Лавінію, яка йшла одразу за «креветкою» з другого класу, — перш за все, це дуже незвично. А хіба це не є першим правилом розкриття злочинів — розглядати усе, що видається незвичним, як потенційно важливі фактори?

Я подумала про міс Гопкінс, однак я напевне знала, що навіть коли нагадаю про її дивну поведінку, це все одно не буде враховано.

— А по друге, щось тут не так. Ніхто окрім Короля Генрі не приходив до Мінні з порізами, які мало спричинити те скло.

— Звідки ти знаєш? — заперечила я.

— Гейзел, — сказала Дейзі, — чи траплялося колись на твоїй пам’яті таке, щоб медсестра Мінн почула про щось цікаве й не переповідала цю історію по десять разів? Якби хтось звертався до неї раніше з такими самими порізами, травма Короля Генрі нагадала б їй про це. Якщо вона не говорила тобі про дивовижний збіг…

— Про який саме збіг? — зауважила я, думаючи про те, що це дуже правильно, що Дейзі була президентом Детективного товариства, а я лише його секретарем.

— …то це означає, що його, безсумнівно, не було. Це означає, що дехто, хто також порізався, не звертався до неї, а також свідчить про те, що він дуже злякався. До того ж ми знаємо, що це має бути хтось зі школи, — якби це були грабіжники, Джонс знайшов би якісь ознаки проникнення ззовні й розповів би нам про них. Я думаю, справа ось у чому: минулої ночі вбивця повернувся, щоб винести тіло міс Белл зі школи, із того місця, де він переховував його з вечора понеділка. Він знову використав візок із «шафи», аби зруйнувати арку, при цьому розбив скло і поранився.

— Але, — сказала я, — чому тіло міс Белл не було винесене зі школи в понеділок увечері?

— Убивця мав вирішити, що робити з тілом. Можливо, він планував тримати його в школі, а потім зрозумів, що не зможе.

— Однак ніхто не знайшов його вчора! — сказала я. — Це не могло бути погане для схову місце.

— Авжеж, — сказала Дейзі. — Насправді, я також про це думала. Це має бути наступною частиною нашої місії: пошуки місця переховування тіла міс Белл. Ця фраза звучить подібно до «пошуку скарбів», чи не так? Схоже на пошуки капця, але стосується тіла.

— О, ні, — сказала я. Я дуже добре знала, що пошуки тіла не матимуть нічого спільного із пошуком капця. — Дейзі, я…

На цих словах розмову перебила Біні, що поспішала до нас.

— Привіт, — радісно сказала вона, підстрибуючи поруч із Дейзі. — Що сталося?

— Е-е-е, — сказала я. — Ми…

— Ми щойно говорили про міс Белл, — спокійно завершила Дейзі.

— Ох! — сказала Біні, обгортаючи руки своїм червоно-блакитним шкільним шарфом ледве не впустивши сумку. — Неймовірно. Чи справді ви думаєте, що її викрали агенти зі Сходу… Ой, пробач, Гейзел.

Біні — єдина людина у школі «Дипдин», яка вважає за необхідне вибачатися за це.

— Я чула, що вона звільнилась, — сказала я, відчуваючи вдячність до неї.

— Ні! — сказала Біні, яка, незважаючи на її добре серце, полюбляла плітки так само, як і Кітті. — Але ж міс Ґріффін збиралася представити її як свою нову заступницю! Хіба що вона була настільки засмучена через Єдиного, що втратила свою розсудливість.

— Гм, — сказала я. — Можливо.

— Ох, я ненавиджу, коли люди сваряться, — сумно сказала вона. — Я майже впевнена, що її викрала якась злочинна організація чи, може, трапилось щось гірше?

— Набагато гірше, — сказала Дейзі, закинувши сумку на плече, і злегка підштовхуючи Біні, аби підбадьорити ту. Біні, яка так нагадувала маленьке цуценя, дуже відрізнялася від Дейзі, котру зазвичай мало турбували почуття інших людей, коли вона бачила їх засмученими. — Я чула, що члени злочинної банди мають довгі гострі ножі, і що вони залишають жахливі повідомлення для сімей своїх жертв, написані кров’ю дорогих для них людей.

Доброзичливі карі очі Біні розширилися від невимовного жаху.

— Мій дядько говорить, що довгих гострих ножів та інших подібних до них речей дуже багато в росії, — продовжувала Дейзі.

— Веллс! — сказала Вірджинія Овертон, яка проходила повз Дейзі й чула її. — Усе це жахлива брехня! Не вір їй, Мартінау.

— А я й не вірю, — швидко сказала Біні. — Зі мною все гаразд.

Вірджинія чмихнула.

— Я дуже на це сподіваюсь, — сказала вона. — Я не спускатиму з тебе очей, Веллс.

Наприкінці дороги до шкільного будинку ми говорили про поні Біні, якого звали Боглесом. Вона залишила його вдома й страшенно за ним сумувала. Дейзі ж почала розповідати історію про свого поні Гладстона, який був генієм і одного разу перестрибнув через шестифутову огорожу. Допоки вони собі теревенили, я дивилася вгору на голі дерева, які обрамляли високий будинок, а також на темніюче небо й мене весь час турбували й непокоїли думки про вбивство. Чи справді саме вбивця розбив ті вікна? І якщо так, то чи було це саме тоді, коли він намагався винести тіло міс Белл зі школи?.. І що важливіше за все, хто є вбивцею? Ми довели алібі Мамзель, містера Макліна й міс Гопкінс, однак у міс Леппет, міс Паркер, міс Теннісон і в Єдиного алібі не було взагалі й усі вони були поблизу спортзалу в потрібний час. Хто ж із них вчинив убивство?

Частина ІV. Наші підозри й докази

1

На молитвах, у вівторок вранці, після суворого повідомлення про цінність вікон у коридорі нового крила і важливість відвертого визнання своїх помилок, як і передбачали шановані в «Дипдині» дівчата, міс Ґріффін насамкінець повідомила новини, на які всі ми очікували.

— Як ви, можливо, вже помітили, — сказала вона з-за аналоя, — міс Белл була відсутня цього тижня. На жаль, я мушу повідомити, що вона звільнилася зі своєї посади. Допоки ми не знайдемо їй гідної заміни, ваші наукові заняття проводитимуть інші вчителі. Я прошу вас поставитися з повагою до тієї додаткової роботи, яку вони робитимуть, і сподіваюся, що все це якомога швидше покладе кінець пустопорожнім пліткам стосовно відсутності міс Белл, які мені останнім часом доводилося чути.

Вона грізно дивилася вниз на нас крізь свої маленькі окуляри для читання в золотій оправі, і кілька дівчат відвели очі. На якусь мить навіть я відчула себе винною. А потім усі пробудилися, вгорі та внизу по рядах дівчата схвильовано почали притискатися одна до одної. «Пустопорожні плітки» зовсім не припинились. Король Генрі озиралася довкола, її обличчя зблідло від люті. Я припускала, що в неї все ще болить нога. Її пильний погляд змушував усіх ненадовго замовкнути, але розмови починалися знову, щойно вона відверталась.

— Чи впевнена ти, що ми повинні й надалі продовжувати розслідування? — запитала я у Дейзі, коли ми вийшли з молитов.

— Не будь дурною, Гейзел! — прошипіла вона у відповідь. — Ти ж знаєш, що міс Белл насправді не звільнилась. І вона зараз так само мертва, як і раніше, і ми з тобою єдині люди, що знають правду. Подумай про її сім’ю, Гейзел. Якщо ми не з’ясуємо, що насправді трапилося, ніхто окрім нас цього не зробить.

Це було нечесно з боку Дейзі — згадувати родину міс Белл у цій ситуації, однак усе це було так на неї схоже. Вона знала, що це мене схвилює, і тому скористалася з того. Я уявила маму міс Белл. Можливо, вона вдова, що самотньо живе в єдиній холодній кімнаті й така ж бідна, якою була міс Белл.

Мене це дуже засмучувало. Я б дуже хотіла вважати, що у вчителів взагалі немає приватного життя; у такому разі, коли б я прийшла до школи «Дипдин» під час свят, то побачила б, як усі вони блукають по коридорах і проводять уроки в порожніх класах. Однак тільки-но я уявила бідолашну матір міс Белл, вже не могла звільнитись від цієї думки.

І, звичайно ж, Дейзі знала це.

Коли ми йшли вздовж мармурової шахівниці в бібліотечному коридорі, акуратними сірими рядами два-на-два, ми обидві з Дейзі мовчали. Я думала про маму міс Белл і ставала все сумнішою і сумнішою. Дейзі, можливо, думала про вбивство, модні капелюшки, про те, хто списував на тесті з математики, — про все одночасно, так, ніби троє різних людей уживалися всередині неї.

Через два ряди позаду нас Кітті щось прошепотіла Біні, коли ми проходили повз міс Паркер, яка була черговою у спільній вчительській кімнаті. Вона почала бурчати на них так, ніби вони наплювали на Біблію.

Наш ряд спіткнувся й зупинився, а дівчата, що йшли позаду нас, почали схвильовано купчитись і витягуватись одна за одною, оскільки міс Паркер рвала на собі волосся й з почервонілим обличчям вила від люті. Звичайно нам усім доводилося бачити спалахи гніву міс Паркер, однак нині відбувалося щось абсолютно інше. Нарікаючи на неподобства в школі, вона двічі веліла Кітті й Біні затриматися після уроків, а потім забувши, що вона говорила перед цим, сказала це ще раз для повної міри.

Усі ми стояли дуже тихо, аби не привернути до себе уваги, остерігаючись міс Паркер ніби тигра в зоопарку. Однак, вона все-таки помітила Лавінію, що сміялася з неї, і простогнала:

— Відійдіть усі звідси, покваптеся, а не то я вам…

Тієї ж миті міс Ґріффін пройшла крізь вузький коридор і поклала руку на плече міс Паркер, намагаючись її заспокоїти. Міс Ґріффін якимось надприродним способом завжди дізнавалася, де вона потрібна, щоб бути там. Міс Паркер скрикнула від доторку, і вся войовничість залишила її. Навіть волосся знову осіло.

— Ходімо, міс Паркер, — промовила міс Ґріффін, підбадьорюючи її, так, ніби вони обидві були на вечірці в саду й спізнювалися на чай. — Ідіть собі, дівчата, інакше ви запізнитеся на уроки.

І це було справді так. Якщо міс Ґріффін просить вас щось зробити, то ліпше за все зробити це. Усі віддалилися швидко, але неохоче, і коридор знову набув нормального вигляду. Однак Дейзі, яка йшла поруч зі мною в непорушній тиші, повернулася й глянула на мене такими широкими очима, що я одразу її зрозуміла. Ішлося про підозрілу поведінку міс Паркер.

2

Міс Паркер була не єдиною поміж наших імовірних підозрюваних, хто викликав недовіру. Другим уроком у вівторок була англійська мова з міс Теннісон, яка хотіла отримати посаду заступниці директорки, однак була переможена міс Белл. Міс Теннісон, як я вже говорила, була страшенно плаксивою й неймовірно нервовою особою. На її великі вологі очі наверталися сльози щоразу, коли йшлося про поезію чи тварин, і оскільки в цьому семестрі ми вивчали великих поетів, нам доводилося терпіти подібний плач міс Теннісон ледве не кожного уроку.

Того дня вона попросила Дейзі прочитати «Елегію, написану на сільському цвинтарі» Томаса Грея. Уже за формою її губ я знала, що Дейзі вважає цей твір цілковитою нісенітницею, однак вона прочитала його, як завжди, добре, чистим спокійним голосом, а тому було зовсім не помітно, про що вона насправді думає.

Допоки вона читала, я звернула увагу — думаю, Дейзі також це помітила, але не дала взнаки, — що міс Теннісон була ще більш слізливою, аніж завжди.

— І кожен у келії вузькій спочив, — читала Дейзі відповідним тужливим тоном.

Міс Теннісон зблідла. Насправді, будь-яка згадка про могили або мерців (таких місць багато в «Елегії» Грея, на той випадок, якщо ви не спромоглися прочитати цей твір самостійно) змушувала міс Теннісон тремтіти, і це був своєрідний науковий експеримент. Коли Дейзі дійшла до рядків:

«Чи урна з прахом, чи могильний бюст

Спроможні прихистити вічний дух?», —міс Теннісон сильно затремтіла, і я подумала, що вона ось-ось впаде на свій стілець, а після останнього рядка вона сиділа абсолютно непорушною настільки довго, що всі ми почали занепокоєно переглядатися.

— Чи все з вами гаразд, міс Теннісон? — нарешті запитала схвильована Біні.

— Чудово, дорога Біні, — сказала міс Теннісон, торкаючись своїх щік носовою хусткою. — На мою думку, Дейзі прочитала цей твір дуже гарно, і я дала вам певний час, аби ви відчули це.

Я вважаю, що це було лише виправданням і звучало непереконливо. Навіть міс Теннісон не стала б перейматися через поезію аж настільки сильно.

Це сталося тоді, коли Дейзі поставила їй питання.

— Міс Теннісон, — сказала вона, піднімаючи руку, — чи можу я поставити вам одне питання?

— Стосовно «Елегії» Томаса Грея? — запитала міс Теннісон.

— Ні, — сказала Дейзі, — стосовно міс Белл.

Міс Теннісон упустила книгу віршів, яку тримала в руках. Вона гупнула об стіл, і весь третій клас дивився то на міс Теннісон, то на Дейзі.

— Мені треба дещо запитати в міс Белл, однак тепер вона звільнилася, і я не знаю, куди їй написати. Я не сумніваюсь, що ви знаєте, де її можна знайти, чи не так?

— Чому ти вважаєш, що я можу мати хоча б якесь уявлення, де перебуває міс Белл? — запитала міс

Теннісон настільки тихо, що це було схоже на шепіт. Вона побіліла так само, як один із поетичних надгробків у творчості Томаса Грея.

— О, я не знаю, — самовпевнено сказала Дейзі. — Я думала, що вона мала б сказати, куди вона збирається прямувати далі. Це була лише надія.

Міс Теннісон густо почервоніла, рум’янець розпливався по її шиї і поширювався далі під блузку з високим коміром.

— Дейзі Веллс! — сказала вона. — Це не має жодного стосунку до поезії. Я буду тобі дуже вдячна, якщо надалі ти говоритимеш лише в межах теми уроку. Крім цього… крім цього ти маєш написати для мене додатковий твір, залишившись після уроків.

Ми усі глипали на неї. Ми ніколи раніше не чули, щоб міс Теннісон застосовувала до когось покарання такого типу. Навіть минулого семестру, коли Лавінія сказала, що король Лір був ідіотом, вона лише зітхнула й подивилася, мов поранена. Застосування таких покарань було абсолютно не в її характері, однак вона призначила його Дейзі за те, що та згадала міс Белл. Міс Теннісон не бажала говорити про міс Белл, а вірші про могили її засмучували. Після цього вона значно піднялася у нашому списку підозрюваних.

3

Опівдні в нас були ігри й це означало, що я мала стояти й дрижати від холоду на ігровому полі, у той час, як Дейзі та інші спортивні дівчата носилися довкола й кричали щось одна одній. У той день біль у нозі був достатнім виправданням, щоб бути в запасі (хоча мені й не дозволили пропускати ігри взагалі, це — суперечило духу «Дипдина»), однак принаймні я могла тремтіти спокійно, у той час, коли усі інші гасали взад-вперед і забивали м’ячі.

На жаль, бути в запасі означало стояти поруч з Лавінією. Якщо таке взагалі можливо, то вона була ще гіршою в іграх, аніж я, що робило її неймовірно сердитою. Міс Гопкінс повністю від неї відмовилася, тому Лавінія лише плутається під ногами, коли справа наближається до забиття голу, і позирає на усіх.

Стояв типовий англійський полудень. Повітря було дуже вологим, із неба накрапав дощ і прилипав до наших облич та важкого одягу, трава перетворювалася на особливо слизький різновид бруду. Я обхопила себе руками й дрижала. Це була улюблена погода Дейзі. Вона злітала над полем, її сукня розвівалась, крилатий м’яч під час голу був настільки важким, що нам доводилось ухилятися від нього, аби не зачепило. Міс Гопкінс сміялася й махала своєю ключкою, заохочуючи нас. Вона все ще перебувала в неймовірно щасливому настрої.

Я намагалася бути ввічливою, коли Лавінія заговорила до мене.

— Дейзі просто нестерпно бездоганна, чи не так? — сказала вона, спостерігаючи, як Дейзі схопила Клементину.

— Це неправда, що Дейзі нестерпна, — відповіла я. — Вона просто Дейзі.

— Я так і знала, що ти це скажеш, — сказала Лавінія. — Ти фактично її рабиня.

— Неправда, — розлючено вигукнула я. — Вона моя найкраща подруга.

— Гм, — сказала Лавінія. — Якась там подруга. Вона використовує тебе, хіба ти не помітила? І ти її цікавиш лише тому, що зі Сходу. Її дядько — шпигун, і саме тому її цікавлять іноземці.

В Англії людина, яка відкрито демонструє свої емоції, вважається невихованою, до того ж набагато більше, аніж в Гонконзі, тому я знаю, що мала би відчувати жахливі докори сумління через те, що трапилося потім. Однак, на жаль, я їх не відчуваю взагалі. М’яч знову покотився по полю, Дейзі била по ньому, тоді як Кітті розмахувала ключкою, намагаючись відсторонити її. Я побачила, як м’яч підскочив і покотився до нас через острівці брудної трави. Лавінія його не помітила. Дейзі знову вдарила по м’ячу, він злетів у повітря й приземлився неподалік від правої ноги Лавінії. Цього для мене виявилося досить. Я підбігла до неї, розмахуючи своєю хокейною ключкою і врізалась в неї так сильно, як тільки могла. Вже вдруге за тиждень я впала й мої руки, ноги та спортивні бриджі переплелися в один клубок.

— Ой, — закричала я, вдаючи нажаханий вигляд.

Потім я піднялася й була впевненою, що моя ключка уп’ялася поперек Лавінії, а моє коліно придавило їй стегно. Мій черевик подряпав їй ногу, залишаючи брудну смугу. Лавінія у відповідь сильно пнула мене в кісточку, і я впала знову.

— Тварюко! — пихтіла Лавінія, дряпаючи мене.

Гра зупинилася й міс Гопкінс підбігла до нас. Її хороший настрій зник, як не бувало.

— ГЕЙЗЕЛ, НІКОЛИ НЕ СМІЙ ТАК БІЛЬШЕ РОБИТИ! — заволала вона.

— Я намагалася відібрати м’яч, — сказала я. — Я спіткнулася.

Лавінія зіп’ялася на ноги й допомогла мені піднятися.

— Ми обидві спіткнулися, — сказала вона, важко дихаючи. — Гейзел не винна.

Це хороша риса Лівінії. Вона може бути огидно підступною й безжалісною в бійках, однак принаймні ніколи не тримає зла.

— Я чудово бачила, що це неправда, — зітхнувши, сказала міс Гопкінс. — Гейзел, у цій країні люди не б’ються. Ми цивілізовані. Уже вдруге на цьому тижні ти стикаєшся з кимось зі своїх однокласниць. Іди й знову перевдягнися в свій шкільний одяг і якщо я ще колись побачу подібні дії з твого боку, то відправлю тебе до міс Ґріффін. Лавініє, продовжуй грати. Гейзел, іди!

Це не було справжнім покаранням, або принаймні воно не було настільки суворим, як ті, що міс Гопкінс зазвичай застосовує, однак я все ж почувалася, мов ужалена. Мої щоки палали. Я повернулася й покрокувала до павільйону. Мене переповнювала злість. Я не розуміла, чому Лавінію не покарали так само. Між іншим, вона вдарила мене у відповідь. І вона так жахливо висловлювалася стосовно Дейзі. Це неправда, що Дейзі дружить зі мною лише через те, що я з Гонконгу. Вона на таке не здатна, говорила я собі. Водночас якась маленька частина мене сумнівалась. А що, коли це правда?

Я перевдяглася в свій шкільний одяг, серце билося в мене в грудях, ніби якийсь механізм. Моя щиколотка знову почала боліти, але я не звертала на це уваги. Тієї миті, коли з величезними зусиллями натягнула шкарпетки, двері в роздягальню з грюкотом відчинились. Я зіщулилась, думаючи, що, мабуть, то міс Гопкінс. Однак тією людиною, що зачепила головою низку сарафанів і посміхнулася до мене, була зовсім не міс Гопкінс, а Дейзі. Її золоте волосся було цупким від бруду, одна з її щік була в грязюці. Коли вона протискалась крізь одяг і просувалася до своєї лавки навпроти мене, то залишила позаду себе багато бруду, але, здавалося, що її це не хвилювало.

— Вітаю, Ватсоне! — сказала Дейзі. — Я вирішила приєднатися до тебе, незважаючи на те, що ти виявила неповагу до міс Гопкінс. Я подумала, що це буде чудова нагода провести засідання Детективного товариства. Дейзі знову продемонструвала своє захоплення міс Гопкінс. Я вирішила не звертати на це уваги.

— Що ти зробила для того, щоб тебе відпустили з ігор? — запитала я.

— Я сказала Гопкінс, що у мене менструація і вона відпустила мене. — Дейзі сказала це без тіні сорому, так, ніби це була найпростіша річ у світі. Принаймні для неї так і було.

— Дейзі, — мовила я, — знаєш, що мені сказала Лавінія?

— Ні, — відповіла Дейзі. — Яку безсоромну брехню вона говорить цього разу?

— Вона сказала, що ти… дружиш зі мною лише тому, що я прибула з Гонконгу.

Запала пауза.

— Це повна дурня, — сказала Дейзі. — Як ти чудово знаєш, я дружу з тобою лише тому, що ти дуже наполягала на цьому, а я не змогла відмовити.

— Дейзі! — вигукнула я.

— Правильно. Це нісенітниця. Я дружу з тобою тому, що ти найрозумніша людина в усій школі.

Я зашарілася. Це були найкращі слова, які я будь- коли від неї чула.

— Звичайно, не враховуючи мене. — Дейзі не могла не сказати останніх слів. — Добре, тепер коли ми все з’ясували, можемо нарешті зайнятися справжнім ділом? Іншої такої можливості в нас не буде за цілий день. Готова, Ватсоне?

— Готова, — сказала я, виймаючи з сумки свій записник і намагаючись спрямувати свої думки в бік справ Детективного товариства.

— Чудово! — сказала Дейзі. — Зараз ми маємо кілька справді важливих знахідок, однак перш ніж ми просуватимемося далі, нам треба поговорити про підозрюваних. Ми погодилися звузити коло до чотирьох осіб: міс Паркер, міс Теннісон, міс Леппет і Єдиного. Усі інші мають гарні алібі, — і хоча в книгах вони, мабуть, могли б все це зробити, побудувавши пристрій з дистанційним управлінням на великій відстані з тромбону, трьох рослин і спортивного гімнастичного коня, у реальному житті створення подібних речей перебуває за межами можливостей.

Я кивнула на знак згоди. Дейзі мала рацію.

— Отже, на першій позиції нашого списку міс Теннісон, — сказала я. — Вона хотіла отримати посаду заступниці директорки. Вона залишалася в школі після засідання літературного товариства, хоча воно закінчилося о 17.20. Ми бачили її біля спортзалу на пів години пізніше, однак ми й гадки не маємо, де вона була впродовж цього часу. І що ти скажеш про сьогоднішній урок англійської?

— Хіба це не було видовищем? — погодилася Дейзі. — Вона відверто почувалася винною.

— Потім іде міс Паркер. Ми знаємо, що вона збрехала стосовно свого алібі. Кітті бачила її у школі одразу після закінчення засідань гуртків і таким чином вона мала чудову можливість учинити вбивство. У неї був також мотив — вона ревнувала міс Белл до Єдиного — і вона була розлюченою в школі цілий тиждень. Це могли бути докори сумління. Є ще двоє, які виглядають спроможними здійснити вбивство і не мають алібі. Що стосовно інших? Погляньмо — Єдиний і міс Леппет.

— Спочатку Єдиний. Ми знаємо, що того вечора він залишився після занять, аби дати урок гри на піаніно Софі Кроук-Фінчлі, однак цей урок закінчився о 16.40. Після цього він був вільним і ми бачили його біля його кабінету о 17.50 — знову ж таки поблизу спортзалу й у потрібний час. Ми маємо розглядати його також.

— Міс Леппет, — сказала я, заглядаючи в записник. — Так само, як і міс Теннісон, вона хотіла отримати посаду заступниці директорки. Вона приходила до офісу міс Ґріффін о 16.30. і після цього ми не маємо для неї алібі. Попри це, ми не знаємо, коли вона вийшла з кабінету міс Ґріффін. Якщо вона залишалася там до часу вбивства, це б забезпечило їй чудове алібі. Це б означало, що міс Ґріффін бачила її впродовж усього вечора.

— О, чудова робота, Ватсоне, — сказала Дейзі. — Ми маємо з’ясувати це при першій можливості. Я вже говорила, що ми попрацювали досить добре. Тепер переходимо до чотирьох підозрюваних! Наш наступний план дій має бути приблизно таким самим — ми повинні підтвердити алібі або спростувати їх, тобто стежити за нашими чотирма, ніби яструби. Постійна пильність. Ох, і стосовно інших речей — у мене є справді чудова ідея, яка дасть нам час оглянути те місце, де вбивця міг ховати тіло міс Белл, між убивством її в понеділок і переміщенням за межі школи у вівторок.

Вона сказала це так несподівано, що я подумала, ніби вона жартує.

— Не будь дурною, — сказала я. — Це неможливо. Навколо школи завжди знайдеться хтось, хто побачить нас, і не має значення у який час доби.

— Саме так, — сказала Дейзі. — І саме тому, те, що я задумала, є своєрідним вирішальним моментом. Я не можу тобі сказати, в чому полягає моя ідея, на той випадок, коли щось піде не так.

— Дейзі! Чому ні?

— Не сердься, Ватсоне! Хіба не я президент Детективного товариства? Це означає, що я можу собі дозволити мати план і не повідомляти його тобі.

Я тільки-но відкрила рот, аби сказати, що я не розумію чому, однак потім знову роздратовано його закрила. Я знала, що це не мало ніякого сенсу. Сперечатися з Дейзі через такі речі — це все одно, що сперечатися зі сніговою лавиною, яка вже почала насуватися з гори. У мене не було дуже великого бажання знати про таємничий план Дейзі. Вона сама розповість мені, коли захоче, або не розповість взагалі.

Я все ще намагалася не сердитися через це, коли двері роздягальні знову з грюкотом відчинилися, і Кітті, Біні та решта класу ввірвалися до кімнати. Дейзі почала голосно розповідати про відважний політ Емі Джонсон до Кейптауна, тому я заспокоїлася й приєдналася до неї.

4

Зважаючи на слова Лавінії, зараз досить смішно згадувати те, що я думала про Дейзі. Минулого року, коли я вперше прибула до школи «Дипдин», Дейзі за рівнем успішності була десь посередині, вона не була ані зубрилою, ані нездарою. Її твори з англійської були абсолютно нудними, в її французькій мові усі часи стрибали, як тільки хотіли, а також вона плутала Габсбургів і гунів. Учителі любили Дейзі, проте одного разу міс Леппет, поглянувши на неї крізь свої маленькі окуляри, сказала:

— Дорога, Дейзі, ти — чудова дівчина, однак тобі, безсумнівно, не варто забувати й про навчальний процес.

— Я так не вважаю, — відповіла Дейзі. — Я не хочу бути «синьою панчохою». Я одружуся з лордом.

Увесь другий клас аж завищав від сміху, а міс Леппет молитовно склала руки над своїми схожими на диванну подушку грудьми, хоча їй також було смішно. Насправді ж, як усі ми знали, у неї не було ніякої потреби одружуватись з лордом. Її тато вже був лордом, справжнісіньким лордом з горностаєвою мантією і сільським маєтком у Глостерширі. Саме ця риса робила Дейзі настільки чарівною. Майже всі молодші «креветки» ставали схожими на «паштет» поряд із нею. («паштет», якщо ви не чули цього слова раніше, є суто шкільним висловом, який вживається переважно для вираження чогось, що важко описати, — я припускаю, що це означає бути закоханим, але якось інакше, і так відбувається з усіма). Я була так само захоплена цією шанованою Дейзі Веллс, як і всі інші, і багатьох подій могло б не відбутися, якби не було того, що трапилося на півдорозі до мого першого семестру в школі «Дипдин».

Це сталося опівдні в четвер. Міс Леппет билася над тим, аби провести з нами урок про Чарльза І.

— Не можна бути такою неквапною, — пробурчала вона до Біні, яка встигла написати лише три неправильних відповіді в рядку. — Святий Боже! Я скоро заговорю, як готтенгот. Допоки я зовсім не збожеволіла, я відзначатиму свої слова, — я не сподіваюся, що з якогось дива, Дейзі може знати, коли —

Господи, дай мені терпіння! — було скликано Довгий парламент?

Дейзі ліниво щось писала в своєму зошиті. Зненацька спіймана, вона підняла очі.

— Третього листопада 1640 року, — не замислюючись сказала Дейзі.

У міс Леппет розширилися очі.

— Як… Дейзі! — здивовано промовила вона, сидячи на важкому стільці з м’яким сидінням. — Сьогодні визначний день! Однак, як ти запам’ятала це?

Я випадково подивилася на Дейзі в ту мить, і впродовж кількох секунд щось схоже на паніку промайнуло на її обличчі. Потім вона закліпала очима, і її розпорошений погляд змінився на розпливчастий, її очі звузилися від здивування.

— О! Невже мені це вдалося? — задихаючись сказала вона. — Яке щастя! Це просто фантастика, міс Леппет. Я маю вивчити ще щось після цього.

— Чудеса ніколи не припиняються, — сказала міс Леппет. — А зараз, якщо ти зможеш втілити це в своєму творі, це буде майже добре.

Дейзі кліпнула очима.

— Мені здається, це дещо за межами питання, міс, — сказала вона розпачливим тоном.

— Це справді так, — зітхнула міс Леппет, у той час, як решта другого класу прихильно захихотіла.

Урок продовжувався, а я думала про відповідь Дейзі. Вона дала її неймовірно швидко, — навіть набагато швидше, аніж я могла би з цим впоратись. Якби це була якась інша дівчина, я б подумала, що вона зубрила, однак Дейзі Веллс не була зубрилою. Це всі знали.

Попри це я не змогла приборкати думку стосовно того, що вона знала цю відповідь раніше. І це був зовсім не той випадок, якби їй поталанило й вона просто вгадала. Упродовж кількох наступних тижнів я бачила Дейзі досить зблизька на кожному нашому уроці й що більше я спостерігала за нею, то більше переконувалася, що вона не належала до тих, хто хоча б певною мірою прагнув бути відзначеним вчителями й виглядати краще в очах інших дівчат, проте Дейзі завжди знала все, про що б її не запитали.

Дейзі не хотіла виглядати надто розумною, а відтак вона заривала або приховувала свої здібності, оскільки вважала, що конкретні факти — це зовсім не те, що варте запам’ятовування.

Отже, Дейзі Веллс, якою ми всі захоплювалися, була зовсім не такою, як здавалася, а дуже розумною людиною. Я спостерігала, як вона бігає по полю й щось кричить, і, складалося враження, що її не хвилює нічого, окрім відбивання м’яча під час гри в лакрос у школі імені Святого Саймондса в суботу, і починала розуміти, що весь цей час справжня Дейзі була старанно прихована. Дейзі, яка не тільки знала імена всіх людей, які допомагали Гаю Фоксу в його змові, але й причину того, чому Белінда Венс із п’ятого класу допізна затрималася в школі, і що Елсі Дру-Петерс сказала Гезер Монтефіорі, чим довела її до сліз. Вона завжди збирала інформацію про людей — і зовсім не для того, аби шантажувати їх або завдати їм будь-якої шкоди, така поведінка не була притаманна Дейзі взагалі, — вона робила це лише для розуміння суті речей.

Дейзі завжди прагнула розуміти суть речей.

5

Тільки-но ми повернулися до шкільного будинку, Дейзі одразу ж почала працювати над своїм суперсекретним планом. Того четверга в їдальні нашого будинку всім дівчатам, які не брали участі в засіданнях позакласних гуртків, подавали полуденковий чай із кремовими булочками. Я з’їла дві, вони були неперевершені, однак для мене не залишилося непоміченим, що Дейзі взагалі нічого не їла. Вона занадто захопилася розмовою з п’ятикласницею Еліс Мергатройд. Це було досить дивним. Навколо неї ходило дуже багато чуток, зокрема, що в її складній коробці є таємний сховок сигарет. До того ж, це було просто незвично, щоб дівчата з різних класів чаювали разом. Однак коли інші дівчата почали цікавитися, що трапилось, Дейзі попрощалася з Еліс і знову повернулася за стіл третьокласниць. Вона злегка підштовхнула Кітті й щось їй прошепотіла, а Кітті прошепотіла щось Біні.

— Тсс! — прошепотіла Біні, нахилившись до мене. — Опівнічне свято сьогодні вночі! Так сказала Дейзі.

Я підштовхнула Лавінію й передала їй повідомлення, хоча в глибині душі була дуже здивована, бо Дейзі занадто захопилася своїм планом, аби її хвилювали такі речі, як опівнічне свято. Його організація створює велику кількість проблем: які пустощі учинити й в якій із спалень, які саме тістечка кожен має принести, а також на котру годину завести будильник, який ви покладете під подушку. Крім цього велике значення має секретність. У школі «Дипдин» я зрозуміла, що під час організації опівнічних свят дуже важливо нікому про них не проговоритися. Якщо дівчата з інших спалень дізнаються які пустощі ви плануєте щодо них, вони зможуть підготуватися або, що ще гірше, спланувати якусь капость у відповідь. Однак того дня Дейзі уникала будь-яких вказівок після того, як оголосила про проведення свята й невдовзі всі п’ятеро з нас точно знали, що ми повинні робити. Уся наша спальня зберігала дивовижне мовчання стосовно майбутнього свята, незважаючи на те, що під час чистки зубів Біні ледве стрималася від сміху, коли черговий префект (того вечора це була Король Генрі) сказала нам, що час лягати в ліжка. Дейзі довелося суворо підморгнути, аби заспокоїти її, однак на наше щастя Король Генрі була занадто заклопотана, аби це помітити. Потім ми всі безтурботно лягли в ліжка, і Король Генрі вимкнула світло й зачинила за собою двері. Смуга жовтого світла, що падала на ліжко Лавінії, зникла й спальня стала темною.

Мабуть, я заснула миттєво. Прокинулася від шарудіння дівчат. Це був стук і хихотіння Біні, а потім Лавінія пробурчала:

— Бінс! Перестань штурхати мене таким чином, ти — ідіотка!

— Вибач, Лавініє, — прошепотіла Біні й переключилася на щось інше.

Я сіла. Хтось відкинув завісу у віддаленому кінці спальні й завдяки місячному світлу (скоріше його відблиску, оскільки місяць майже повністю заховався за хмари) я змогла розгледіти кількох дівчат, що купчилися навколо ліжка Дейзі. Біні здається зіткнулася з Лавінією на шляху до них; тепер вони лазили по підлозі, збираючи свої тістечка.

Я встала з ліжка, взула капця й відкрила свою складну коробку. Минулого тижня я отримала дві посилки. Одна була в зелено-золотавій подарунковій коробці магазину «Фортнум і Мейсон» із запискою, у якій говорилося: «Від твого тата. Не говори мамі». Друга була загорнута в коричневий папір, обліплений марками, і до неї також додавалася записка, старанно надрукована нашим шофером: «Ваша вельмишановна мама надсилає Вам цей дарунок. Вона просить Вас не повідомляти про це Вашому вельмишановному татові». Моя мама завжди зверталася за допомогою когось із прислуги, коли їй треба було щось написати, — я не розумію чому, бо вона чудово вміла робити це сама, відтоді, як тато навчив її.

Посилка з коричневою упаковкою була наповнена тістечками у формі місяця з лотосовим кремом, спеченими на нашій кухні. Це мої улюблені ласощі, хоча то дуже солодка й важка їжа, як ніщо в Англії. Проте водночас я б воліла, щоб мама їх не надсилала. Одне з тістечок колись побачила Лавінія і впродовж кількох тижнів потому розповідала усім, що я їла поганські пиріжки. Та, на щастя, у моїй коробці від Фортнума був традиційно англійський горіховий торт, який смакуватиме не лише Лавінії. Я витягла саме його, поклавши «місячні» тістечка назад до складної коробки під стіс книг Анжели Брезіл, а потім приєдналася до свята.

— Ласкаво просимо, — прошепотіла Дейзі, спрямовуючи свій ліхтарик на моє обличчя. — Що у тебе є?

— Горіховий торт, — прошепотіла я у відповідь.

YBW

— Чудово, — сказала Дейзі. — Клади його до решти тістечок. Як тільки Біні й Лавінія приєднаються до нас, ми можемо починати. Поквапся, Біні!

— Вибачте, — прошепотіла Біні, поспішаючи до нас. — У мене є шоколадний торт і язик, якщо це згодиться.

— Згодиться, — піднесено сказала Дейзі. — А тепер давайте їсти… я страшенно голодна.

Якийсь час усі їли мовчки.

— Передайте, будь ласка, язик, — сказала Дейзі з набитим ротом (якщо чесно, мені важко зрозуміти те, в який спосіб англійці їдять м’ясо, — нудними однотипними шматками, не приправленими ніяким соусом, які всі однаковісінькі на смак, — однак я навчилася ковтати їх якнайшвидше, примовляючи наприкінці, що це неймовірно смачно).

Лавінія передала бляшанку.

— Язик найкраще їсти з шоколадним тортом, — сказала вона, й почала їсти саме так. — Ви, мабуть, не повірите, але це правда. Ви маєте це скуштувати.

— Я полюбляю його з бісквітами, — сказала Кітті, жуючи. — Дейзі, які в нас сьогодні будуть пустощі.

— А, — сказала Дейзі, — добре. Про це я вже подумала. У цей визначний момент струмінь пречудової холодної води проллється з-за дверей ванної кімнати. Це буде вишуканим сюрпризом для дівчат із іншої спальні третьокласниць, який чекає на них завтра вранці, коли вони підуть приймати душ!

Ми усі схвально засміялись. Інша спальня в нас ще потанцює, коли продзвенить уранішній дзвоник і вони отримають такий незвичний душ, а потім це дасть їм змогу спуститися на сніданок першими й отримати додаткові бали від Матрони за оперативність. Таке прагнення було їхньою найбільш одіозною рисою й ми всі ладні були померти, аби якось відплатити їм за це.

— Нам треба зробити ще дещо, — замислено сказала Кітті. — Саме зараз. Інакше це не буде справжнім опівнічним святом.

— Тільки, якщо це було в минулому році, — недбало сказала Дейзі. — Пригадаймо всі ті жахливі речі, які ми витворяли? Звичайно, вони були справді дурними й ми не можемо зробити цього зараз, однак…

— Ой, чому ж ні? — вигукнула Кітті. — Ми можемо спробувати відправити Біні знову — пам’ятаєте, як ми це робили?

— О, ні, — застогнала Біні. — Чому ви завжди посилаєте мене? Я ненавиджу це…

— Тому, що ти найменша, Бінс, — сказала Лавінія. — До того ж, це досить смішно, коли ти верещиш.

— Нехай так, але я не робитиму цього, — сказала Біні, намагаючись бути впевненою. — Я не стану. Ви не можете мене примусити.

— Ви знаєте, — сказала Кітті, — у мене все ще є стара дошка для спіритичних сеансів на дні моєї складної коробки. Ми можемо піти з нею, якщо хочете.

— О, ні, — задихаючись сказала Біні, — тільки не сеанс, будь ласка. Я аж здригаюся від однієї думки про це.

— Тоді не говори, що ми не повинні тебе посилати, Біні, — сказала Лавінія. — Кітті, діставай дошку.

— О, будь ласка, — заволала Біні. — Будь ласка, ні!

— Тсс! — сказала Кітті. — Ви розбудите Матрону.

Обидві одразу притихли. Ніхто не хотів зіпсувати опівнічне свято через гнів Матрони. Я помітила, що Дейзі не брала участі в розмові. Вона сиділа відкинувшись спиною на подушку й спостерігала за сваркою. Як я дуже добре знала, це означало, що вона занадто захоплена Чимось.

Кітті порилася в своїй складній коробці й десь через хвилину задоволено скрикнула. Це була її дошка для спіритичних сеансів із тих днів, коли існувало Спіритичне товариство. Це був лише шматок червоного картону, щоправда на ньому були намальовані чорні виткі літери й цифри, а також жовте око рівно посередині дошки, де гострий трикутний лічильник прилягав до початку. Я завжди ненавиділа те око, яке виблискувало на дошці так, ніби дивилось до вас. Якщо бути чесною, впродовж сеансів я відчувала приблизно те ж саме, що й Біні, незважаючи на те, що Дейзі ніколи про це не знала.

Як би там не було, Дейзі тримала свій ліхтарик на колінах так, щоб його світло падало на дошку, і ми всі клали пальці на лічильник, як і передбачалося грою. Якийсь час нічого не відбувалося. Я слухала наше дихання і все дивилася й дивилася на лічильник, допоки мені не здалося, що намальоване внизу око, засвітившись, подивилося на мене.

Потім одразу після цього лічильник поворухнувся. Кітті злегка скрикнула, а дехто з нас аж підскочив, оскільки лічильник почав рухатися, а ліхтарик задеренчав.

— Я не люблю цього, — прошепотіла Біні, коли ми усі побачили, що лічильник ковзнув вгору. — Я не люблю цього, я не люблю цього, я не…

— Замовкни, Біні, — розлючено пробурчала Лавінія, і Біні притихла. Лічильник злегка підскочив і зупинився над літерою «Д».

— «Д!» — сказала Дейзі. — Дещо на прощання. Швидше записуй, Гейзел!

Я сіла, прихопивши мій записник, і була дуже втішеною, що тепер мала змогу не дивитися на те око.

«Д», — написала я.

Тим часом лічильник пересунувся праворуч до літери «О», а потім пересунувся до наступної літери. Мені лише треба було почекати, поки він зупиниться, — «П», звичайно ж. Потім лічильник почав рухатись далі й вийшло слово «ДОПОМОЖІТЬ».

Біні злегка скрикнула, але Кітті зашикала на неї. У мене пересохли губи, однак дошка ще не завершила говорити з нами. Вона рухала лічильник до літер «У», «Б», «И», а потім до літер «В», «С», «Т», «В» і насамкінець до літери «О».

ДОПОМОЖІТЬ. УБИВСТВО.

Ми почали озиратися одна на одну. Усі ми зблідли, навіть Дейзі, попри те, що, як я дуже добре знала, ніколи неможливо було точно дізнатися, які думки насправді займають її розум.

Нарешті Кітті заговорила.

— Хто це? — прошепотіла вона. — Хто ви?

Лічильник похитнувся. Потім він почав рухатися знову, цього разу повільніше: М-І-С-Б-Е-Л…

На якусь мить мене огорнув невимовний жах, — а потім, звичайно, я зрозуміла, що насправді трапилося: Дейзі мала якось рухати лічильник. Я почувалася дивно обманутою, — саме так, як тоді, коли тато повіз мене до цирку в Коулуні, і я зрозуміла, що їхні русалки були всього лише сумними маленькими лисими мавпочками з причепленими до них риб’ячими хвостами. Так само, як я не хотіла, щоб тінь міс Белл повернулася й переслідувала мене, таке ж сильне роздратування я відчула, коли зрозуміла, що нашим привидом була всього лише Дейзі. Отже, це був її таємний план! Я б воліла, щоб надалі вона повідомляла мені такі речі заздалегідь.

Лічильник усе ще продовжував рухатись.

— Міс Белл! — сказала Кітті, яка завжди любила поспілкуватися з потойбічним світом. — Але ж ви звільнились, ви не мертва.

ТАК. МЕРТВА.

Біні зойкнула.

— Цить, Біні! А то накличеш сюди Матрону. Як…

НЕМАЄ ЧАСУ. ДОПОМОЖІТЬ. УБИВСТВО.

— Вас було убито?

УБИТО.

— Хто?

КИМ.

— Я думаю, вона мала на увазі «ким», — сказала Дейзі. Можна собі уявити, наскільки їй було смішно.

— Це справді міс Белл! — прошепотіла Біні. — Ой… — знепритомніла вона на плечі Кітті.

НЕМАЄ ЧАСУ. ВБИВЦЯ НЕВІДОМИЙ. НЕ ЗВОЛІКАЙТЕ.

— Але що ми зможемо зробити? — запитала Кітті.

РОЗПИТУЙТЕ ВСІХ. ВИННИЙ СЕБЕ ВИЯВИТЬ. ДОПОМОЖІТЬ — Д — П — О — М — 2 —

Потім лічильник зісковзнув на дно дошки й вже ніхто не міг добитися від нього бодай слова. Біні прийшла до тями і тихо заплакала.

— Ви усі — діти. Я не злякалась аніскільки, — сказала Лавінія, а потім залізла на своє ліжко, укрилася ковдрою з головою й не сказала більше ані слова.

Опівнічне свято наближалося до завершення, і я повернулася до свого ліжка. Біні не захотіла спати сама й Кітті пустила її до свого ліжка для зручності. Ми чули, як вони тихо перешіптувались одна з одною під постільною білизною.

Я заплющила очі, намагаючись знову заснути, та раптом почула якийсь скрип з того боку, де було опущено матрац, і відчула, як хтось прослизнув під ковдру поруч зі мною. Неочікувано для самої себе, я скрикнула.

— Привіт, — пробурчала Дейзі мені на вухо.

— Ой! — прошепотіла я, випручуючись. — Ти лежиш на моїй руці.

— Не переймайся через це, — прошепотіла вона у відповідь так тихо, як тільки могла. — Що скажеш? Правда ж я була чудовою?

— Я вважаю, що ти поводилася жахливо. Навіщо ти це зробила?

— Хіба ти не розумієш? Це був єдиний вихід. Уже немає ніякого значення, що міс Ґріффін сказала про міс Белл, ніби вона звільнилась; назавтра новина про її вбивство облетить усю школу. Убивця буде без тями від паніки — опинившись в такому становищі, він обов’язково зробить щось таке, чим виявить себе, і наведе нас на свій слід. А також кожний, хто знає бодай щось, або хоча б щось бачив, або володіє інформацією про алібі когось із підозрюваних, стане помітним. Усе, що нам треба робити, так це спостерігати. І, краще за все буде, якщо я виглядатиму як людина, що взагалі нічого не збирається з цим робити. І якщо хочеш знати, я вважаю свій вчинок дуже розумним.

6

Мені зовсім не сподобалась ідея про те, щоб змусити вбивцю панікувати. А що, коли він почне мене переслідувати? Я провела ще одну жахливу безсонну ніч і прокинулась уранці в п’ятницю, відчуваючи нудоту стосовно прийдешнього дня. За кілька хвилин до того, як прозвучав вранішній дзвоник, у той час, як ми всі ще сиділи в ліжках, ми почули вереск, що долинав із ванної. Це були, звичайно ж, дівчата з іншої спальні третьокласниць, які потрапили просто під установлений нами струмінь холодної води. Це нагадало кожному з нас про те, що трапилося на спіритичному сеансі. Ми сиділи з важким серцем за сніданком, допоки Кітті не розповіла п’яти різним людям про появу міс Белл у вигляді примари. Ці чутки розлітались по кімнаті, як лісова пожежа й слухаючи, як вони поширюються, Дейзі страшенно пишалась собою. Мені хотілося придушити її. Вона наражала нас обох на небезпеку, однак, звичайно ж, не помічала цього. Вона думала лише про те, яка вона розумна, і як допомагає розкрити злочин. Я була майже рада, коли відбулося дещо, що зіпсувало її хороший настрій.

— Ну як, готові до матчу зі школою імені Святого Чатора на цих вихідних? — запитала Дейзі Клементину, коли та жувала шматок тосту. Я думаю, для Дейзі це був шлях примирення за струмінь води. — Я чула, що Гопкінс була надзвичайно прискіпливою під час відпрацювання тактики майбутньої гри на тренуванні в Павільйоні в понеділок увечері.

Клементина пирхнула.

— Якщо ми й готові, то точно не завдяки Гопкінс, — сказала вона. — Не пройшло й половини тренування, як вона повернулася назад до школи з таким безглуздим виправданням, як необхідність написати листа. Якогось листа! І це тоді, коли ми не програвали школі Святого Чатора впродовж чотирьох років! Ми мали завершувати обговорення гри за присутності лише одного префекта, яка допомагала нам.

Я голосно скрикнула просто за столом під час сніданку. Нічого не змогла з собою вдіяти. Алібі міс Гопкінс, яке ми вважали таким надійним впродовж розслідування, розбилося вдрузки. Вона повернулася до школи якраз у час вбивства. І вся її підозріла поведінка раптом почала виглядати досить зловісною.

Здавалося, що Дейзі мала б бути так само шокована, як і я, однак вона лише кліпнула очима.

— Міс Гопкінс повернулася до школи в понеділок увечері? — запитала вона.

— О, так, — сказала Клементина, на мить припинивши жувати. — Якщо чесно, ми всі були страшенно розлючені через це. Ти можеш собі це уявити?

Решта дівчат, що сиділи за столом, співчутливо загуділи. Мені хотілося стрибати вгору й вниз і верещати, як Біні. Міс Гопкінс може бути вбивцею! А що коли вона боялася, що Єдиний може покинути її заради міс Белл так само, як колись покинув міс Белл заради неї? Також вона була досить сильною (я пригадала, як вона розмахує хокейною ключкою під час ігор) — вона з легкістю могла зіштовхнути міс Белл з балкону. Я не могла остаточно визначитись, чи я була задоволена тим, що мої підозри стосовно міс Гопкінс є цілком виправданими, а чи розчарована тим, що цей злочин ставав усе більш заплутаним… або навіть страхітливим; проте, маю сказати, що Дейзі була просто розчарована.

— Чому тебе так тривожить те, що у міс Гопкінс немає алібі? — запитала я, коли ми спускалися до школи. — Якщо у неї є мотив і при цьому вона поводиться неймовірно дивно, чому вона не може бути підозрюваною?

Дейзі приголомшливо дивилась на мене.

— Ти знаєш чому! — вигукнула вона. — Тому, що вона не могла цього зробити, я знаю, що не могла. І тепер нам скрізь доведеться виправляти інформацію щодо неї. Це буде просто неохайно!

— Ти просто хочеш вибілити її ім’я через те, що вона тобі подобається, тому ти не хочеш нічого виправляти.

— Я не бачу в цьому нічого поганого!

— Дейзі, ти не зможеш стати справжнім детективом, якщо ігноруватимеш докази! — сказала я. — А що коли саме вона це зробила?

— Вона не могла! У будь-якому разі, я — президент товариства. Хіба ти забула?

— Яке це має значення? Ти сказала, що я найрозумніша людина з-поміж тих, кого ти знаєш у нашій школі?

— За виключенням мене! А також я не вважаю, що міс Гопкінс зробила це.

Ми пильно дивились одна на одну.

— Добре, можеш робити усе, що хочеш, — насамкінець сказала Дейзі. — Слідкуй за міс Гопкінс, а також за міс Паркер цього ранку, якщо це зробить тебе щасливою. Можеш учинити так само стосовно Єдиного і міс Леппет, аби ускладнити собі життя. Я ж стежитиму за міс Теннісон.

— Чудово, я стежитиму за міс Гопкінс, — сердито сказала я, думаючи про те, якою ж розлюченою іноді буває Дейзі. — Ось побачиш… Я слідкуватиму за міс Гопкінс і всіма іншими й я доведу тобі, наскільки я хороший детектив.

— Якщо вважаєш за потрібне, — зітхнувши сказала Дейзі. — Однак, якщо я доведу, що це зробила міс Теннісон, не говори, що я тебе не попереджала.

І ми обидві промчали крізь двері старого крила.

7

На жаль, це було неможливо, — не звертати уваги на Дейзі та її настирливі ідеї. На той час, коли завершилися молитви, її історія зі спіритичним сеансом була відома всій школі. Усі переповідали одне одному, що міс Белл зовсім не було викрадено, її було вбито.

Мені було дуже дивно чути це з вуст інших людей і з деяких причин це викликало в мене певну протидію. Це був саме наш злочин, який ми хотіли розкрити, а Дейзі довела його до відома усієї школи «Дипдин».

Єдиним способом переконати Дейзі, що її розслідування пішло хибним шляхом, на мою думку, була концентрація на моїй власній детективній роботі. Тому після молитов, коли я побачила, що міс Леппет і міс Паркер попрямували до спільної вчительської кімнати, я приєдналася до низки другокласниць, що чекали на міс Гопкінс. Міс Гопкінс йшла, весело підстрибуючи й навіть поплескуючи «креветку» по спині, і так само, як і завжди, здавалася занадто щасливою. А раптом я просто маю упередженість щодо неї? Мене дуже здивувало те, що, здається, Єдиний, побачивши її, попрямував за ріг у іншому напрямі. Коли він помітив міс Гопкінс, його обличчя густо й зрадницьки почервоніло. Міс Гопкінс зупинилася так швидко, що її волосся підскочило, вона зобразила веселий дзвінкий голос так, ніби хтось убив мишу. Другокласниці захоплено дивилися на них двох, і я також була певною мірою зачарована. Чи була така поведінка свідченням якоїсь злочинної таємниці? Тільки-но продзвенів дзвоник на урок, як я побігла до нашої класної кімнати. Я наштовхнулася на Дейзі одразу біля класу.

— Я прослідкувала за міс Теннісон, допоки вона не зайшла до вчительського туалету, — холодно сказала Дейзі. — Вона заховалася там, і я, звичайно ж, не могла туди зайти, але чула її ридання. Це неймовірно підозріло.

— Міс Гопкінс також була підозрілою, — сказала я. — Вона побачила Єдиного й стала підкреслено веселою.

Проте, як я помітила, у Дейзі це не викликало великого інтересу.

Решту ранку я провела так, ніби намагалася потрапити до двадцяти місць одночасно. Бути тінню однієї людини, не говорячи вже про чотирьох, — неймовірно клопітна справа. На кожній перерві я поспішала слідкувати за ними, й прагнула весь час тримати в полі зору міс Гопкінс, Єдиного, міс Паркер і міс Леппет й намагалася не виснажити себе під час цієї роботи. Міс Гопкінс продовжувала вдавати перебільшену веселість і бігала по школі підскоком, наче пружний м’ячик. Спостерігаючи за такою її поведінкою, я була твердо переконана, що вона робить це з певною метою. Вона більше не зустрічалася з Єдиним того ранку, однак на мій погляд, лише одна та зустріч багато про що говорила.

Спостерігати за міс Паркер було набагато легше — я мусила визнати, що вона досить помітно чимось стурбована. Вона жахливо й несамовито смикала й тягнула себе за волосся. Чи була вона засмучена через те, що сталося в понеділок увечері (я точно знала, що вона принаймні посварилася з міс Белл), чи трапилося щось набагато гірше? А може вона була занепокоєна новими чутками?

Міс Леппет пересувалася дуже повільно, уважно дивлячись на дівчат, після того, як вона ледве не спіткнулася через них. Її волосся виглядало так, ніби вона зранку не причесалася, і вже вкотре її кардиган був застібнутий на грудях не на ті ґудзики. Потім я зрозуміла, що вона має такий вигляд уже кілька днів, починаючи з вівторка. Що ж з нею трапилось? Я знала, що вона виконує секретарську роботу для міс Ґріффін, ту, яку зазвичай робила міс Белл, однак додаткова робота, безсумнівно, не могла довести її до таких крайнощів.

На великій перерві міс Гопкінс і міс Леппет знову прийшли відпочити до вчительської кімнати. Міс Паркер, здається, походжала взад і вперед уздовж бібліотечного коридору. Я помітила її маленьку фігурку у светрі й коричневій сукні, що рухалася між групками дівчат, а потім нерішуче повертала назад, саме в той час, коли вона попрямувала до студії Єдиного, відкрила двері й зайшла всередину.

Відбулося щось дуже цікаве.

Я протиснулася крізь натовп «креветок» із другого класу, перевірила свій годинник, вдаючи, що я на когось чекаю, глибоко зітхнула й усілась на найвищу сходинку. Розгублено глянувши перед собою, я відкинула голову назад і притиснулася нею до стіни настільки близько до дверного отвору, наскільки це було можливо. Для додаткового маскування я витягла зі своєї сумки книгу Артура Ренсома «Ластівки й амазонки» і розгорнула її в себе на колінах так, ніби читаю. Однак зосередилася зовсім не на сприйнятті тексту, а щосили прагнула почути те, що говорилося в кімнаті позаду мене.

Першим, кого я почула, був Єдиний. Якби це був хтось інший, я б сказала, що його голос звучав сердито.

— …не розумію, чому ви думаєте, що я якимось чином до цього причетний, — промовив він.

— Я впевнена, що це так! — сказала міс Паркер, пронизливим голосом. Вона була неймовірно розлючена, на межі шаленства. — Джоан розповідала мені — вона говорила, що ви й вона…

(На якусь мить я подумала, що ім’я Джоан мені ні про що не говорить, а потім я пригадала, що це було перше ім’я міс Белл).

— А я вам кажу, що ви помиляєтесь! — закричав Єдиний. Я підскочила й прикинулась, що в мене судоми.

— Ні, — сказала міс Паркер набагато тихішим голосом, так, що я ледве розчула її. — Я знаю, що вона знову повернулася до вас і я хочу, аби ви це визнали. Ви повинні сказати мені…

Почувся важкий глухий удар.

— Я нічого вам не винен! — закричав Єдиний. — Ви не маєте ніякого права запитувати про таке! Негайно забирайтеся з мого кабінету!

— Я піду! — завищала у відповідь міс Паркер. — Однак вам має бути соромно! Я повернуся назад і… Ох!

Щосили намагаючись виглядати зацікавленою «Ластівками і амазонками» я поспішно почала йти вниз по східцях. Коли міс Паркер поштовхом відчинила двері за кілька секунд, я з невинним виглядом сиділа на останній сходинці, поринувши в читання.

Однак у мене не було жодної потреби через це непокоїтись. Вона пробігла повз мене і помчала вниз по коридору, ледве не зіткнувшись із міс Гопкінс, яка йшла з іншого боку коридору. Її волосся підстрибувало вгору більше, ніж будь-коли. Вона також прийшла побачити Єдиного? Я відкинулася назад, аби побачити, куди вона йде, — і побачила, що вона почала підніматися по східцях до кабінету Єдиного.

Одразу після цього пролунав дзвоник, що сповіщав про завершення великої перерви. Проклинаючи шкільні дзвоники, я поклала «Ластівки й амазонки» до своєї сумки й пішла звідти. Цікаво, що означало те, що я нещодавно почула? Міс Гопкінс і Єдиний діяли разом? Можливо, міс Паркер стало відомо щось жахливе з цього приводу? Чи, може, вона тепер навіть планувала шантажувати їх, після того, як до неї дійшли нові чутки? Отже, я пішла на історію, думаючи про те, що принаймні я можу повідомити Дейзі щось дійсно важливе й настільки суттєве, що навіть вона не зможе знехтувати цим.

8

Я мала б знати, що Дейзі обов’язково знайде спосіб підколоти мене. Вона увірвалася на урок історії, коли ми всі вже стояли перед міс Леппет, чекаючи дозволу, щоб зайти.

— Це дуже мило з твого боку, що ти ощасливила нас своєю присутністю, Дейзі, — сказала міс Леппет, яка була такою ж стривоженою й застібнутою не на ті ґудзики, як і раніше. До того ж, поглянувши на неї зблизька, я маю сказати, що вона мала нудотний післяобідній запах, що долинав від неї. Поруч зі мною Кітті заговорила до Біні, щось малюючи.

— Вибачте, міс Леппет, — сказала Дейзі, зображаючи щире каяття. — Цього більше не повториться, міс Леппет. Міс Леппет?

— Що Дейзі? — запитала міс Леппет, статечно випроставшись і упершись руками в парту.

— Міс Леппет, я хочу поцікавитися, чи не знаходили ви якихось загублених речей у понеділок увечері? Розумієте, я загубила дуже особливу ручку і…

Міс Леппет холодно подивилась на неї.

— Досить, Дейзі, — сказала міс Леппет. — Іноді ти занадто голосно говориш. Якщо це трапилося, того вечора міс Белл була відповідальною за конфіскацію й загублене майно. — (Увесь клас застиг при згадці імені міс Белл.) — Вона не передавала нам ніяких речей перед тим, як звільнитися. Я була в кабінеті міс Ґріффін цілий вечір, ми обговорювали важливі питання.

— Ох, — сказала Дейзі, переможно підморгуючи мені. — Отже, ви були там цілий вечір?

— От, лишенько, Дейзі! — пробурчала міс Леппет, схопившись руками за голову. — Ти ніколи не слухаєш того, що я тобі говорю, правда ж? Так, я була там цілий вечір. Однак яким чином це стосується твоєї ручки?

Таким чином, стосовно міс Леппет я подумала наступне. Я мусила визнати, що це дуже вправна робота Дейзі — здобувати інформацію про алібі в такий спосіб. Однак після цього годі було й намагатися відправити записку. Міс Леппет зосередила свій погляд (з деякою напругою) на Дейзі впродовж усього уроку. У мене не було жодних шансів якось дати Дейзі знати про сварку міс Паркер і Єдиного, яку я підслухала, а тому, коли ми прийшли на музичні заняття, я була єдиним членом Детективного товариства, хто знав, що у нас з’явилися додаткові причини, аби його побачити.

Це була хороша справа, яку я зробила. Зморщивши своє красиве чоло, Єдиний ледве дібрав мелодію на піаніно, переплутав Кітті та Лавінію, забув задати нам домашнє завдання, перечепився через бубон, а потім побажав нам доброго вечора о першій годині дня. Навіть Біні помітила, що з ним коїться щось не те.

— Можливо, він побивається через міс Белл, — сказала вона нам, виходячи з дверей старого крила по дорозі на ланч.

На жаль, міс Леппет випадково проходила повз нас і все те почула.

— Біні! — гаркнула вона. Біні аж заклякла з переляку. — Досить! Якщо я ще раз почую, що ти повторюєш дурні й безпідставні плітки, увесь третій клас залишатиметься після уроків упродовж наступного тижня. Ти мене зрозуміла?

— Так, міс Леппет. — Біні ковтнула. — Пробачте, міс Леппет.

Ми йшли до шкільного будинку дуже тихо, аби випадково не поширити ще якісь чутки, і Біні весь цей час залишалася з нами… Отже, у мене знову не було жодної можливості поговорити з Дейзі.

Однак, з іншого боку, здається, в цьому було й щось хороше. Я могла спокійно подумати про Єдиного без будь-яких переривань і заперечень. Він продемонстрував точнісінько таку ж поведінку, яка, можливо, є очікуваною й типовою для людини, котру шантажують. Що більше я про це думала, то більше переконувалася, що неможливо знайти ніякого іншого пояснення тій розмові, яку я підслухала. Єдиний щось знав про вбивство міс Белл, свідком якого я стала, все виглядало так, ніби вони з міс Гопкінс удвох щось про це знали, — а міс Паркер знала, що вони знають. Однак, чи здатен Єдиний насправді вчинити вбивство? Можливо, він лише покриває злочин міс Гопкінс? І чи справді саме через це вона поспішила назад до школи в понеділок увечері? Проте Дейзі настільки впевнена в непричетності міс Гопкінс!

Я почувалася переможницею завдяки своїм висновкам. Принаймні я була тією людиною, що знайшла важливі докази, а Дейзі, яка мала проводити свої спостереження самостійно, залишилась осторонь.

Проте Дейзі вразила мене.

— Ходімо зі мною, — наказала вона, як тільки ми завершили ланч. — У мене нарешті визрів план.

— Дейзі, мені треба розповісти тобі те, що я почула на великій перерві. Я вважаю, що міс Паркер шантажує Єдиного. Чесно! Я думаю, що він і міс Гопкінс…

— Тсс, — сказала Дейзі. — У спальні.

Коли ми прийшли, спальна кімната була порожньою. Ми підійшли до мого ліжка й сіли одна навпроти одної.

— Дейзі, — знову сказала я, тільки-но двері за нами зачинилися. — Ти маєш мене вислухати. Я думаю, що міс Гопкінс і Єдиний діяли разом. Ми знаємо, що він залишався в школі, а вона повернулася назад посередині хокейного тренування. Один із них міг це зробити, або, можливо, вони вчинили це разом, а потім якимось чином це стало відомо міс Паркер,

і тепер вона шантажує їх! Міс Паркер приходила

до студії Єдиного на великій перерві й я чула, як во-

ни сварилися.

— О, Гейзел, — сказала Дейзі. Мені важко було в це повірити. Дейзі не погоджувалася зі мною. — Звідки ти знаєш, що вона шантажувала його? Хіба ти чула, щоб вона справді вимагала у нього гроші?

— Ні, — сказала я. — Але…

— Точно. Вона була розлючена через його минуле з міс Белл — ми вже це знаємо. Вона, мабуть, приходила лише для того, щоб нагадати йому про це знову. У будь-якому разі це навряд чи має значення. Я покажу тобі дещо набагато важливіше!

Вона покопирсалася в глибині своєї сумки для книжок і вийняла звідти маленьку скляну пляшечку. Вона помахала нею переді мною з сяючою посмішкою, так ніби я мала бути неймовірно вражена. Однак мене це не вразило. Я хотіла достукатися до неї. Вона мала вислухати мене.

— Що цього разу? — роздратовано запитала я.

— Іпекакуана, — сказала Дейзі. — Мені дала її Еліс Мергатройд. — Потім вона помітила мій здивований погляд і сказала. — О, якщо чесно, ти що, з місяця впала? Вона є в кожному дитячому садку. Няня застосовувала її щоразу, коли нам траплялося з’їсти щось не те. Вона викликає жахливу блювоту. Це саме те, що нам потрібно.

Я нічого не зрозуміла й у мене не було ніякого настрою, щоб навіть спробувати. Я все ще почувалася роздратованою. Чому божевільна ідея Дейзі була важливішою за мій чудовий доказ?

— Ти не розумієш? — запитала Дейзі, все ще поглинена своїм тріумфальним ходом думок. — Якщо ми збираємося шукати докази стосовно вбивства міс Белл, нам треба потрапити до школи в такий час, коли ми зможемо все оглянути без присутності вчителів, які можуть поцікавитися, що ми робимо, а також, що найважливіше, — аби вбивця не помітив нас. Це означає, що нам треба потрапити туди вночі, і найлегший спосіб це зробити — лягти до санаторію. Якщо ми приймемо це, нам зовсім не доведеться прикидатися, — нас нудитиме по-справжньому й Мінні змушена буде протримати нас в санаторії всю ніч. Далі, все, що нам треба зробити, — це дочекатися, поки вона засне, і ми зможемо потрапити, куди заманеться.

— Однак, хіба скрізь не буде зачинено? — заперечила я.

— Ні, дурепо, якщо я вкраду запасні ключі Джонса, — сказала Дейзі.

— Добре, — сказала я. — Добре. Я зроблю це, якщо тільки ти мені поясниш, чому міс Гопкінс і Єдиний невинні у скоєнні вбивства.

— Тому, що, звичайно ж, це зробила міс Теннісон, — сказала Дейзі. — Ой, я тобі не розповіла про свої сьогоднішні знахідки, чи не так?

— Ні, — розлючено сказала я. — Не розповіла.

— Добре, вона абсолютно занепала духом. Їй, мабуть, годилось би блукати по коридорах і бурмотіти: «Геть з проклятого місця!» Я думаю, що наші чутки навколо спіритичного сеансу налякали її. Впродовж того часу, що я слідкувала за нею, одна зі старших дівчат торкнулася її плеча і вона закричала. Однак найважливішим моментом стало ось що: коли я була зайнята власними справами в бібліотечному коридорі, з якого дуже добре все чути, я побачила, як міс Ґріффін підійшла до міс Теннісон.

— Міс Теннісон, — сказала вона, — мені треба дещо вам сказати. Ви ще не завершили допомагати мені в одному з наших невеличких проєктів. Ви так довго залишалися в моєму офісі в понеділок увечері, що цю справу треба було б уже зробити.

— Так, але я зробила її у вівторок та у середу, — нервово сказала вона.

— Ох, але ж не до кінця, — відповіла вона. — Залишається іще деяка частина роботи, що потребує завершення.

Якщо чесно, Гейзел, вона побіліла, як полотно. Вона вся аж затремтіла.

— Можливо, ми зможемо запланувати це на наступне засідання? — запитала міс Ґріффін. — Залишилося ще трішки роботи, можливо, ви зможете зробити її сьогодні ввечері?

— Ну то й що? — запитала я. — Міс Теннісон і міс Ґріффін збираються сьогодні після уроків разом штампувати книжки. Це ніяк не стосується вбивства.

— Гейзел, — сказала Дейзі, закочуючи очі, — іноді ти буваєш трішки нетямущою. Міс Ґріффін і міс Теннісон зустрічалися в понеділок увечері, однак міс Теннісон затрималась. Міс Теннісон проводила засідання гуртка з вивчення англійської мови до 17.20, тобто її зустріч з міс Ґріффін мала відбутися одразу після цього, — тобто саме у той час, коли вбили міс Белл. І я впевнена, що поведінка міс Теннісон у той момент, коли міс Ґріффін згадала понеділок, є дуже показовою. Гейзел, це — докори сумління. Саме вона мала це зробити.

— Тому, що ти так сказала, — мовила я. — Мене й надалі все це дратувало. Це знову типовий прояв Дейзі. Вона була переконана, що її ідея — найважливіша.

— О, Гейзел, не будь такою, — сказала Дейзі, притискаючи голову до мого плеча й дивлячись на мене широко розплющеними очима. — Гейзел, Гейзел, Гейзел, Гейзел, Гейзел…

— Ой! — сердито сказала я. — Мені зовсім не смішно.

— Так, я знаю, — сказала Дейзі, зістрибнувши з ліжка й схопивши мене за руку. — Ходімо, ходімо, давай-но спускатися вниз, допоки Матрона не почала нас шукати. Ох, і давай зустрінемося у роздягальні перед французькою мовою, аби випити цю огидну рідину.

Вона помахала пляшкою з іпекакуаною переді мною, поклала її до сумки й вибігла зі спальні.

9

Дейзі іноді буває просто нестерпною, однак, я гадаю, що після того, що сталося в мою першу ніч у школі «Дипдин», не варто нічому дивуватись.

Після нашої першої зустрічі на ігровому полі я повернулася до шкільного будинку, у високі й холодні стіни спальної кімнати другокласниць, тремтячи й червоніючи від холоду. Я сіла на жорстке сіре ліжко і побачила перед собою низку однакових ліжок із невеселими сірими покривалами з грубої тканини. Я була дуже засмучена їх виглядом і пам’ятаю, з яким здивуванням я подумала про те, що «Дипдин», мабуть, — не така вже й хороша школа (я тоді ще не знала, що в Англії один зі способів продемонструвати, що ви дуже заможні, — це прикинутися, що ви дуже бідні й не можете дозволити собі такі речі, як опалення чи нові туфлі).

Одна з покоївок розпакувала мою валізу й усі мої речі були складені у шухляди пошарпаного комоду, що стояв поруч із ліжком. Відкрита порожня валіза стояла на килимку, все ще вкрита митними штампами, я дивилася на неї й почувалася такою ж спустошеною й непотрібною. Інші дівчата в спальні не звертали на мене уваги, скупчившись у групу в дальньому кінці кімнати. Одна з них, дівчина з довгим золотавим волоссям, яка зіткнулася зі мною раніше, різко повернулася й попрямувала до мене. Інші дівчата купкою рушили услід і зупинилися позаду неї, подібно до зграї ворон або монстра з чотирма головами й вісьмома жорсткими пильними очима.

— Привіт, іноземна дівчино, — сказала Дейзі: тією золотоволосою дівчиною, звичайно ж була Дейзі.

— Привіт, — сором’язливо сказала я.

Усі дівчата засміялись.

— Вона говорить англійською, — прошепотіла одна з дівчат, якою, як я згодом довідалась, була Кітті. — Лавініє, ти винна мені п’ять шилінгів.

— Іноземна дівчино, — сказала Дейзі, — Ми збираємося грати в одну гру. Ми вирішили, що ти можеш приєднатися до нас, хоча для нас це дуже незвично. — У мене ледь не вистрибнуло серце. — Насправді, це — певний тест — ми хочемо з’ясувати, хто зможе найдовше просидіти в тій валізі. Кітті вважає, що ніхто не зможе пробути там більше десяти хвилин, а я думаю, що це набагато легше. Однак ми хочемо, щоб ти зробила це першою. Це ж твоя валіза, між іншим. Що ти скажеш на це?

Зараз я не розумію, як я могла взагалі погодитися на таке. Однак у той час я була просто в захваті від того, що зможу одразу знайти друзів, — і та дівчина так мило пропонувала мені стати з нею друзями. Тому я кивнула.

— Добре, — сказала Дейзі, — залазь. — І в той час, коли решта дівчат зі спальні дивились, затамувавши подих, я ступила в свою валізу, а потім згорнулася в ній, обхопивши руками коліна.

— А тепер, — сказала Дейзі, — ми закриваємо кришку. З іншого боку, це буде справжнє випробування, чи не так? Лавініє, засікай час. Пам’ятай, іноземна дівчино, ти маєш просидіти тут так довго, як тільки зможеш. Згода?

Я знову кивнула, склавши долоні докупи. Я ненавиджу темряву, і я зненавиділа її ще більше після того, однак я не хотіла зізнаватися в цьому людині настільки досконалій.

Дейзі нахилилася до мене так близько, що я відчувала її тепле дихання біля свого чола.

— Отримуй задоволення, іноземна дівчино, — пробурмотіла вона, а потім кришка валізи, плюхнувшись, зачинилася і я залишилася в темряві. Я чула хихотіння, зростаючий гамір, верескливий сміх і тупіт кількох пар ніг, що бігли кудись, а потім стали частиною ще більшої тупанини ніг, що спускалися вниз по східцях. Дзвоник продзвенів десь унизу піді мною, багато ніг прискорили свій рух, а потім затихли зовсім.

У шкільному будинку запанувала тиша. Лежачи в своїй валізі, я почала підозрювати, що тут щось не так. Я вже говорила, що дзвоник означав їжу, а я знала, що я не повинна ніколи спізнюватися до прийому їжі. До того ж я була голодною. Однак, мені здається, я мала згадати про своє сидіння у валізі ще й тому, аби розповісти про те, що я у цій ситуації зробила. Я була в Англії, а в Англії, як я знала, треба було мовчати й мовчки долати незгоди.

Саме це я й зробила. Матроні знадобилося три години, аби знайти мене, а коли вона все ж мене знайшла, то аж пашіла від гніву. Вона запитала в мене, хто це зробив, проте я, звісно ж, знала, що не можу їй нічого сказати, інакше вважатимусь зрадницею. Упродовж тижня я мусила проводити свою перерву на ланч, сидячи поруч із нею й зашивати дірки в шкарпетках, — однак іще гіршим було, коли Дейзі поплескала мене по спині й сказала з захопленням: «Непогано, іноземна дівчино».

Мені здається, що відтоді я завжди певною мірою залізаю в валізу заради Дейзі, навіть не зупиняючись, аби запитати «навіщо». Однак тепер я вперше запитала себе, чи дійсно воно того варте.

Частина V. Наша відважна нічна вилазка й продовження розслідування

1

У п’ятницю опівдні я прийшла до роздягальні навіть раніше, аніж Дейзі. Я вирішила пробачити її, — принаймні допоки не дізнаюся більше про її план. Я принишкла позаду широких сірих рядів пальто, потираючи свою щиколотку й вже починала нервувати стосовно того, що ми збиралися зробити, коли почула голос Дейзі:

— Тсс! Гейзел!

— Я тут, — прошепотіла я, роззираючись у кінці моєї вішалки.

— Чудово заховалася, Ватсоне, — сказала Дейзі, з тріскотом сідаючи поруч зі мною. Вона, хизуючись, витягла маленьку пляшечку зі своєї сумки й тримала її перед нами.

— А тепер, чи готова ти розпочати розслідування?

Ми обидві подивилися на пляшечку. Я була майже готова розпочати розслідування, однак не була абсолютно впевнена, що хочу потрапити до санаторію першою.

— Ми маємо бути обережними, аби не випити занадто багато, — сказала Дейзі. — Я пам’ятаю, колись няня говорила, що це може бути небезпечним.

— Яка саме кількість речовини вважається занадто великою? — запитала я.

— І гадки не маю, — посміхаючись сказала Дейзі. — Нам треба лише ковтнути її і сподіватися на краще. Добре, пий до дна!

Вона зробила ковток, скривилася й передала пляшечку мені. Я нервово потягнула трішки рідини. Вона була липкою й нудотно-солодкою, зовсім не такою, як я раніше уявляла.

Тепер нам швидко треба попити води з-під крана, — сказала Дейзі. — Я поспішила за нею й випила. Після цього я все ще відчувала в роті клейкий запах цукру.

— Що тепер будемо робити? — запитала я.

— Почекаємо. Це не має тривати дуже довго. Не хвилюйся. Це не так вже й погано.

2

Це було неправдою.

Тільки-но я сіла на уроці французької мови, як у моєму шлунку все почало стрибати й підніматися. Я нажахано затулила рота рукою.

— О, мадемуазель, — розпачливо закричала Дейзі позаду мене, — мені здається, мене зараз знудить!

Вона була дуже ефектною. Після цього, так само вчинила і я, однак переважна більшість людей вже скупчилися навколо Дейзі, тому це було не так помітно. Ми обидві попрямували до санаторію, залишаючи позаду себе бридкі плями, і коли ми туди дісталися, медсестра Мінн кинула на нас лише один погляд, підставила нам під голови два відра і залишила в себе.

— Принаймні пропустимо заняття з виховання хороших манер, — сказала я десь через годину потому в перервах між спазмами. Я ненавиджу уроки хороших манер, упродовж яких треба годину ходити з купою книг на голові.

— А я особливо не переймаюся через уроки хороших манер, — глухо сказала Дейзі, занурившись головою у відро.

— Я знаю, що для тебе це — не проблема, але для мене так, — сказала я, знову відчуваючи напад блювоти.

Однак, навіть пропуск уроку з виховання хороших манер був невеликою приємністю. Я блювала впродовж кількох годин, коли подавали чай та обід, і мені аніскільки усього цього не хотілося. Я почувалася так, ніби мій шлунок запав всередину.

— Мушу зізнатися, це набагато гірше, аніж я пам’ятаю, — задихаючись сказала Дейзі. — Ось у чому мене неможливо зупинити, так це в моєму бажанні з’їсти булочку.

Від однієї думки про це мене знову знудило, а потім Дейзі знудило також. Усе це було дуже кепсько, і я вирішила впродовж особливо неприємного нападу блювання, що після цього ми заслуговуємо на те, щоб знайти кілька дійсно неперевершених доказів.

— Я думаю вам обом краще залишитися на ніч, — сказала Мінні, коли зайшла глянути на нас. Я вам дам ліки, які зупинять це. Боже мій, ви з’їли щось таке, що не згодне з вами, чи не так?

Нарешті після годин нудоти, блювання припинилося і я змогла піднятися й одягти піжаму, яку Мінні принесла для мене. Піжами підкреслювали наші талії й робили наші ноги стрункішими, однак коли я поглянула в дзеркало, то була схожа на велику дитину з блідим круглим обличчям і незугарним вологим волоссям. Піжама Дейзі, звичайно ж, чудово на ній сиділа й те, що вона була хвора лише додавало рум’янцю її щокам і блиску її очам, вона була схожа на гарну китайську ляльку.

Я поплентала до білого холодного санаторного ліжка. У ту мить я почувалася, ніби вичавлений лимон. Єдине, чого мені хотілося, — це спати й роками не прокидатися. У Дейзі, здається, були інші думки.

— Тільки-но Мінні засне, ми можемо починати, — прошепотіла вона з сусіднього ліжка, її голос зовсім не був схожим на голос людини, яку нещодавно нудило впродовж шести годин.

— Так, Дейзі, — сказала я, перевернулася на інший бік і заснула.

3

Здавалося, що лише за якусь мить я прокинулася від того, що хтось мене сильно трясе. Я розплющила очі й побачила насуплене обличчя Дейзі, що нависло наді мною.

— Вставай, ліниве створіння! — прошипіла вона. — Уже час!

Усе ще почуваючись розбитою і щось бурмочучи, я встала, натягла свій одяг, який Мінні завбачливо поклала на ліжко біля моїх ніг.

— У мене вже є запасні ключі Джонса, — сказала Дейзі, розмахуючи ними. — Я пішла й узяла їх, поки ти чекала у роздягальні. Він ніколи не помічає, якщо вони зникають, — я їх брала багато разів і до цього.

— Як гарно з твого боку, — сказала я, продовжуючи стримуватися, аби не посваритися.

— От, буркотуха, — сказала Дейзі, показуючи язика. — Годі тобі. Просто змирися з цим.

Нам вдалося дуже легко залишити санаторій. Ми відчинили головні двері й вийшли, тримаючи ліхтарики, які Дейзі заховала для нас на дні своєї сумки.

— Куди ми тепер підемо? — запитала я, вдивляючись у темний коридор і була не в силах подолати тремтіння. Коридор був порожнім і ми залишилися в ньому самі-самісінькі. А що ми робитимемо, якщо вбивця почав нервувати через чутки, поширені Дейзі, і з’явиться тут?

— Ми підемо до спортзалу, звичайно ж, — на місце злочину. Обережно — тримай свій ліхтарик нижче. Ми не можемо допустити, аби хтось помітив світло.

Я знову затремтіла, але ми все ж пішли.

4

У мене закололо в шиї. Ми попрямували до спортзалу — до того місця, де сталося вбивство. Цієї темної ночі я зрозуміла, що боюся не лише вбивці, — всі мої нерозумні дитячі страхи відродилися знову й стали ще сильнішими, аніж будь-коли. Привид Веріті все ще ховається в спортзалі, і хто знає, чи не долучився до неї ще й привид міс Белл? Я йшла позаду Дейзі й не дивилася навколо. Я зосередила свій погляд на маленькій рухливій плямі світла, що падала від її ліхтарика, тому що страшенно боялася, аби не було занадто світло. А що, коли хтось іще помітить нас?

Нарешті ми дісталися дверей спортзалу, однак замість того, щоб зайти на поверх, Дейзі повернула праворуч і почала стрімко підніматися дерев’яними сходами, що вели на балкон. Невдовзі порожній спортзал уже виднівся внизу перед нами.

Мені це не подобалось. Я не люблю висоти, навіть у набагато кращі часи, але спортзал уночі був справді жахливим місцем. Він був тьмяним і понурим, а по його кутках рухалися чорні тіні. Він виглядав таким, яким його, можливо, бачила й міс Белл перед тим, як впасти. Підлога спортзалу зненацька почала здаватися неймовірно далекою від мене, а вузький балкон із рядами лавок похитнувся переді мною.

— Навіщо ми тут? — запитала я, тримаючись за перила.

— Не будь нетямущою, Гейзел, — сказала Дейзі. — Ми будемо відтворювати картину злочину.

— Але ж ми знаємо, що трапилось, — сказала я. — Хтось штовхнув міс Белл з балкону й вона впала. Ти… ти ж не хочеш?.. — На якусь жахливу секунду я й справді подумала, що Дейзі хоче, щоб я стрибнула з балкону, аби вона подивилась, як це виглядало.

— Не будь довбешкою, Гейзел, — сказала Дейзі. — Ми насправді не збираємося нічого кидати вниз. О, Господи! Я хотіла, щоб ти спустилася по сходах і показала мені точно, де ти знайшла тіло міс Белл. А я залишуся вгорі й подивлюся звідси.

Я почала спускатися назад, почуваючись неймовірно щасливою, однак від думки про те, що я знову потраплю до спортзалу, у мене побігли по шкірі мурашки ще більше, ніж до цього. Я подолала той самий шлях, що й в понеділок увечері, звичайно ж, за винятком того, що міс Белл там уже не було. Я підійшла до того місця, де знайшла її тіло, підняла очі вгору й побачила Дейзі, що пильно дивилася на мене з балкону. Усе, що я могла розгледіти, — це її світле волосся, що спадало навколо обличчя, та її очі, що уп’ялися в мене. Якусь мить вона була нестерпно схожою на мій уявний образ привиду Веріті Абрахам. У мене підскочило серце.

— Ти готова? — озвалася Дейзі. — Як саме вона лежала?

— Її рука була відкинута назад, ось так, — сказала я, намагаючись це продемонструвати. — Також її тіло було трішки скрученим…

— О, сили небесні, — сказала Дейзі, — ляж на підлогу сама й покажи мені. Інакше я цього ніколи не зрозумію.

Мені така ідея зовсім не сподобалась. Зображати міс Белл було дуже неприємно й досить моторошно, однак Дейзі втупилася в мене і я знала, що мені нічого іншого не зостається. Без особливої втіхи я лежала на дерев’яній підлозі й, випроставшись, імітувала позицію міс Белл. Я заплющила очі, однак ліхтарик Дейзі мерехтів на моїх повіках.

— Усе добре? — запитала я через деякий час.

— Чудово, — сказала Дейзі неподалік від мого вуха. Я швидко розплющила очі. Вона присіла біля мене, дивлячись угору на стіну й на край балкону.

— Вона точно лежала саме так? — запитала Дейзі, дивлячись на мене.

— Що ти маєш на увазі під словами «саме так»? — сказала я.

— Саме те, як вона лежала, вона мала впасти зовсім іншим боком, перекинувшись через перила.

— Вона стояла обличчям до вбивці, — сказала я, відчуваючи тремтіння. Раптом я уявила, як дві руки хапають міс Белл і зіштовхують її з балкону.

— Точно, Гейзел. Отже, продовжимо наше відтворення. Ти тільки-но вбила міс Белл. Вона лежить на підлозі мертва. Що ти робиш далі?

— Шукаю, де б заховати тіло, — сказала я.

— Саме так. Той факт, що тіло все ще було тут, коли ти сюди прийшла, дозволяє припустити, що злочин було скоєно незадовго до того. А той факт, що тіло вже зникло, коли ми знову повернулися до спортзалу, дозволяє припустити, що вбивця з тілом переховувався десь дуже близько. Вбивця й справді мав бути у «шафі», як ми й передбачали, — і, чорт забирай, це має бути саме тим місцем, де ховався вбивця в той час, коли ти вперше туди потрапила!

У мене пересохли губи. Я пригадала, як я вбігла до спортзалу. Він виглядав таким порожнім і тихим — а в той час вбивця був всього лише за кілька кроків від мене!

— Однак тіло не могло там залишатися! — сказала я.

Дейзі закотила очі.

— Звичайно ж, не могло, — сказала вона. — Дівчата, що перевдягались там перед першим уроком у вівторок вранці, обов’язково помітили б мертве тіло посеред купи спортивних ковзанів. Водночас «шафа» цілком могла бути використаною як тимчасовий сховок. Усе інше не мало би сенсу. Тепер пригадаємо вчорашній погром. Я впевнена, що його було здійснено за допомогою того візка, який Джонс зберігав тут. Отже, в результаті «шафа» займала значне місце у цьому злочині. Ми більше не можемо зволікати з оглядом цього місця всередині. Ходімо!

Вона схопила мене за руку і, спотикаючись, потягнула через увесь поверх до тієї затхлої комори. Я вкрилася холодним потом, здавалося, що мене знову знудить. Мені не хотілося оглядати «шафу».

Однак Дейзі не залишила мені жодного вибору. Вона відчинила двері і запалила всередині ліхтарик. Я мушу визнати, що кімната виглядала так само, як і завжди, — білі стіни вкриті павутинням, нагромаджені купи фехтувальних костюмів, ракеток для бадмінтону, крокетних молотків, гімнастичних килимків і спортивних ковзанів, — однак все одно я була страшенно налякана.

Дейзі підбігла до візка, який безневинно стояв біля дверей, завішений непотрібним одягом, і почала відкидати звідти речі з шаленим хвилюванням. Я відвернулась і почала копирсатися у неторканій, як я сподівалась, купі старих спортивних ковзанів саме такого типу, які ми навряд чи іще колись одягнемо.

На жаль, купа перекинулась і розсипалась по підлозі, а потім я побачила внизу передньої частини одного з ковзанів довгу темну пляму. Я спрямувала на неї свій ліхтарик і при світлі вона набула заіржавіло-рудого кольору. І коли я все ще стояла там, сподіваючись, що те, що я бачу, — неправда, Дейзі завищала.

— Улюлю! — кричала вона. — Як і передбачалось, кров на візку! Я ж говорила, Гейзел, дивись!

Я повернулася до неї, тримаючи в руках закривавлений спортивний ковзан.

5

Дейзі не могла зрозуміти, чому я не відчуваю більшого захоплення.

— Ватсоне! — закричала вона, радісно підштовхуючи мене. — Гра продовжується! Ми близькі до розгадки!

Я кусала губи. Випадок із вбивством міс Белл видавався аж занадто реальним. Міс Белл була справді мертвою і її вже ніколи не повернути. Я тримала в руках спортивний ковзан зі справжньою кров’ю на ньому — цей спортивний ковзан, можливо, використав убивця як засіб, яким він прибрав кров міс Белл з підлоги спортзалу, — а Дейзі знайшла візок, на якому вбивця, перевіз тіло міс Белл до іншої схованки.

Дейзі аж підстрибувала, захопившись цим злочином так само, як і книгою «Справа таємної скрині злодія». Здавалося, що вбивство міс Белл для неї  — всього лише інша справа з втраченою скринею з очима бика.

— Ми вже близькі до розгадки! — закричала вона. — Ми вже дуже близькі до неї! Ми натрапили на слід і тепер маємо йти за ним. Ми знайшли візок і закривавлений спортивний ковзан, але тут немає тіла міс Белл. Отже, куди його могли перенести? Убивця мусив переправити тіло міс Белл кудись до іншої схованки на території школи впродовж вечора понеділка й ночі вівторка, коли ж він повернувся знову, то мав перевезти його в більш безпечне місце за межами школи. Отже, зараз ми маємо бути дуже розсудливими; нам треба спробувати поставити себе на місце вбивці. Якби тобі треба було заховати тіло у школі «Дипдин», що б ти з ним зробила?

— По-перше, я б не стала нікого убивати, — сказала я.

— Добре, не будь розсудливою, — сказала Дейзі. — Просто подумай. Тобі треба бути трішки обережною й трішки завбачливою.

— Неможливо сказати, що будь-де в «Дипдині», — сказала я. Якщо чесно, я не могла придумати жодного місця, яке було б для цього придатним. Безпечне й захищене місце в школі «Дипдин»? Якби я була в поганому настрої замість того, щоб бути нажаханою, я б сказала, що такого місця в школі немає.

Дейзі насупилась.

— Так, я знаю, — сказала вона. — Неможливо, чи не так? Не цілу вічність, принаймні. Вічність! Принаймні відтоді, коли вони закрили…

Вона похолола. Я зрозуміла, що у неї з’явилась якась думка, яка ніби феєрверк вибухнула в її голові.

— Гейзел! Ми були цілковитими дурепами! Як ми могли про це не подумати! Я ладна сама себе вбити!

І без будь-яких пояснень вона схопила мене за руку й знову потягла до спортзалу, мені залишалося лише бігти за нею або впасти.

— Про що? — задихаючись запитала я, допоки ми бігли разом. — Про що?

— Побачиш! — закричала Дейзі. Ходімо, ходімо, мерщій!

Вона потягнула мене за собою у коридор, потім дуже швидко поволокла мене ліворуч у маленький прохід позаду вітальні. Коли школу «Дипдин» тільки-но побудували, у ній був підземний перехід між вітальнею й старим крилом, тому, коли дощило, дівчата могли пройти на молитви, не намокнувши. Його закрили дуже давно, здається, тоді, коли було побудовано бібліотечний коридор, і тепер про цей маленький підземний перехід нагадували лише зачинені двері.

Нарешті я зрозуміла, куди Дейзі мене веде.

— Ой, сказала я, зупиняючись так швидко, що Дейзі ледве не вивихнула мені зап’ясток перш, ніж вона це помітила.

— Тепер розумієш? — сказала Дейзі, озираючись довкола й відпускаючи мене. — Це має бути тут! Жодне інше місце не може настільки чудово підійти.

— Однак ніхто не може сюди потрапити!

— Джонс може, а тому кожен, хто добре знає школу, також міг взяти його ключі, так само, як і я це зробила. Я думаю, це справді так, Гейзел! Ми з’ясуємо це!

Я знову подумала про міс Белл.

— Ти впевнена, що її тіло уже забрали звідти? — схвильовано запитала я.

— Я тобі вже говорила, що її тут немає. Її вже мали вивезти з території школи, сказала Дейзі. — Однак навіть, якщо вона все ще там, — нехай, я бачила багатьох мертвих тварин, вони не такі вже й страшні, вони просто лежать перед тобою.

Я вже хотіла нагадати їй, що бачила тіло міс Белл досить недавно, і що це виглядає зовсім не так, як мертві тварини, однак Дейзі вже пробувала вставляти в двері ключі Джонса. Я думала, що ці двері буде дуже важко відчинити, однак, коли Дейзі знайшла потрібний ключ, добре змазаний замок злегка клацнув і двері одразу відчинились.

— Бачиш? — самовдоволено сказала Дейзі. — Нещодавно хтось уже побував тут.

Вона запалила ліхтарик і просунула його у дверний отвір, де ми побачили цегляну кладку, зрушені шматки павутини й східці, що вели вниз у темряву. Вони були запиленими, однак пил замість того, щоб лежати рівним пластом, був у деяких місцях придавленим і розвіяним, а посередині взагалі витерся, через нього було прокладено звивисту колію.

Дейзі взяла мою руку й потиснула її. Я відповіла на рукостискання. Її долоня була холодною і сухою, і мені пригадується, що я страшенно хвилювалась, що вона може помітити, як сильно я спітніла. Вона ж нічого не сказала і ми спускалися в тунель, тримаючись за руки, запаливши обидва наші ліхтарики в темряві.

— Подивися на цю поверхню, — сказала Дейзі, хвацько крокуючи по пилюці. — Отой тягнучий слід, мабуть, виник через міс Белл.

Її слова про це прозвучали таки недбало! Я освітила ліхтариком той слід, намагаючись обійти його, і лише після цього помітила його збоку, він був викарбуваний черевиком зовсім близько від сліду колії.

— Ой, — сказала я, вказуючи на нього, і Дейзі відскочила, скрикнувши від захоплення.

Дещо замальовуючи за допомогою папірця і олівця, що були в кишені її піжами, Дейзі присіла над слідом. Я опустилася на коліна поруч із нею й освітлювала його ліхтариком, допоки вона схилялася над лініями та відмітинами й вправно перемальовувала їх олівцем. Із-поміж інших відбитків вирізнявся слід від пласких черевиків, і цей слід був дуже довгим. Коли Дейзі тримала свій папірець під світлом мого ліхтарика, він видавався ще довшим.

— Чоловік! — схвильовано вигукнула я. — Єдиний, це має бути він! Я ж тобі говорила, що він причетний до цього!

Дейзі співчутливо подивилася на мене.

— Чому ти ніколи нічого не помічаєш, Гейзел? Цей слід зовсім не від чоловічого черевика. Поглянь-но на каблук і на носок. Вони жахливі, як ти бачиш, однак їх зроблено для жінки, і я точно знаю чиє це взуття.

— Чиє? — запитала я. — Міс Белл?

— Гейзел, — сказала Дейзі, — це найбезглуздіша річ, яку я будь-коли чула від тебе. Я вдам, ніби нічого не розчула. Невже ти ніколи не помічала тих туфель-човників на міс Теннісон?

У мене всередині все опустилося. Це було саме те, з чим я дуже не хотіла зіштовхуватися, — реальний доказ повернення Дейзі до своєї теорії стосовно міс Теннісон.

— Міс Теннісон?

— Лише поглянь на її туфлі завтра. Вони просто величезні. У неї є всього дві пари. Це одна із її блакитних страховиськ. Ти знаєш, отих, що з недоладними носками.

— Однак хтось інший також міг взути її туфлі, — припустила я. Я відчувала впевненість у тому, що це був Єдиний.

— Ой, не будь дурепою, Гейзел. Такі речі занадто безглузді, аби траплятися в реальному житті. Ти ж не думаєш, що він прокрався до її будинку й вкрав її туфлі лише для того, щоб взути їх у підземному переході, яким ніхто не користується.

Я почервоніла. У ту мить я почувалася ідіоткою й раділа з того, що навколо було дуже темно.

— Нам треба просуватися далі, — сказала Дейзі, піднімаючись і ховаючи в кишеню рулончик згорнутого паперу. — Ми не можемо залишатися за межами санаторію занадто довго. Із іншого боку, нам треба ще дещо перевірити. Цей слід від туфлі сам по собі ще нічого не означає.

Вона знову почала уважно роздивлятися підлогу тунелю, обережно просуваючись уздовж ліній і слідів на пилюці і йшла саме за ними.

Тієї ночі здавалося, що усі таємниці відкриваються на шляху Дейзі. Вона хотіла знайти інші докази й знаходила саме те, що сподівалася відшукати. Я почула її захоплений вигук і побачила при світлі її ліхтарика маленький жмуток чогось білого, що вона знайшла біля самого підніжжя шорсткої частини цегляної стіни тунелю. Це був маленький шматочок білої тканини, простої і грубої, однак ми обидві одразу його впізнали.

— Це з лабораторного халата міс Белл, — прошепотіла Дейзі. — Тепер ми знаємо, що тіло міс Белл залишалося тут деякий час. Ой, поглянь на це! — Коли вона потяглася вперед, щоб підняти шматочок халата, то зрушила пилюку на підлозі й тієї ж миті щось заблищало при світлі ліхтарика. — Сережка! Чудова довга золота сережка. Докази просто сипалися на нас. Вона не належала міс Белл.

Я неохоче повернула голову. Міс Белл ніколи б не змогла носити таких вишуканих вушних прикрас, подібних до тієї, що Дейзі тримала в руках.

— Це має належати міс Теннісон, — сказала Дейзі.

— Це може належати майже будь-кому, — зауважила я. Попри те, що міс Белл не могла собі дозволити носити коштовних вушних прикрас, майже усі інші вчительки могли. Ця сережка мала вигляд чудової золотої подвійної сльозинки — я могла досить добре уявити, як міс Леппет, міс Паркер, міс Гопкінс одягають щось подібне, так само, як міс Теннісон.

— Вона виглядає досить новою, — сказала Дейзі вивчаючи її. — Також хорошої якості. Ми не можемо довести, що вона не належить Теннісон, і якщо ми поєднаємо її з туфлею, ситуація стає неймовірно несприятливою для неї.

Я хотіла на це заперечити, що вона все ще поводиться необ’єктивно, однак, поглянувши на всі ті докази, я заспокоїлась. Дейзі була права. Я не змогла б довести, що міс Теннісон не є власницею знайденої сережки, тоді як Дейзі, можливо, зможе якось поєднати цю обставину з довжиною її туфель. Я переконувала себе, що це не має значення, хто вчинив злочин, допоки ми не викрили вбивцю, однак у глибині душі все ще продовжувала відчувати невідступне хвилювання. Ми обстежили решту тунелю, однак більше не знайшли жодних доказів і, на моє величезне полегшення, жодного тіла також. Міс Белл там не було. Я поклала папір, шматок лабораторного халата й сережку в закривавлений спортивний ковзан, у той час як Дейзі тримала ліхтарі, і ми почали прокрадатися назад до санаторію. Я думала, що нічні пригоди вже завершились.

Однак вони не завершились.

Тільки-но ми повернули до лабораторного коридору, як щось зблиснуло праворуч від нас, внизу коридору нового крила.

— Дейзі! — прошипіла я. — Тримай ліхтарі нижче! Щось відбиває їх світло, поглянь!

— Не будь дурною, Гейзел, я тримаю, як слід… Гейзел. Гейзел, це не є відбитком наших ліхтарів.

У мене волосся стало дибки від жаху. Вона була права. Це світло походило не від нас. Воно долинало від іншого ліхтаря, який тримав дехто невідомий, що походжав уздовж коридору нового крила. Виявляється, що хтось іще, окрім нас, вештався школою «Дипдин» опівночі.

— О, Господи, Гейзел, — налякано сказала Дейзі, вимикаючи наші ліхтарики. Нас охопила темрява, а інше світло раптово почало здаватися ще яскравішим і більш загрозливим. — Біжімо!

Мене не довелося вмовляти двічі. Ми побігли, петляючи й налітаючи одна на одну, наші босі ноги ляпали по мармуровій плитці. Я вся тремтіла. Убивця був тут, у школі «Дипдин», саме зараз! Оскільки, звичайно ж, це мав бути вбивця. Чи бачив він наше світло? Або й того гірше, чи бачив він нас? Я й раніше думала, що ми в небезпеці, однак усе це було дрібницями, порівнюючи з тією небезпекою, у якій ми опинилися нині.

Ми бігли впродовж усього шляху до санаторію, оскільки думали, що вбивця йде за нами по п’ятах, і коли Дейзі дісталася до головних дверей санаторію й відчинила їх, мої ноги підкосилися і я різко впала на підлогу. І тільки тоді помітила, що знову сильно пошкодила свою щиколотку.

— Ух, — сказала Дейзі з полегшенням. — Нам треба помитися, інакше Мінні відчує запах пацюків.

Тому ми пішли до ванної, щоб вимити брудні руки й ноги, а потім прокралися назад до ліжок. Я думала, що тепер, мабуть, ніколи не засну знову. Я сказала про це Дейзі й вона відповіла: «Господи, я знаю», — а потім почала хропіти. Навіть не зважаючи на те, що я була смертельно налякана, якимось дивом мала спати дуже добре, оскільки наступною подією, яку я пам’ятаю, був стук Мінні в наші відкриті двері і її слова:

— Прокиньтеся й сяйте, дівчата! Як ви почуваєтеся цього ранку?

6

Ми підвелися й Мінні помацала наші лоби та оглянула горла за допомогою пласкої палички, яку зазвичай використовують медсестри. Потім вона сказала, що сьогодні ми виглядаємо набагато краще.

Це була субота. У школі «Дипдин» проходять уроки в суботу вранці — у нас вони справді є, — однак на щастя Мінні не відпустила нас із санаторію до середини ранку. Дейзі випросила божественно смачний сніданок у санаторії, перш ніж ми пішли звідти, а також три тости замість двох, полуничний джем замість мармеладу й кухлик какао, до того ж нас випустили з санаторію якраз на великій перерві, коли всіх зазвичай частують булочками. Цього було майже достатньо, аби забути все, що трапилося цієї ночі.

Майже, але не зовсім.

— Ох! — вигукнула Біні, коли побачила, що ми повернулися, а відтак можемо приєднатися до черги за бісквітами. — Я так хвилювалась!

— Вона думала, що ви помираєте, — сказала Кітті, обійнявши Біні за плечі.

— Ви — мазунчики долі, оскільки пропустили сьогоднішнє заняття з латини, — сказала Лавінія, відштовхуючи «креветку» зі свого шляху. — Деяким людям дістається все щастя.

— Ми також пропустили заняття з виховання хороших манер, — із жалем сказала Дейзі. — Ох, було б добре, якби ці «креветки» поквапились! Я страшенно голодна.

Після того, як ми взяли наші бісквіти (щоб протиснутися за ними по суботах, мабуть, треба вміти літати, однак, я думаю, вони навряд чи того варті, але Дейзі, здається, дуже любить їх), ми з Дейзі залишили решту дівчат із третього класу й пішли шукати Джонса, аби впевнитись, що наші нічні походеньки ніким не виявлені, а також щоб повернути позичені ключі. Ми знайшли його біля клумби, коли він розмовляв з одним із садівників.

— Добрий день, міс Дейзі і… Ах, — сказав він, зустрівшись із нами поглядом. — Сьогодні ви почуваєтеся краще?

— Ніщо ніколи не минає вашої уваги, Джонсе, — сказала Дейзі неймовірно захопленим голосом. — Проте, як ви дізналися, що ми були хворі?

— А як ви думаєте, хто все це відмивав після вас? Ви спричинили кепський безлад. Я почувався так, ніби відмивав усе це впродовж тижня, хоча я з цього приводу особливо не переймався.

— Ох, невже справді? — запитала Дейзі. Її голос звучав страшенно співчутливо, однак я відчувала, що її рука поруч з моєю була досить напруженою. Чи залишили ми брудні сліди позаду нас?

Джонс роздратовано пирхнув.

— Авжеж. Однак ті розбиті вікна — це набагато гірше, крім того кожного тижня я знаходжу різні речі не на своєму місці. Сьогодні вранці я прийшов і побачив цілковитий безлад в новому крилі, роздягальня в спортзалі була дуже брудною й оці клумби повністю витолочені. Подивіться на них! Вони перериті й квіти пошкоджені. Ми тільки-но встановили нові зимові ліжка, у понеділок. Якщо це ті «креветки», з ними треба суворо поговорити.

— Бідний Джонс! — сказала Дейзі. — Як усе це сумно. Ось, погляньте, ви зронили ваші ключі.

— Це просто жахливо, — голосно сказав він і взяв ключі, навіть не глянувши на них. — Я вже вкотре захоплювалася хитрістю Дейзі. — Ніхто, окрім мене, про це не думає. Сьогодні вранці я знову скаржився міс Ґріффін, однак вона сказала, що немає через що хвилюватися. Немає через що!? Я вас запитую.

Після того, як він це сказав, пролунав дзвоник, і нам треба було бігти. Ми залишили його й далі бідкатися через зіпсовані клумби.

— Чудово, — сказала Дейзі, коли ми відійшли достатньо, щоб нас не можна було почути. — Він не знає, що це були ми.

— Але, Дейзі, — сказала я. — Це ж не ми. Не все це зробили ми! Ми насмітили в «шафі» спортзалу, однак минулої ночі ми не були ніде навіть близько до нового крила, чи не так? Також ми взагалі не були надворі, отже безлад на клумбах — це зовсім не наша робота. То мав бути вбивця…

Дейзі зненацька зупинилася й роззявила рота.

— Господи, я знаю напевне, що робив вбивця, спричинивши весь цей безлад! Та сережка, яку ми знайшли, — я готова побитися об заклад, що вбивця, помітивши, що загубив її, повернувся ввечері, щоб пошукати загублену річ.

Вона виглядала захопленою. Я все ще почувалася наляканою через нашу швидку втечу.

— Отже, це дуже добре, що ми знайшли її першими, — сказала Дейзі, говорячи про визначні речі звичайним тоном. — Це дуже захоплююча знахідка, чи не так? А зараз ходімо, інакше спізнимося на «приг».

Суботнє виконання домашніх завдань у Дипдинському шкільному закладі вважалося чимось дуже корисним для нас, так само, як варені овочі або ігри. Ми зайшли до класної кімнати й почали доробляти всі завдання, незавершені впродовж тижня, які, звичайно ж, ніхто з нас, окрім Дейзі, ніколи не міг завершити, однак вона була переконана, що це не так.

Як на зло, трапилося так, що коли ми прийшли на «приг», то побачили, що в той день його проводила міс Теннісон. Я застигла в дверях і Дейзі мусила мене злегка підштовхнути, щоб я рухалася далі.

Я зрозуміла, що міс Теннісон пильно дивиться на мене. Також я зрозуміла, що ми спізнились аж настільки, що залишилося лише два стільця просто навпроти її столу. Я прослизнула на одне з них зліва, почуваючись так, ніби її очі обпалювали мій лоб. Чи була вона насправді вбивцею? Я б не хотіла, щоб це було так. Однак її великі блакитні туфлі виглядали з-під столу просто переді мною. Я відчувала нудоту так, ніби хвороба, спричинена іпекакуаною, знову повернулась.

Я спробувала зосередитися на своєму перекладі з латини. «Королева була в лісі», — писала я. Однак, як мені здавалось, я майже себе не контролювала. Мої очі постійно відривалися від роботи, аби подивитися на міс Теннісон. Коли я зробила це втретє, то побачила, що й вона знову дивиться на мене. Це неприємно мене шокувало. Можливо, міс Теннісон згадала, що бачила світло наших ліхтариків у спортзалі? Чи знає вона, що то були ми, і чи має намір вбити мене й Дейзі так само, як і міс Белл? Я здригнулася. Однак, потім я уважно подивилася на неї і й побачене дуже мене здивувало. Якусь мить вона виглядала зовсім не як жорстока вбивця і навіть не так, як вчителька, а як людина, що просто страшенно налякана. У неї були темні кола під очима, а очі почервоніли так, ніби вона щойно плакала.

Чи були це докори сумління, які виглядали саме так?

Однак за мить почулося якесь човгання, шарудіння й щось ударилось об мою ногу. Я подивилася вниз і побачила — Дейзі. Вона поповзла між партами по дерев’яній підлозі класної кімнати, її волосся було скуйовдженим, а руки розпластаними. В її руках був шматок паперу з замальовками й вона повільно наближалася до ноги міс Теннісон.

Я з жахом дивилася на міс Теннісон. А якщо вона помітить, що її немає за партою поруч зі мною? А що, коли вона подивиться вниз і побачить, чим займається Дейзі? Однак вона цього не зробила. Її очі були зосереджені на книзі, яку вона читала, і вона знову плакала. Її сльози крапали на сторінку.

Тим часом Дейзі досягла своєї цілі. Вона розгорнула шматок паперу навпроти туфель міс Теннісон. Вони були такої самої довжини. Дейзі повзала навколо, переможно дивлячись на мене, і ненароком зачепила рукою ногу міс Теннісон. Міс Теннісон підскочила.

— От, лишенько! — сказала вона, нарешті поглянувши вниз. — Дейзі! Що це ти таке робиш?

— О, міс Теннісон… — незграбно сказала Дейзі, сидячи на підлозі. — О, міс Теннісон, — я почуваюся неймовірно дивно. Я думаю, що мабуть, я хвора. Ми з Гейзел були страшенно хворі минулої ночі. І, мені здається, це ще не все. Можна мені повернутися до санаторію?

Я страшенно боялася, що міс Теннісон здогадається, що робить Дейзі, однак вона лише поклала руку на очі.

— Так, якщо хочеш, — стомлено сказала вона. — Гейзел, проведи її. Хоча, ідіть обидві до санаторію.

7

Ми не пішли до санаторію.

— Навіщо ти це зробила? — запитала я, тільки-но ми відійшли на безпечну відстань у коридорі. — А що коли вона — вбивця й зрозуміла, що ми вийшли на її слід?

— З якого це дива малювання чогось на шматку паперу, сидячи на підлозі, може навести міс Теннісон на думку, що ми вийшли на її слід? — роздратовано прошепотіла Дейзі у відповідь. — Не будь дурною, Гейзел. Ти завжди занадто хвилюєшся.

Я не вважала, що це було правдою. Я мала всі підстави хвилюватися. Ми вийшли на слід убивці. Як Дейзі могла бути впевнена, що ми в безпеці?

— У будь-якому разі, — продовжувала вона, — міс Теннісон дала нам чудову можливість. Це наш шанс провести деяке розслідування без її присутності.

— Яке саме розслідування? — запитала я. Це прозвучало так, ніби Дейзі прийшла в голову ще якась із її ідей, і після іпекакуани я почала ставитись до них із підозрою.

— Ми не можемо говорити тут, — сказала Дейзі. — Ходімо до роздягальні.

Тільки-но ми дісталися роздягальні мені почало здаватися, що Дейзі не дуже прагне посвячувати мене у деталі свого плану.

Дейзі сіла на одну з лавок і почала стягувати пальта донизу, допоки повністю не заховалася під ними. Так, що лише її ноги виглядали назовні.

Я сіла поруч із нею.

— З тобою все гаразд? — запитала я.

— Гейзел, — озвалася Дейзі з-під пальта. — Я знаю, що не повинна цього робити, і почуваюся дещо втомленою. Однак, ми ось-ось впіймаємо вбивцю. Це досить серйозно, чи не так?

Я промовчала. Я була вже аж занадто схвильована й почувалася зовсім виснаженою. За якусь мить над Дейзі виросла гірка з пальт, крізь них прорізалась голова Дейзі й з осудом дивилася на мене.

— Ти і досі не віриш, що це зробила міс Теннісон, чи не так? — запитала вона.

— Ні. — сказала я. Незважаючи на доказ із туфлею, я просто не можу собі уявити, щоб міс Теннісон дійсно ладна зіштовхнути з балкону спортзалу міс Белл, до якої би міри вона не хотіла отримати посаду заступниці директорки. — Існує багато інших можливих варіантів! Як щодо тандему Єдиного з міс Гопкінс? Як щодо міс Гопкінс, яка в той день повернулася назад до школи? А як щодо міс Паркер? Вона збрехала щодо свого алібі й цілий тиждень ходила розлючена. А що коли вона збрехала саме тому, що посварилася з міс Белл, а потім вбила її? Проти міс Теннісон свідчать деякі факти, однак є ще три інших людини! Ми не можемо бути впевненими.

Дейзі зітхнула.

— Я ніколи не думала, що ти можеш бути настільки заздрісною щодо цього, — сказала вона. — Лише через те, що я першою знайшла докази, і також через те, що я президент Детективного товариства, а ти лише секретар. Будь чесною, Гейзел.

— Ні! — закричала я. — Це важливо, Дейзі. Ми не можемо припуститися помилки.

— Дивись, Гейзел, — сказала вона встаючи. — Я надам тобі більше доказів, якщо хочеш. Коли міс Теннісон переміщувала тіло міс Белл за межі школи «Дипдин» у вівторок увечері, вона мала використати для цього ту свою жахливу маленьку чортопхайку з мотором. Б’юся об заклад у ній все ще залишились якісь докази. Це саме те, що я хочу встановити, допоки ми знаємо, що Теннісон застрягла на деякий час, слідкуючи за виконанням домашнього завдання. Ох, ходімо! Чому ти не хочеш продовжувати?

Я все ще сиділа там, тому що зненацька страшенно розлютилася на Дейзі. Я знаю, я вже говорила, що немає ніякого сенсу злитися на неї, і в цьому випадку також, однак мене обурили її слова про те, що вона президент, а я всього лиш секретар. Між іншим не було жодного приводу вважати, що Дейзі — кращий детектив, аніж я. Ми шукали однакові докази, чи не так? Дейзі любила летіти стрімголов назустріч новим подіям і перемагати обставини, а я любила вичікувати й аналізувати, — однак чому це мало робити її завжди правою, а мене — ні?

Однак Дейзі благально дивилася на мене своїми великими блакитними очима, тому я стиснула зуби, рвучко встала й пішла перевіряти пошарпаний автомобіль міс Теннісон. Його було припарковано неподалік від воріт північного входу. То був невеличкий блакитний автомобіль, увесь подряпаний, із відлущеною фарбою й досить брудний.

— Вона й справді страшенно погано доглядає за ним, — прокоментувала Дейзі. — Лише поглянь на цей картер. Я знаю, що вони небезпечні для цих старих «Сівенів», однак все ще залишаються!

— Дейзі, — сказала я, — звідки…

— Мій дядько, — коротко сказала Дейзі, так, ніби це щось пояснювало. Вона підійшла до машини й зазирнула всередину. Я встала на підніжку й опинилася поруч із нею.

— Якщо хтось запитає нас, — сказала Дейзі не дивлячись на мене, — ми шукаємо наші зошити. Міс Теннісон вважає, що вона, мабуть, забула їх тут, тому вона послала нас подивитись.

Я заглянула всередину машини міс Теннісон. Як мені здалося, вона дуже нагадувала саму міс Теннісон — була такою ж недоречною й занедбаною, що видавалося досить трагічним. Я не знаю, що шукала Дейзі. Як я вже говорила, я особливо не розуміюся на машинах, однак іще менше я розуміла, що відбувається в голові у Дейзі.

Дейзі витягла шпильку зі свого волосся й завовтузилася з дверною ручкою. Раптом вона сказала:

— Ага! — а потім штовхнула дверну ручку й відчинила двері.

Мені стало цікаво, за допомогою якого дива ми зможемо себе виправдати, якщо хтось із вчителів помітив те, що ми зробили, однак Дейзі вже нишпорила всередині. Вона майже повністю влізла в машину міс Теннісон, лише її ноги стирчали з-під плаття й вона розмахувала ними у різні боки, допоки щось шукала.

— Гейзел, іди сюди, — захоплено прошепотіла вона. Я вагалася. Здавалося, що Дейзі заповнила собою всю машину. Однак, коли я врешті-решт просунула свою голову, вона повернулася й переможним жестом вказала на щось на задньому сидінні.

На шкіряній поверхні сидіння була пляма така ж велика, як моє обличчя. Вона виглядала так, ніби хтось намагався її вичистити, — шкіра була повністю подряпаною й посвітлішала навколо, — однак пляма залишалася видимою.

— Це кров, — самовдоволено сказала Дейзі.

— Це ще нічого не означає, — заперечила я попри те, що все-таки знала, що вона права. Пляма виглядала темною та іржавого кольору, така сама, як і пляма, яку я знайшла на спортивному ковзані. — Ця пляма може бути від чого завгодно. Можливо, вона порізала руку шість місяців тому, Дейзі! Ми не можемо бути впевненими.

Дейзі пирхнула.

— О, Господи, — сказала вона. — Як із тобою важко. Добре, я знайду більше доказів.

Вона вилізла з салону машини так швидко, що наступила мені на ногу. Потім зістрибнула з підніжки й почала ретельно оглядати колеса й передній бампер. Вона рухалася довкола машини боком, ніби краб, пильно оглядаючи кожну маленьку ділянку забрудненого автомобіля. Я сумно дивилася на неї, думаючи про те, що бруд на машині дуже схожий на бруд у моїй душі.

Це, очевидно, щось означало для Дейзі. Упродовж огляду переднього лівого колеса вона захоплено скрикнула.

— Дивись! — вигукнула вона. — Поглянь, що застрягло в цій спиці!

Я подивилась.

— Це лист, — сказала я.

— Це не лист, Гейзел, — сказала Дейзі. — Зізнайся чесно, невже ти ніколи не була в сільській місцевості до того, як потрапила до Англії? Це лишайник, дурненька, і я точно знаю звідки він. Цей смішний оранжевий різновид росте лише на окраїні лісів Оукшотта.

— Лише там? — запитала я. Мені й досі здавалося, що лишайник — це всього лише лишайник.

— Той ліс розташований як мінімум за п’ятдесят миль звідси, — сказала Дейзі. — І це єдине місце, куди могла податися міс Теннісон. Як тільки я почала пошуки, він причепився до моїх черевиків. Зараз цей лишайник виглядає вже не дуже свіжим, але він і не старий. Я б сказала, що йому два або три дні, — це повертає нас у ніч вівторка. О, Гейзел, як нам пощастило! Тепер ми знаємо, де вона ховала тіло міс Белл! Ми маємо достатньо доказів, аби висунути звинувачення проти міс Теннісон зараз.

— А що коли вона їздила туди в вівторок або в середу просто на прогулянку? — заперечила я.

— Звичайно ж, ні! — роздратовано вигукнула Дейзі. — Ми знаємо, що в вівторок і в середу після занять вона допомагала міс Ґріффін! Вона не могла кудись виїхати для власного задоволення, перш ніж стемніло, — а хіба хтось їздить на прогулянки пізно ввечері, якщо тільки він не робить щось мерзенне? Дивись, єдине, що ми зараз зможемо зробити, — це в будь-який спосіб звинуватити її. Ми дійсно розкрили справжнє вбивство!

Дейзі була ще в більшому захваті, аніж я її бачила впродовж довгого часу. Я знала, що, мабуть, я також маю відчувати захоплення, однак відчувала лише нудоту. Мені ці докази все ще не здавалися достатньо переконливими. Можна було відшукати багато інших пояснень усьому, що ми знайшли.

— Мерщій! Ходімо до шкільного будинку, допоки нас не спіймали, — різко сказала я.

— О, Гейзел, — сказала Дейзі, обіймаючи мене. Очевидно вона вже забула про нашу сварку. — Як же все чудово!

Я хотіла сказати їй, що зовсім не вважаю чудовим те, що відбувається навколо нас.

Частина VI. Дейзі робить свою справу

1

Протягом усієї дороги до шкільного будинку Дейзі продовжувала розповідати свій новий план про те, як протистояти міс Теннісон, допоки я вже не могла це більше витримувати.

— Ми невдовзі маємо зробити це, — сказала вона. — Нарешті в нас є всі докази, яких ми потребували. Було б неправильним усе це залишити просто так. Якби ми тільки могли потрапити до жіночого пансіонату, де вона проживає, і захопити її зненацька в такий спосіб.

— Хіба це не є незаконним? — запитала я. — Якби все це чув мій тато, він би сказав, що мене покарають, якщо я увірвусь на територію, що є чужою власністю.

— Я передбачала це, — зітхнувши сказала Дейзі. — Хіба це не нудно бути дитиною? Ніхто не дозволяє тобі нічого робити. Як довго ще чекати до двадцяти років. Я могла б подружитися з міс Теннісон, заманити її в пастку, навіявши їй оманливе відчуття безпеки, а потім, у приватній розмові, коли вона найменше цього очікувала, я б налякала її малюнком туфлі й нагадуванням про кров та мох, і змусила б зізнатися.

— Мабуть, це добре, що тобі немає двадцяти, — сказала я. — А що коли б ти звинуватила її в приватній розмові, а вона б убила і тебе також?

— Боже мій, — сказала Дейзі. — Напевне, публічне викриття — це набагато краще. Так, чудова робота, Гейзел! — Вона схопила мої руки й стиснула їх так міцно, що в мене після цього залишилися червоні відмітини. Так і зробимо! І ми зможемо його здійснити, якщо будемо обережними. Сьогодні субота, між іншим.

Річ у тім, що, зазвичай, в суботу опівдні, дівчатам дозволяється залишати шкільний будинок на кілька годин і відвідувати місто Дипдин. Звичайно ж, на це є відповідне розпорядження. Лише префектам дозволяється залишати школу на цілий день. У ці години вільного виходу, одразу після ланчу, Матрона водить найменших «креветок», вишикувавши їх по двоє, у чудовий і захоплюючий суботній похід до універмагу «Дебенгем і Фрібоді», магазину канцелярських товарів та крамниці з солодощами, а потім усі повертаються назад до шкільного будинку. Усім іншим було дозволено виходити зі школи по двоє на двогодинний період. Як третій клас ми могли виходити з 15.00 до 17.00 — цього часу вистачало для того, щоб сходити в кіно, якщо хтось його любить, або до крамниці з солодощами, книжкової крамниці, а потім до кафе «Ліонський куточок» на чай з тістечком, якщо ми з Дейзі. Я сподівалася, що план Дейзі, яким би він не був, усе ж залишить нам час для чаю й тістечок. Я боялася зустрітися з міс Теннісон, але думка про те, що ми через це залишимося голодними, була ще гіршою.

Під час ланчу Дейзі провела «королівську аудієнцію» зі своїми «креветками». Окрім Бетсі Норс, у неї було тріо дуже схожих між собою другокласниць, що були її прихильницями. Їх звали Марі, Марія і Меріон, однак ми називали їх у множині — Марії. Вони вештались, як якийсь рухливий пакунок, і виглядали, мов одна об’єднана особистість. Також вони мали певний тип колективного поклоніння перед Дейзі й усе, що вона робить, вважали

неперевершеним. Вона отримувала від них коробки найсмачніших шоколадних цукерок, а також страшенно сентиментальні листівки. І заради шоколадних цукерок Дейзі прикидалася, ніби дуже цінує їх. Коли вона сказала їм, що потребує їхньої допомоги, вони ледве не зомліли.

— Розумієте, — розповідала їм Дейзі, — я побилася об заклад з Кітті — ви, звичайно ж, знаєте Кітті. — (Марії знали. Якось минулого року Кітті сказала одній із них у присутності Дейзі, щоб та забиралася! Ці незначні слова зовсім не були забуті. Дейзі це чудово розуміла.) — Отже, Кітті і я посперечалися з приводу старої міс Теннісон, — Марії затамували подих, зачаровані цим виявом неповаги, — та її потворного старого плескатого капелюшка, якого вона завжди надягає. Я сказала, що буде неймовірним подарунком світові, якщо хтось вкраде його у неї, однак, якщо ніхто інший на це не відважиться, я зроблю це сама. Кітті сказала, що я, звичайно ж, ніколи не зважусь на це, і зараз я хочу довести їй, що вона помиляється.

Марії почервоніли від шоку й захоплення.

— Тепер, — сказала Дейзі, — ви не повинні більше нікому про це розповідати, однак, якщо хтось із вас збирається сьогодні кудись виходити, я хочу, щоб ви знайшли міс Теннісон і прослідкували, куди вона піде. Повідомте мені, коли повернетеся до шкільного будинку. І, — вона додала після деякої задуми, — якщо ви попрацюєте особливо добре, я дозволю вам носити мою сумку з книжками приблизно в понеділок.

Марії знову ледве не зомліли.

— Ти не можеш дозволити їм усім носити твої речі, — сказала я невдовзі потому.

— Ні, можу, — сказала Дейзі, схиляючи голову на руки й мрійливо дивлячись на клейкі залишки картопляної запіканки з м’ясом. — Вони можуть кожна взяти по книзі, або хтось може взяти моє пальто й капелюх.

— Це зовсім не те, що я мала на увазі, — роздратовано сказала я, простягаючи виделку й нахиляючись до залишків пирога Дейзі. Я завжди почувалася зле через «креветок» Дейзі. Вона занадто використовує їх, тому,що вважає себе неперевершеною.

Краса Дейзі є певною мірою несправедливою. Я не пам’ятаю, щоб колись бачила її в прищах, у той час, як усі ми були просто вкриті ними. У мене є один особливо неприємний прищ збоку на носі, який тримається впродовж багатьох тижнів. Він усе сидить і не хоче сходити. Іноді я дивлюся на нього в дзеркало й мені хочеться плакати. Тим часом Дейзі аж сяє красою, вона не надто рум’яна й не надто бліда, бездоганна, як дівчина з картини.

Я намагаюся не вірити в міф Дейзі Веллс, відтоді як знаю, що багато чого в ньому є цілковитою нісенітницею, однак я також знаю і про те, що зі мною може статися, і насамкінець я поведуся так само безглуздо, як і Марії.

2

Після ланчу, у той час як я описувала в своєму записнику наші опівнічні пригоди й висновки, зроблені Дейзі, першокласники подалися на прогулянку, слухняно йдучи позаду Матрони в свої години для покупок. Через годину потому Марії помахали Дейзі на знак того, що вони вирушають на свою прогулянку за покупками, а Дейзі помахала їм у відповідь, як королева.

Навіть попри те, що Дейзі доручила цю роботу своїм прихильницям, її план був дуже непродуманим.

— А що, коли міс Теннісон вирішить втекти? — запитала вона, походжаючи вгору й вниз у нашій спільній кімнаті з невеличкою аркою, яка виглядала, ніби міст. — Що, коли вона умчить на своїй машині?

— Вона не зможе, — автоматично сказала я, незважаючи на те, що насправді вона могла б це зробити дуже добре. У неї був цілий день аби зникнути в невідомому напрямі. Вона могла б зникнути вже в понеділок увечері. Якщо в цей час була комендантська година в її жіночому пансіонаті, вона безумовно могла зникнути під час недільного богослужіння, однак все одно у неї в запасі було б багато годин.

Якщо дівчатам трапляється тікати зі школи, вони роблять це по суботах. В одну з субот минулого року втекла Лавінія. Вона зникла на шість годин раніше, перш ніж її знайшли в автобусі на Рігбі. Це був майже рекорд.

Я припускала, що ідея втечі не спаде на думку міс Теннісон: Марії повернулись, відчуваючи запаморочення від гордощів, оскільки вони бачили її у чайних кімнатах «Віллоу».

Нам пощастило, що був листопад. Коли ми залишаємо територію школи, ми повинні одягати уніформу, однак це не дуже хороша ідея — намагатися потрапити в якесь місце для дорослих, будучи одягнутими у шкільний фартух і краватку, а «Віллоу» — це, вочевидь, місце для дорослих. Улітку ми маємо змогу одягати робітничу уніформу з простої тканини, а вже поверх неї — шкільну форму (і, затамувавши подих, сподіватися, що Матрона не помітить різниці), але тільки-но ми опиняємося за межами школи, як одразу ж знімаємо нашу уніформу. Зимою є можливість зняти наші шкільні пальта й капелюхи, залишившись лише в звичайному одязі. А після того, як опинимося за межами шкільного будинку скласти їх під кущем як тільки нас не буде видно з-за пагорбу. Коли хоч одного разу ви це зробили, звичайно ж, ви мали задубіти у своїх светрах і стукотіли б зубами, якщо у вас не було одного з тих новомодних легких шовкових макінтошів. Того дня Дейзі одягла свій макінтош. Я замерзла.

Ми спускалися вниз крутим схилом, ковзаючи по клейкому сухому листі, проходячи повз пари з другого класу, що все ще рухалися назад до будинку, і старої леді, що була невід’ємним цілим зі своїм маленьким собакою, який ішов на повідку. Раптом я зрозуміла, що якби не вбивство міс Белл, ми з Дейзі, мабуть, все ще б розглядали людей, схожих на ту леді, роблячи випадкові коротенькі нотатки про зріст, волосся й підозрілу поведінку. Яким же безглуздим усе це виглядало тепер.

День уже наближався до завершення, й електричне світло заливало вітрини магазинів у місті Дипдин, коли ми прокралися до найбільш густо засадженої ділянки парку. Ми розпустили свої жмути, у які було скручене наше волосся під капелюхами (у Дейзі був чудовий капелюх кольору стиглих ягід, який я теж болісно хотіла мати), і запхнули наші шкільні пальта й капелюхи в середину куща рододендрона. Я дуже неохоче робила це. Усе це дуже добре — пожертвувати теплом заради хорошого розслідування, однак зняти пальто в листопаді — зовсім не весело.

Без наших уніформ і з розпущеним, як у дорослих, волоссям абсолютно неможливо було сказати, що ми — дипдинські дівчата, однак ми все ж мусили бути обережними аби не зіткнутися з кимось із вчителів.

Дейзі була в піднесеному настрої.

— Я все обдумую в себе в голові, — сказала вона мені, коли ми прогулювалися, тримаючись за руки, — і тепер усе відносно зрозуміло. Мотивом злочину, звичайно ж, є прагнення отримати посаду директорки. Теннісон бажала опинитися на цій посаді і вважала, що коли вона усуне зі свого шляху міс Белл, міс Ґріффін натомість призначить її. Отже, міс Теннісон заманила міс Белл на балкон спортзалу в понеділок увечері й зіштовхнула її через край. Вона, мабуть, усе ще залишалася на балконі, однак найбільш вірогідним є те, що вона спустилася вниз подивитись на тіло. А коли почула, що ти ввійшла, сховалася так швидко, як тільки мала змогу. Вона знала, що ти побіжиш за допомогою, тому тільки-но ти пішла, вона затягла тіло міс Белл до «шафи» й зробила це до того, як ти повернулася назад зі мною і Вірджинією. Вона почекала і, коли всі пішли, побігла, щоб узяти запасні ключі Джонса, — або, я думаю, вона вже взяла їх у той же день, — переклала міс Белл на візок, що знайшла в «шафі» спортзалу, а потім покотила його вниз до тунелю. Вона підробила заяву про звільнення від міс Белл і залишила його на столі міс Ґріффін у вівторок зранку, потім повернулась назад вночі, щоб вивезти тіло за межі школи. Вона розбила вікно в коридорі нового крила, яке було перешкодою їй на шляху, — вона страшенно незграбна, — потім поклала тіло в машину й повезла до лісу, щоб там поховати.

Ланцюг яскравих зображень закружляв у мене в голові. Я побачила як міс Теннісон, що боїться повзучих худорлявих нічних істот, а також дуже боїться темряви, перетягує тіло міс Белл до комори, а потім власноруч перевозить його в темному тунелі. Це просто видавалося неможливим. А що, коли Дейзі була права?

Дейзі все ще говорила.

— Ти знаєш, якби її не почали мучити докори сумління, ми, власне, ніколи б не стали підозрювати її, оскільки міс Паркер виглядає більш підозріло. Дійсно, міс Теннісон здійснила вбивство досить акуратно. Вона не наробила помилок, намагаючись бути занадто розумною. Убивці — це завжди розумні люди, яким здається, що все занадто легко. Так говорить мій дядько.

Коли Дейзі викладає свої думки у такий спосіб, усе виглядає дуже логічно. Я запитувала сама себе, чи справді я лише заздрю Дейзі? Чи справді я — поганий член Детективного товариства, бо не погоджуюсь із президентом? Я зовсім заплуталась.

Невдовзі ми дісталися до чайних кімнат «Віллоу». На відміну від чайної «Ліонський куточок», до якої ми з Дейзі зазвичай ходимо, з її восковими пальмами й купою яскравих глазурованих тістечок за величезною скляною вітриною, у «Віллоу» були маленькі вікна, до половини сором’язливо завішені ситцевими фіранками, і блакитні вхідні двері з гучним дзвоником. Це було цілком пристойне приміщення, задрапіроване тканиною, а вишукані цукрові тістечка, що подавалися на синьо-білих візерунчастих тарілках, були настільки маленькими, що досить важко вдавалося навіть кусати їх.

Я зупинилася в дверях. Навіть після того, як ми з Дейзі продружили близько року, у мене все ще залишалось неприємне внутрішнє відчуття, коли ми приходили в такі місця, які я не могла б собі дозволити. Дейзі, здається, була спокійною як двері. Такі речі її взагалі не хвилювали. Вона зайшла всередину так, ніби в їдальню шкільного будинку.

Міс Теннісон сиділа за столиком біля дверей, її широке в талії немодне твідове пальто лежало в неї на колінах, а її потворний старий вовняний капелюх із пласкими полями лежав сплюснутим біля тарілки. Стілець поруч із нею був вільним. Коли ми ввійшли, вона стрепенулася і повернулася впівоберта на своєму стільці. Вона кинула на нас погляд, однак, я маю сказати, що насправді вона нас не побачила. Дейзі, яка виглядала дуже елегантно в своєму капелюшку-клош і з помадою на губах, — яку вона виміняла в Кітті за діамантову брошку, що виглядала майже як справжня, — повела нас до столика, що стояв біля міс Теннісон та замовила чай і тарілку цукрових тістечок. Вона говорила дуже голосно, однак міс Теннісон настільки поринула в свої думки, що й досі нас не помітила. Я думаю, Дейзі була дещо роздратована через це. Вона сильно вдарила ложкою об блюдце, кинула свій капелюх до ніг міс Теннісон, і насамкінець прокашлялась, повернулась навколо свого стільця й сказала:

— Міс Теннісон!

Міс Теннісон, підскочила, як підстрелена.

3

Очі міс Теннісон ковзнули по обличчі Дейзі, і вона заговорила тихим хрипким голосом, що був дуже несхожим на її звичайний тон.

— Дейзі! Що ти тут робиш?

— Я прийшла побачити вас, — виразно сказала Дейзі.

— Навіщо? — запитала міс Теннісон. — Дейзі, це не місце для дітей. Чи знає Матрона про те, що ти тут?

Потім вона вперше зустрілася зі мною поглядом.

— Гейзел, — байдуже сказала вона. — Що усе це означає?

— Ми тут, — сказала Дейзі, насолоджуючись моментом, — тому, що ми знаємо про те, що ви вчинили.

Міс Теннісон здригнулася, щільно притиснула свої великі ширококістні руки до квітчастої скатертини. Потім вона стулила їх разом так сильно, що її суглоби стали білими. Мені було видно, як кістки проступають крізь шкіру.

— Дейзі, — прошепотіла міс Теннісон, — що ти маєш на увазі?

— Ви знаєте! — дуже швидко промовила Дейзі. — Ви знаєте, що ви вбили міс Белл! Ми бачили кров на візку, що стоїть у коморі спортзалу, і ваші сліди в тунелі, і кров у вашій машині, а також ось це. — І вона висунула ліву руку міс Теннісон з її безформенного в’язаного светра і схопила її.

Міс Теннісон закричала від болю, тому офіціантка повернулась і здивовано подивилася на наш столик. На руці, яку Дейзі схопила й утримувала, з’явилися легкі лінії бинтів, якими було перев’язано руку під светром. «Ні! — подумалося мені. — О, ні!»

— Докази проти вас беззаперечні, — продовжувала Дейзі (я подумала, що вона, мабуть, буде накреслювати таємниці вбивства дещо обтяжливо). — І я ще не показала вам найголовнішого, — я маю на увазі найважливішу частину доказів. Дивіться! — Вона засунула руку в кишеню, витягнула сережку й помахала нею перед тремтячим обличчям міс Теннісон.

Міс Теннісон залилася сльозами. Вона затулила обличчя руками й плакала, плакала, плакала. У мене стиснулось серце. Насправді я сподівалась, що вона буде все заперечувати, однак із відчуттям провини побачила, що всі факти виявилися беззаперечними. Тепер я мусила повірити Дейзі.

Крізь ридання міс Теннісон намагалася щось сказати.

— Шкода, — почули ми. — Як шкода, я хотіла…

— Принаймні вона не заперечує цього, — прошепотіла мені Дейзі над нашою, прикрашеною вербою, тарілкою з тістечками. — Я думаю, це, скоріше, добре, чи не так?

Я так не вважала.

Нарешті міс Теннісон підвелася зі свого стільця і подивилася на нас обох. Тепер вона виглядала абсолютно не так, як вчителька. Її очі набрякли й почервоніли й ніс також був червоним. Я знала, що Дейзі думає, ніби вона неймовірно налякана.

— Це справжнє пекло, — тихо сказала вона. — Я була в пеклі. Останні кілька днів були суцільною чорною плямою. Я більше не можу про це думати. Як ви дізналися про це? Ні, ні, не розповідайте мені. Я більше не можу це витримувати. Я просто смертельно втомилась.

То було вперше, коли я почула, щоб вчителька лаялась. Це досить безглуздо, але до цього моменту я вважала, що вони просто не повинні знати, як це робиться. Те, що міс Теннісон вжила слово «смертельно» глибоко шокувало мене.

Дейзі, звичайно ж, мислила набагато практичніше.

— Ви маєте здатися, — суворо сказала вона міс Теннісон. — Ідіть до поліції, негайно. Якщо ви не підете, це зробимо ми.

Міс Теннісон все стискала й стискала свій старий капелюх так, ніби намагалася вичавити з нього життя, однак її обличчя залишалося дуже спокійним.

— Так, я піду, — сказала вона. — Мені нічого іншого не залишається, чи не так? Це навіть смішно: я так багато читала про почуття провини, і я завжди думала, що все розумію. Однак це — я більше не можу цього витримувати, це так просто. Зізнання — це єдиний шлях для… — Раптом миролюбний вираз зник з її обличчя, і страх знову повернувся до неї. — Але, дівчата, ви не маєте бути причетними до цього всього. Нікому не говоріть про те, що ви були тут. Якщо я піду до поліції, їм не потрібні будуть ваші докази, і ви не будете втягнутими в усе це. Ви обіцяєте?

— Так, — сказала я. — Я обіцяю.

Потім я подивилася на Дейзі. Її, очевидно, охопила жахлива внутрішня боротьба.

— Я обіцяю, — нарешті сказала вона, невдоволено надувши губи. — Однак, якщо ви не підете…

— Я піду! — різко сказала міс Теннісон. — Я піду. А тепер ідіть, дівчата.

— Ми підемо, — сказала Дейзі. — А ви можете оплатити наш рахунок, якщо вам не важко.

Це був цілком притаманний Дейзі спосіб піти. При будь-яких інших обставинах, я б почала сміятися, але одна дрібниця привернула мою увагу. Чому міс Теннісон так відчайдушно бажала, щоб ми пішли? Чи справді вона просто не хотіла, щоб ми зв’язувались із поліцією, як вона сказала? Або — я пригадала, як вона крутилася на своєму стільці, коли ми зайшли, — вона на когось чекала? Можливо, вона з кимось домовилася про зустріч у «Віллоу» і не хотіла, щоб ми про це дізналися?

— Дейзі, — сказала я повертаючись до неї, тільки-но ми вийшли за двері надвір, спричинивши дзвін маленького дзвоника, — як ти думаєш…

А потім я зупинилася на половині речення, оскільки просто зіткнулась із кимось, переходячи на інший бік вулиці. Я скрикнула, й інша людина щось роздратовано вигукнула. Потім я аж роззявила рота від здивування. Я побачила каштанові локони й шляхетний ніс Короля Генрі. Коли вона нас побачила, то розвернулася на своїх підборах і знову попрямувала вгору по вулиці, — однак я була впевнена, що вона збиралась увійти у «Віллоу». А що, коли… що коли вона була саме тією людиною, на яку очікувала міс Теннісон. Якщо ж це було так, — то це означає, що тут криється ще більше таємниць, навіть після розслідування і висновків Дейзі. Я мала рацію.

— Дейзі! — сказала я. — Я думаю, що Король Генрі хотіла зайти до «Віллоу»!

— Отже? — запитала Дейзі.

— Отже, я думаю, що вона збиралась зустрітися з міс Теннісон! Дейзі, я думаю, що вона до цього якось при- четна. Відбувається щось таке, чого ми не розуміємо.

— Нічого такого немає, — пробурчала Дейзі. — Не будь дурною, Гейзел! Ми розкрили злочин, і цього достатньо. Ми можемо нарешті звідси піти?

— Ні, ми не можемо, — сказала я. — Ми не розкрили вбивство. Поява Короля Генрі доводить це. Я хочу сказати…

— ОХ, ПОМОВЧ, БУДЬ ЛАСКА! — закричала Дейзі. Я не хочу ані слова про це чути. Я думаю, хіба ти не бачиш?

Усе, що я побачила, так це те, що Дейзі усвідомила, що вона була не права, однак все ще продовжувала гратися.

— Добре, — сказала я, — нехай буде так. — Різко повернувшись, я попрямувала до шкільного будинку, не кажучи їй жодного слова.

4

Між нами все ще залишалася деяка холодність, коли ми повернулися до шкільного будинку. Нас зустріли Марії, які оточили Дейзі й почали запитувати, чи не треба їй чимось допомогти.

— Чудово, — невдоволено сказала Дейзі. — Хоча капелюх залишився невловимим. Ви можете нести моє пальто, якщо хочете. — Вона кинула своє шкільне пальто й капелюха Маріям, які з захопленням віднесли їх до роздягальні. Я не думаю, що вони знали, що таке «невловимий».

Ми не розмовляли, і в той час я була рада цьому. Я вирішила, що не заговорю до Дейзі, допоки вона не визнає, що я весь цей час мала рацію. Коли Кітті, Біні й Лавінія повернулись назад із міста, вони запросили Дейзі зіграти вчотирьох у кріббедж, і я залишилася сидіти в кріслі в спільній кімнаті, роблячи свої нотатки й розмірковуючи про нас із Дейзі. Це дуже складно  — бути чиєюсь найкращою подругою, особливо, якщо ця людина Дейзі Веллс. Вона терпіти не може бути неправою. Це дратує. Однак, кожного разу я волію просто перестати бути розсудливою і пробачаю її. Пригадую, що до того, як ми стали подругами, все було набагато гірше.

Ви знаєте, що, як я вже зазначала, моє перебування в школі «Дипдин» розпочалося не дуже добре. Коли я вперше сюди потрапила, то піднімала руку завжди, коли знала правильну відповідь, — так, як тато мене вчив. В результаті інші дівчата почали кидати на мене холодні косі погляди й відсувати від мене свої стільці так, ніби у мене була якась хвороба, котру можна було підхопити. Дівчата, які збиралися йти зі мною назад до шкільного будинку, втікали й бігли туди, де на них чекали їхні друзі, і коли я сідала за стіл, щоб пообідати, усі відсували свої підноси назад бодай трішки й разом вигинали свої голови, спостерігаючи за мною куточками своїх очей.

Я думала, що маю з посмішкою витерпіти все, однак це було ще до того, як я збагнула, яким є прихований бік Дейзі. Відтоді, як я це усвідомила, то зрозуміла, що, коли неперевершена Дейзі Веллс може грати роль, то і я зумію її зіграти також. Тобто, я зможу іззовні поводитись як безтурботна дівчинка, а всередині й надалі залишатимусь собою. Найважливішим моментом для того, щоб пристосуватися, як я зрозуміла, була необхідність виглядати частиною одного цілого з-поміж інших людей. А тому я вирішила зробити хоча б це. Деякі речі, звичайно ж, залишалися за межами моїх можливостей. Коли я розпускатиму косу, моє волосся завжди буде прямо спадати на плечі без будь-яких спокусливих природних хвиль, а мої очі завжди будуть чорними замість широких і блакитних. Тому я зрозуміла, що маю вдатися до хитрощів в інший спосіб.

Одного дня в тиху годину, коли більшість другокласниць були на тренуванні з хокею, а інші перебували у спільній кімнаті, я тихцем позичила складний ніж із шухляди Лавінії і обережно розрізала один із моїх шнурків. Я тягнула й звивала його доти, допоки кінець шнурка повністю відірвався і він почав переконливо виглядати, як потертий. Потім, промовивши мовчазні вибачення до мого тата за те, що я збираюсь зробити, я підняла свою хокейну ключку, обхопивши її обома руками, й вдарила нею по своїй шкільній сумці так сильно, як тільки могла. Вона вдарилась із несподіваним тріскотом, і книжки всередині сумки сплюснулись одна до одної під тканиною. У мене було досить неприємне відчуття: так, ніби я вдарила щось живе. Я зробила ще кілька ударів перед тим, як повністю втратити серце, однак цього було цілком достатньо, — тепер мої книжки були зігнутими так, ніби я погано поводилася з ними місяцями. Я почувалася страшенно винною через книжки, однак я рішуче переконувала себе, що інакше було б іще гірше.

Наступного ранку після того, як Кітті й Лавінія, як завжди, побігли і я залишилась сама, я дуже повільно й обережно йшла по школі, човгаючи моїми чистими блискучими черевиками вздовж брудної доріжки на кожному кроці, а потім забруднюючи ще й свою сумку. До того часу, як я підійшла до входу в старе крило, у мене була повністю загиджена сумка й скоріше брудні, аніж блискучі черевики.

На великій перерві я сіла на низьку огорожу біля газону й пошарпала свої черевики ще більше, потерши їх об зруйновану кам’яну кладку. Це додало їм певних художніх подряпин, якими я залишилася задоволена. Я потерлась об них своїми нігтями й пальцями, аби увібрати весь бруд, який тільки можна було, а потім притиснула їх до себе. Тепер, подумала я, дивлячись на бруд навколо своїх кутикул, вони, мабуть, виглядають майже, як руки англійських дівчат.

Мій план дуже добре й швидко спрацював і після ланчу я вирішила перейти до наступної стадії. До цього моменту, я відповідала на кожне запитання, наскільки я знала його, однак тепер я вирішила взяти приклад з Дейзі. На математиці я написала одразу три неправильних відповіді в рядку, а в своїй французькій композиції я розповіла Мамзель, що в мене карі очі й довгий чорний кінь.

Коли я це прочитала, то вперше викликала сміх другого класу, а після уроку Лавінія впродовж усієї дороги до шкільного будинку йшла поруч зі мною — мовчки, але не залишаючи мене позаду. Наступного дня я знайшла на своєму ліжку книгу, яку просила почитати в Кітті тиждень тому, а на великій перерві, після того, як я чотири рази переплутала час дієслів на латині, Біні співчутливо дала мені шматок іще однієї булочки «Челсі», яку вона знайшла на підлозі. Упродовж двох днів у моїй новій ролі я почувалася надзвичайно задоволеною собою. У ході наукового заняття я впала зі стільця й намагалася виглядати такою необережною, наскільки це можливо, — наслідуючи приклад Лавінії, яка горбилась, ходила зі схрещеними руками, а її ноги запліталися навколо ніжок стільця в такий спосіб, котрий за словами міс Леппет, був надзвичайно небезпечним і міг призвести до перелому кінцівки або до чогось іще гіршого. Коли прийшла міс Белл, я сіла саме таким чином, як, наскільки я пам’ятала, сидіти було не можна. Учинивши так, я впустила пальник Бунзена, потім сказала, що Ньютон пожбурив яблуком у свого сина, після чого Біні аж завищала від сміху.

— Що з тобою сьогодні трапилося, Гейзел? — запитала міс Белл, піднявши вгору брови. — Я думаю, що ти занадто багато часу проводиш із Біні.

Біні густо почервоніла й поспішно опустила очі, втупившись у свій зошит, а переважна частина другого класу приголомшено дивилася на міс Белл.

Однак була одна людина, яка, здавалося, не дивилася на міс Белл, — коли я поглянула на Дейзі, я помітила, що її блакитні очі були зосереджені на мені, вона, ніби вивчала мене поглядом, що змусило мене почервоніти так само, як і Біні, і якнайшвидше опустити очі. Решту уроку я була обережною, концентруючи увагу на усьому, окрім парти Дейзі, і не відповіла більше на жодне запитання.

Як покарання за пальник Бунзена міс Белл змусила мене прибирати в лабораторії наприкінці уроку. У той час, коли я закінчила прибирання, я думала, що всі вже поспішили на урок латини, однак двері позаду мене грюкнули і, коли я озирнулася назад, то побачила Дейзі, що зіперлась на лавку й чекала мене.

Я намагалася пройти повз неї.

— Стій там, — сказала Дейзі, поставивши ногу переді мною. У неї був бруд на сандалях. — Що це ти таке робиш?

— Збираюся на латину, — відказала я досить тихо.

— Я не це мала на увазі, — промовила Дейзі. — Подивись на свої черевики. Іще два дні тому вони в тебе блищали, як у військовослужбовця, а тепер вони виглядають так, ніби ти вивалялась у грязюці.

— Я впала, — сказала я ще тихіше.

Раптом Дейзі зірвалася зі своєї лавки й присіла біля моєї ноги, від її дихання в мене засвербіла щиколотка, і я відсахнулась.

— Ти перерізала цей шнурок, — заявила вона через мить, з осудом подивившись на мене. — І всі ці подряпини абсолютно нові. До цього тижня я ніколи не бачила тебе з переплутаними ґудзиками. Я вже почала думати, що на Сході люди взагалі не чули, що таке бруд. Отже, у що ти граєш?

Її слова засмутили мене.

— Я пристосовуюсь! — гаркнула я. — Так само, як і ти.

Дейзі знову підстрибнула. Вона була вища за мене й суворо дивилася на мене вниз. Я позадкувала, думаючи, що вона може зробити щось жахливе.

— Що ти маєш на увазі? — запитала вона.

— Я стежила за тобою! — сказала я. — Ти прикидаєшся, що не знаєш відповідей на запитання, тоді як насправді ти знаєш, увесь час, аби бути впевненою, що ніхто не назве тебе зубрилою. Насправді ж, ти розумніша за кожного з нас. Я спостерігала за тобою, тому я знаю це точно. Однак, якщо ти комусь скажеш, що я сама розрізала свої шнурки, я розповім усім про тебе.

Я очікувала, що Дейзі розлютиться. Натомість вона засміялась.

— Я сумніваюсь, що хтось тебе слухатиме, — сказала вона. — Тобі треба бути обережною у будь-якому разі. Усе це дурне діло. Ти не можеш беззастережно робити такі речі. Люди не змінять свого характеру через подібні показові дурні перевтілення. Якщо ти збираєшся це робити, тобі треба стати більш вправною в цьому. Не примушуй людей дивитися на тебе, допоки не навчишся дуже гарно грати.

— Але вони дивляться на тебе! — сказала я.

— Я, — сказала Дейзі, — дуже гарна актриса. Однак ти не повинна нікому про це говорити, а не то мені доведеться тебе вбити. А тепер поквапимось, бо спізнимося на латину. — Сказавши це, вона взяла мене за руку й потягла від лабораторії.

Ось так ми з Дейзі стали найкращими подругами.

Частина VII. Ми потрапляємо в халепу

1

Ми з Дейзі все ще не розмовляли, і я запитувала себе, чи було це кінцем Детективного товариства. Вчорашня зустріч із Королем Генрі переконувала мене в тому, що справедливість усе ще не встановлено, і тепер я була певна: щось пішло зовсім не так із зізнанням міс Теннісон. Я хвилювалась.

Сьогодні неділя і, прокинувшись вранці, ми побачили, що день був сірим і похмурим, таким самим був і мій настрій. Ми всі відвідали недільну службу, що відбулась у передпокої під дощовими хмарами. Кожен із нас щулився й метушився, а Дейзі й Кітті бігали між краплями разом, тримаючись за руки. Очевидно, Дейзі зовсім не хвилювало те, що ми не розмовляли.

Міс Теннісон на службі не було.

Це не було несподіванкою. Якщо вона пішла до поліції після того, як ми залишили її вчора, вона мала б бути заарештованою, у своїй камері, і очікувати суду, я сподіваюсь. Або знайти тіло міс Белл для поліції (коли я намагаюсь уявити, що відбувається після того, як хтось зізнається в убивстві, я не можу побачити все по-справжньому, — я можу це лише припустити, бо в книгах Дейзі все це описується дуже стримано).

Однак неабияке хвилювання викликав той факт, що решта вчителів продовжували поводитись цілком нормально. Здавалося, що вони нічого не чули про зізнання міс Теннісон у вбивстві. Наприклад, міс Гопкінс усе ще виглядала самовдоволеною й охопленою щасливим піднесенням, в той час як міс Паркер усе ще бурчала на всіх і була сповнена гнівом.

Недільна проповідь містера Макліна була такою ж нудною, як і завжди, у ній йшлося про дружбу (я з гіркотою думала про Дейзі), доброчесну працю й про те, як важливо прикрашати світ. Я слухала й у мене було таке відчуття, ніби я помилково потрапила зовсім на іншу проповідь, і якщо поглянути на дату, то я побачу, що все це було п’ять тижнів тому, або п’ять років, або через багато років у майбутньому.

Єдиний почав грати мелодію гімну, а міс Леппет встала й почала хитатися.

— Знову п’яна, — прошепотіла Кітті до Дейзі досить голосно, аби я могла почути. — Хіба вона не була жахливою цього тижня? Ходять чутки, що вона в жалобі через те, що не отримала посади заступниці директорки. Я чула від однієї зі старших дівчат, що вона ходила до міс Ґріффін у понеділок увечері, аби переконати її змінити рішення. У них була зустріч одразу після завершення засідань гуртків, і міс Ґріффін остаточно сказала їй, що в неї немає надії. Міс Леппет просто вибігла з кабінету міс Ґріффін і, мабуть, відтоді зловживає «напоєм демонів».

— Що? — сказала я набагато голосніше. Моє серце раптом почало битися так сильно, що я відчувала його через шкільний одяг.

— Співайте, дівчата! — гаркнула Мамзель, навіть не повертаючись.

Я не могла повірити в те, що почула. Міс Леппет була в кабінеті міс Ґріффін всього кілька хвилин. Її алібі було спростовано, і тепер ніхто не міг стверджувати, що її не було в час скоєння злочину і що вона не зіштовхнула міс Белл із балкону.

Я подивилася на Дейзі з-під лоба і побачила, що вона дуже рішуче налаштована не дивитися на мене. Однак на кінчику її носа з’явилася зморшка від хвилювання, і я можу сказати — так само, якби це сказала сама Дейзі, — що вона врешті-решт зрозуміла, як вона помилялась.

Після проповіді ми пішли назад до шкільного будинку, проходячи позаду Матрони два на два. Я йшла біля Лавінії, що була, як завжди, неповороткою і в поганому настрої, — і раптом вирішила, що я вже більше не можу витримувати сварку з Дейзі. Ми маємо розгадати цю таємницю разом. Тільки-но ми повернулися назад до шкільного будинку й могли почуватися безпечно посеред галасу спільної кімнати, я підбігла до неї й схопила її за руку.

— Дейзі! — вигукнула я. — Пробач мене, я поводилася, як скотина.

Дейзі повернулась і поглянула на мене з дивним виразом обличчя. Я не могла зрозуміти, що це означає.

— Гейзел, — сказала вона за мить, — я не приймаю твоїх вибачень.

Я здивовано подивилася на неї.

— Тому, що, — продовжувала Дейзі, гордовито піднявши підборіддя, — я була не права, і тому це я маю просити пробачення.

— Але, Дейзі…

— Гейзел, можна я завершу? Незалежно від того, винна міс Теннісон чи ні, існує дуже багато речей, для яких моя теорія непридатна. Ти про це знала й говорила мені, і ти була права.

— Я довго думала… — сказала я, повертаючись до Дейзі, яка знову мене не слухала. — А що коли хтось здійснив убивство разом із міс Теннісон? Вона й міс Леппет або вона й міс Паркер. І Король Генрі також якимось чином до цього причетна, я знаю це!

На моє здивування, Дейзі кивнула.

— Усе можливо, — сказала вона. — О, Гейзел, я була жахливим президентом Детективного товариства. Мені, мабуть, варто було слухати тебе, а не поспішати, як ненормальна. Чому ми зовсім нічого не чули про те, що міс Теннісон пішла до поліції?

— Я не знаю, — сказала я, починаючи хвилюватися знову й знову. — Ти думаєш вона втекла?

Дейзі скривилася.

— Я сподіваюсь, що вона не втекла, — сказала вона, — оскільки усі альтернативи, наскільки я можу уявити, ще гірші.

Ми провели решту дня, обмінюючись теоріями, і попри те, що переважна більшість із них були абсолютно безглуздими, це було чудово, що Дейзі дуже змінилася й почала до мене прислухатися.

— Можливо, міс Теннісон також закохана в Єдиного, — сказала я. — Вона ж дізнавшись, що це зробив він, допомогла йому приховати злочин.

— Або вона давно загублена сестра Єдиного, — сказала Дейзі. Це було після обіду й вона розкинулася на ліжку, розмахуючи в повітрі ногою. Я подивилася вниз на неї. — Добре, добре, я всього лише пожартувала. Насправді я хотіла сказати, що, можливо, Король Генрі — давно втрачена донька міс Теннісон. Ой! Не треба мене так бити!

— Ти поводишся несерйозно, — сказала я їй.

— Ні, насправді, це ти, — сказала Дейзі. — Було б набагато більше користі, якби ти зробила деяку секретарську роботу й записала те, що відбулося сьогодні.

Отже, я так і зробила. Робота над записами змусила мене хвилюватися знову й знову. Якщо міс Теннісон не пішла до поліції, — а ситуація все більше й більше ставала схожою на те, відтоді, коли стало зрозумілим, що ніхто про це не чув, — то чому вона цього не зробила? Вона просто втекла чи з нею трапилося щось інше?

Я намагалася не думати про те, що б це могло бути.

2

Нині ми вже знаємо, що міс Теннісон не втекла. У понеділок вранці ми з Дейзі разом прогулювались школою (будучи знову подругами) і намагалися встановити, що поганого трапилося в «Дипдині».

Перша ознака цього з’явилася під час реєстрації: по понеділках зазвичай міс Теннісон веде облік нашої присутності, однак сьогодні, спізнившись на дві хвилини, прибула Мамзель. Вона виглядала стривоженою й читала наші імена таким приголомшливим темпом, що забувала прокручувати свій реєстр. У мене аж в голові паморочилось від хвилювання.

Ми вийшли з кімнати для молитов, Мамзель тривожно підгорнула губи й помахом руки попросила нас поквапитись і перейти до вітальні саме тоді, коли Єдиний налаштував оргáн і взяв кілька останніх попереджувальних нот. Коли ми розминулися з міс Леппет, прямуючи до своїх місць, я відчула запах алкоголю, який долинав від неї. Міс Ґріффін вже вийшла в той час, коли ми все ще протискалися уздовж нашого ряду, тому вона зупинилася й почекала на нас, суворо глянувши вниз із-за аналоя.

Нарешті, коли ми розсілися й вже нічого не було чути, окрім нашого дихання, міс Ґріффін прокашлялась. Вона сперлася руками на аналой, глянула вниз на нас і почала говорити. Вранішні промови міс Ґріффін, подібно самій міс Ґріффін, були чіткими, серйозними й трішки суворими. Вони завжди змушували мене почуватися так, ніби я охоплена гріхами й зі мною розмовляє голос самого Бога. Я знаю, що я ніколи не стану настільки хорошою, якими міс Ґріффін вважає нас усіх. У неї це неймовірно добре виходило, коли треба було присоромити когось із нас.

Наприкінці виступу було оголошено тижневі результати матчів (спочатку хокейного матчу проти школи імені Святого Чатора, 7 - 8; а потім з нетболу проти Ді Хілл, 24 - 18). І нарешті найважливіше оголошення — Драматичний гурток підготував п’єсу «Король Лір», фінансову підтримку надало Королівське товариство з запобігання жорстокості щодо тварин. Запала пауза. Ми всі підняли очі. Спокійне чоло міс Ґріффін насупилось.

— І на превеликий жаль, я маю повідомити вам, дівчата, що на минулих вихідних міс Теннісон постраждала в жахливій катастрофі. Її доправили до лікарні, однак нічого не можна було вдіяти. Міс Теннісон більше немає з нами.

Довкола запанувала крижана тиша, а потім усі почали говорити одночасно. Міс Ґріффін розтулила рота, потім, здригнувшись, знову стулила його, подала знак Єдиному за оргáном і залишила сцену. Єдиний зі стуком поклав руки на клавіші й усім довелося би кричати одна до одної, аби бути почутими через той дзвін. Кілька «креветок» плакали.

Я не могла чітко мислити, тому що це був той момент, коли я зрозуміла, що міс Ґріффін насправді мала на увазі. «Немає більше з нами», — це був усього лише дуже вдалий спосіб сказати «мертва». Тільки-но я зрозуміла це, як одразу вся захолола. Чи дійсно це було правдою? Катастрофа? Це виглядало просто дуже зручним. А що, коли — у мене загупало серце — міс Теннісон не змогла змиритись із необхідністю піти до поліції й в усьому зізнатися (дотепер я була майже впевнена, що вона туди піде, хоча я не знаю, чому), і вирішила піти іншим шляхом? Люди в книжках іноді так роблять, героїчно й шляхетно, а міс Теннісон, наскільки я знаю, вірила книжкам.

Дейзі схопила мене за руку. Її очі блищали.

— Як ти можеш так себе поводити? — запитала я. — Міс Теннісон наклала на себе руки — о, Дейзі, я думаю, це наша провина!

— Наклала на себе руки? — відсторонено сказала Дейзі. — О, ні, вона не наклала на себе руки. І також вона не постраждала в катастрофі. Її вбили. Згідно з твоєю думкою про те, що хтось допоміг вчинити вбивство, а тепер її спільник убив її.

— Ні! — здивувалася я.

— Так, — сказала Дейзі. — Це єдине пояснення, яке має сенс.

— Але, Дейзі, навіть якщо хтось інший вбив міс Теннісон, це все ж наша вина. Якби ми не сказали міс Теннісон, щоб вона пішла до поліції, вона б зараз була жива!

Дейзі пирхнула.

— Добре, це буде їй наукою, що не треба вбивати людей, — сказала вона. — Хіба це наша провина, що вона допомогла вбити міс Белл?

Із формальної точки зору, звичайно ж, вона була права, але я все ще почувалася фатально відповідальною. Дейзі не розуміла такого типу речей, тому що це було за межами логіки, але я знала дуже добре, що якимось чином ми стали причиною смерті міс Теннісон.

— Але що нам тепер робити? — запитала я.

Дейзі подивилася на мене так, ніби я збожеволіла.

— Що робити? — запитала вона. — Єдине, що ми можемо зробити — це продовжувати пошуки, допоки не спіймаємо спільника міс Теннісон і не розкриємо обидва вбивства, звичайно ж.

3

Нам пощастило, що наша розмова загубилася поміж ревіння й галасу решти школи. Учителі, учительки й префекти намагалися заспокоїти нас і прогнати геть із вітальні, однак вони були неспроможні змусити замовчати абсолютно всіх. Король Генрі навіть не намагалася цього робити. Вона обперлася на спинку дерев’яної лавки, її обличчя зблідло, і я, ще більш, аніж будь-коли, впевнилась у тому, що вона якось причетна до цієї таємниці.

Уся школа була в паніці. Те, що трапилося на нашому спіритичному сеансі, знову сплило в уяві кожного з подвійною силою. І не мало жодного значення те, що міс Ґріффін говорила про катастрофу, кожен був переконаний, що це було наступне вбивство.

Ніхто нічого не робив впродовж цілого ранку. На уроці французької мови, після десятихвилинної боротьби з нами, Мамзель підняла догори руки, написала тему французького твору на дошці, розгорнула «Велдонський журнал» і на тому дала нам спокій.

— Я не можу повірити в те, що міс Теннісон також убили, — сказала Кітті. — Так само, як і міс Белл. Два вбивства за два тижні!

— Вони обидві ще повернуться й будуть переслідувати всю школу, — сказала Лавінія, аби налякати Біні. — Лише заждіть.

Біні залилася слізьми.

— Але мені подобалася міс Теннісон, — голосила вона. — Я не хочу, щоб вона була вбитою.

— Дівчата, — вигукнула Мамзель, її французький акцент став вдвічі помітнішим, — міс Теннісон не вбили! Будь ласка поверніться до ваших творів, і більше ані слова про це! — потім вона відкинула назад своє пофарбоване волосся, повернулася до журналу «Мода на хутра» і знову перестала звертати на нас увагу.

Наступним уроком була математика. Коли ми зайшли до кімнати, я з хвилюванням подивилася на міс Паркер. Чи не виявляться у її поведінці якісь нові ознаки провини? Я не помітила жодної так, щоб напевне, однак її коротко підстрижене волосся стирчало, як щітка, а тому я знала, що вона має бути чимось збентежена.

Вона звеліла нам сідати своїм командним, схожим на військовий голосом, після чого ми поринули у вирішення суто математичних проблем. Ніхто з нас не хотів привертати до себе уваги. Ми робили найжахливіші помилки, і це змушувало міс Паркер кричати на нас ще більше. Насамкінець, невдовзі перед закінченням уроку, Біні обхопила голову руками й заридала, однак міс Паркер не сказала їй, щоб вона замовкла. Натомість, нам раптом здалося, що вона теж ось-ось заплаче.

— Міс Паркер, — сказала Кітті, у той час, коли Біні все ще схлипувала, — що трапилося з міс Теннісон?

— Перепрошую, Кітті, — сказала міс Паркер хрипким голосом, — я не знаю.

Я зрозуміла, що вірю їй. Міс Паркер, попри всю її лють, була справді засмучена через смерть міс Теннісон — і не тільки засмучена, але й спантеличена. Вона так само, як і ми, не розуміла, що трапилось. І якщо це було правдою, то це означало, що міс Паркер не була вбивцею. Однак, як я могла переконати у цьому Дейзі?

Я поглянула на Дейзі. Маленька зморшка знову з’явилась на її переніссі. Я знала, що вона не засмучена через міс Теннісон так само, як я. Провина скочується з неї, як з гусака вода; я не можу собі уявити, щоб вона, власне, будь-коли її відчувала. Я лише знала те, що вона щось задумала.

— Відкладіть вашу роботу, дівчата, — сказала нам міс Паркер тим самим відстороненим голосом. — Можете піти сьогодні раніше на велику перерву.

Дейзі миттєво нахилилась, щоб підняти свою сумку, однак випрямилася знову з дуже гучним криком: «ОХ!».

Кілька людей підскочили.

— Що сталося, Дейзі? — запитала міс Паркер.

— Мені здається, що я знайшла вашу сережку, міс Паркер. — Вона лежала на підлозі поруч із моєю сумкою. Погляньте!

Міс Паркер ледь глянула на неї.

— Це не моя, Дейзі, — сказала вона без будь-якого інтересу, складаючи наші зошити в стопку. — Хоча, схоже на те, що вона належить одному містеру… — Вона зупинилася на половині речення. — О, не зважайте. Ідіть, дівчата!

Щойно ми вийшли з кімнати, як Дейзі схопила мою руку.

— Міс Паркер цього не робила, — сказала вона.

— Я знаю, — сказала я з полегшенням. — Дякувати, Богу, ти довела це, бо я не знала, як це зробити. Але ти чула, що сказала міс Паркер, коли ти показала їй сережку? Щось на зразок: «Належить одному містеру», — б’юся об заклад, вона мала на увазі Єдиного. Він єдиний містер у школі «Дипдин», який може подарувати комусь сережки.

Дейзі поплескала мене по спині.

— Ватсоне, — сказала вона, — твій детективний талант продовжує мене вражати. Я, мабуть, на завершення підвищу тебе.

Я ледве не зауважила, що оскільки в товаристві немає більше нікого, окрім нас двох, дуже важко зрозуміти, яким чином я можу бути підвищена.

— Однак зараз…

Прозвучав дзвоник на велику перерву. Міс Паркер вийшла з класної кімнати й пройшла повз нас.

— Ой, швидко, йдемо за нею! Вона, мабуть, вже не має бути підозрюваною, але даю собі голову на відсіч, що вона все ще важлива.

4

Ми з Дейзі попрямували вслід за міс Паркер, стрімголов пробираючись крізь юрму дівчат, що купчилися в коридорі, штовхаючись, пліткуючи (і подекуди плачучи), упродовж усього шляху до кабінету Єдиного. На щастя для нас, вона жодного разу не озирнулася, навіть після того, коли постукала в його двері.

— Проходьте! — запросив Єдиний, і міс Паркер практично заскочила всередину.

Обмінявшись глибокими багатозначними поглядами, ми з Дейзі розмістилися по різні боки від сходів, притулившись настільки близько до зачинених дверей студії, наскільки мали змогу, і намагалися почути все, що було можливим.

На щастя, нам не довелося довго чекати, допоки ми почули їхні крики. Міс Паркер прокричала першою.

— Це вже занадто далеко зайшло!

Далі почулися ремствування Єдиного.

— Ні, я не потерплю цього! Це зовсім не гра! Амелія Теннісон мертва. Мертва! Ви засуджуєте мене за моє хвилювання стосовно того, що трапилось

із Джоан?

— Я засуджую вас за те, що ви КРОВОЖЕРНА

БОЖЕВІЛЬНА ЖІНКА, — сказав Єдиний досить голосно, аби його можна було почути крізь зачинені двері.

Я здригнулася й важко дихала від хвилювання. Дейзі захоплено засміялась.

— Чому ви не хочете мені сказати, де вона? Ви маєте знати! — цього разу міс Паркер говорила з розпачем.

— ВИЙДІТЬ, БУДЬ ЛАСКА, З МОГО КАБІНЕТУ! — проревів Єдиний.

Ми з Дейзі кинулися геть від дверей, коли міс Паркер з грюкотом вилетіла назад, уся червона й розлючена.

— ГЕТЬ З ДОРОГИ! — закричала вона групі ні в чому не винних другокласниць. Вона сліпо й поспішно рушила повз них у напрямку спільної вчительської кімнати.

— Знову сваряться, — сказала одна з другокласниць своїм подругам, закочуючи очі.

— Що тобі про це відомо? — запитала Дейзі.

Другокласниця виглядала досить втішеною через те, що до неї звернулася така ефектна третьокласниця.

— Міс Паркер роздратована, — пояснила ватажок, молодша сестра Кітті, Бінні. — Це тому, що міс Гопкінс заручена з Єдиним, і міс Паркер ненавидить їх обох. Усі знають, чому.

— Вони не можуть бути зарученими! — видихнула Дейзі. Я була приголомшена. Я здогадувалась, що Єдиний і міс Гопкінс зустрічаються, але я б ніколи не подумала, що стосунки між ними можуть розвиватися настільки швидко.

— Звичайно ж, можуть, — сказала Бінні. — Саме тому вона так піднесено щаслива. Це сталося минулої п’ятниці. Вони тримають це в секреті, тому міс Ґріффін не оприлюднила цього. Хіба міс Гопкінс не щасливиця? Він — мрія будь-якої жінки.

Дейзі почервоніла так само, як і міс Паркер.

— Ти — невиправна брехуха, Бінні Фрібоді, — відрізала вона. — Ходімо, Гейзел, ми впіймаємо й підсмажимо більшу рибу.

— ЗОВСІМ НІ! — закричала Бінні навздогін, коли ми вже пішли від неї. — ЦЕ ПРАВДА! Ти — просто ЗЛЮКА!

Звичайно ж, Бінні мала рацію. Дейзі терпіти не могла поразки, коли справа стосувалася того, що відбувалося в школі «Дипдин». Особливо їй було неприємно пропустити щось настільки важливе, як заручини! Мушу сказати, що вона завжди картала себе за це.

Ми знайшли безпечне місце, щоб поговорити, біля ставка на краю північного газону.

— Я помилялася стосовно того, що міс Паркер шантажувала Єдиного, — сказала я, викликавши посмішку Дейзі. — Усе, чого вона від нього хотіла, так це те, щоб він сказав їй, де зараз міс Белл.

Дейзі кивнула.

— Коли міс Белл зникла, міс Паркер подумала, що Єдиний щось відає про це. Звичайно ж ми знали, що міс Белл не втекла з ним, тому що вона була мертва, однак той факт, що міс Паркер цього не знала, означав, що ми маємо викреслити її зі списку підозрюваних раз і назавжди.

— Що скажеш стосовно вірогідності того, що міс Гопкінс і Єдиний зробили це разом? — запитала я. — Якщо міс Белл дізналася про заручини, — ти знаєш, як міс Ґріффін ненавидить, коли її вчительки одружуються, вона вважає, що вони зрадили її. Вона могла звільнити їх обох із займаних посад, — отже, можливо, вони вбили міс Белл, аби зберегти все у секреті? До того ж, ми прекрасно чули, як міс Паркер сказала, що сережка, яку ми знайшли, виглядає дуже схожою на ті прикраси, які Єдиний подарував міс Гопкінс, — однак чому він не повинен дарувати прикраси людині, в яку закоханий.

Я говорила не думаючи, а потім розхвилювалася, згадавши, що мої звинувачення міс Гопкінс насамперед і спричинили нашу з Дейзі сварку. Однак вбивство міс Теннісон справді дуже вплинуло на Дейзі. Вона розтулила було рота, аби щось вигукнути, але потім знову стулила його, насуплено замислившись.

— Ні, ти маєш рацію, — нарешті сказала вона. — Ми зовсім не можемо виключати міс Гопкінс. Я б не хотіла, щоб вона це зробила, однак ми маємо зважати на докази, куди б вони нас не привели. Єдине питання полягає в тому, навіщо вона й Єдиний втягнули в це міс Теннісон? У нього, між іншим, є машина й він достатньо сильний, аби перенести тіло міс Белл самостійно.

— Можливо, вони хотіли використати її як… цапа-відбувайла, — припустила я. — На той випадок, якщо хтось встановить, що це було вбивство, у них була б можливість звинуватити в цьому міс Теннісон. Однак потім вони почали хвилюватися, що вона комусь розповість, і вирішили позбутися її.

— А потім втекти, або розпочати нове життя разом! — зробила підсумок Дейзі. — Непогано, Ватсоне! Зовсім непогано. Я все більше й більше переконуюсь, що ми дуже близькі до розгадки. Залишилося зовсім небагато реальних підозрюваних! Нам треба провести відповідне засідання Детективного товариства десь під час ланчу, хоча б лише для того, аби бути впевненими, що ми зробили все, що могли. Ми обмінялися рукостисканням, яке є спеціальним знаком Детективного товариства, саме тоді, коли пролунав дзвоник, і я пішла на уроки з залишками списку підозрюваних, що зринав у мене в голові.

Це зробили або міс Гопкінс і Єдиний, або міс Леппет.

Також у нас з’явилася нова інформація, яку треба було додати до списку підозрюваних.

СПИСОК ПІДОЗРЮВАНИХ:

1. Міс Паркер. МОТИВ: Гнів через ревнощі. АЛІБІ: немає між 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: Була побачена Кітті Фрібоді під час сварки з убитою о 16.20 у день убивства, а о 17.20 у класній кімнаті нового крила (неподалік від спортзалу). Вірить, що вбита все ще жива, а її місцезнаходження відоме Єдиному.

ВИКРЕСЛЮЄМО.

2. Міс Гопкінс. МОТИВ: Бажання позбавитися суперниці в коханні. Міс Белл погрожувала їй, що розповість усім про її таємні заручини з Єдиним. АЛІБІ: Хороше. Була в павільйоні під час вбивства. ВИКРЕСЛЮЄМО. Немає між 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: Можливо, у близьких стосунках із Єдиним.

3. Міс Леппет. МОТИВ: Бажання отримати посаду заступниці директорки. АЛІБІ: Немає. Немає між 17.20 і 17.50. НОТАТКИ: Була побачена Фелісіті Керрінгтон на шляху до кабінету міс Ґріффін одразу після 16.30 у схвильованому стані, однак дуже швидко вийшла звідти. Помічена п’яною кілька разів відтоді, як сталося вбивство, — докори сумління?

4. Міс Теннісон. МОТИВ: Бажання отримати посаду заступниці директорки. АЛІБІ: Немає між 17.20 і 17.50. НОТАТКИ: Була помічена біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ невдовзі після вбивства. Друга вбита! Однак, певною мірою, могла бути використана вбивцею.

5. Мамзель. МОТИВ: Немає. АЛІБІ: хороше. Була помічена Софі Кроук-Фінчлі в музичному крилі між 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: Була побачена біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ одразу після вбивства. ВИКРЕСЛЮЄМО.

6. Містер Маклін. МОТИВ: Немає. АЛІБІ: хороше. Проводив у себе в кабінеті заняття з конфірмації з 17.20 до 17.45. НОТАТКИ: Був побачений біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ одразу після вбивства. ВИКРЕСЛЮЄМО.

7. Єдиний. МОТИВ: Злість? Шантаж? Немає. Міс Белл погрожувала розповісти всім про його таємні заручини з міс Гопкінс. АЛІБІ: Немає. Давав урок музики Софі Кроук-Фінчлі впродовж 16.20 і 16.50, але не впродовж 17.20 і 17.45. НОТАТКИ: Був помічений біля спортзалу Дейзі Веллс і Гейзел Вонґ невдовзі після убивства. Можливо, він у близьких стосунках з міс Гопкінс.

8. Король Генрі. МОТИВ: Незрозумілий. АЛІБІ: Не зрозуміло. НОТАТКИ: Можливо, вона не є вбивцею, однак вона якимось чином причетна до цього злочину. Що б це могло бути?

5

Під час ланчу всі голосно обурювалися, навіть, незважаючи на те, що міс Теннісон ніколи не була популярною вчителькою й не входила до групи фаворитів, як міс Гопкінс або міс Ґріффін. Коли міс Теннісон була жива, переважна більшість людей вважали її скоріше тонкосльозою й нерозумною. Однак я почала розуміти, що коли хтось помирає, усі інші почуваються страшенно винними, що не приділяли їм достатньо уваги й відчайдушно намагаються це хоч якось виправити. Усі також боялися вбивці.

— Я послала телеграму мамі й просила, щоб вона мене забрала зі школи, — сказала одна з п’ятикласниць своїй подрузі, коли я проходила повз них. — Із такими темпами в нас скоро не залишиться жодної вчительки, а також я не хочу бути наступною жертвою!

Це були звичайні чутки стосовно того, як загинула міс Теннісон. Це сталося в її жіночому пансіонаті, який був добре відомим, тому побутувала популярна теорія про те, що її безжально зіштовхнули вниз зі східців. Дейзі уважно слухала всі плітки, які лунали в шкільному будинку під час ланчу, а потім пішла, щоб спробувати дізнатися правду про Короля Генрі. Повернувшись назад, вона аж пашіла.

— Веронал, — коротко сказала вона. — Передозування. Згідно з тим, що говорить Король Генрі, лікар міс Теннісон призначав їй його хтозна-коли, — у неї були проблеми зі сном. Саме тому ми все ще маємо розслідувати цю неприродну смерть. От лишенько!

— Що саме не так? — запитала я, не зрозумівши напевне, через що вона так засмучена. — Це Король Генрі? Вона сказала щось важливе?

— У цьому випадку має бути викликана поліція, довбешко. Уяви собі! Поліція! Вони зруйнують усе. Вони навіть не стануть опитувати дівчат, лише вчителів, тому що вони, скоріше за все, вважатимуть, що ми неважливі!

— Добре, наша роль — важлива, — сказала я.

У Дейзі звузилися очі, вона зосередила на мені погляд своїх крижаних блакитних очей.

— Моя роль — важлива, — сказала вона. — Я єдина, хто розслідував це вбивство з самого початку, — я хочу сказати, незалежно від тебе, Гейзел. Вибач. Вони мають це зрозуміти! Це наша школа, і в ній ніхто не має права убивати людей.

— А що коли поліція розкриє ці вбивства раніше, аніж це зробимо ми? — запитала я.

— Вони не зможуть цього зробити, — сказала Дейзі. — Вони навіть не знають про те, що тут відбулися вбивства або про те, що сталося аж два вбивст-ва! Поліція вважає, що вона розслідує всього лише самовбивство. Однак ми знаємо, що міс Белл і міс Теннісон було вбито, а також ми знаємо кого у цьому можна підозрювати. А це означає, що ми й надалі залишаємося єдиними людьми, які можуть розкрити цей злочин.

Я мушу відзначити, що слова Дейзі були цілком логічними. За таких обставин наше Детективне товариство ще ніколи не видавалося до такої міри важливим.

6

— Я оголошую це надзвичайне засідання Детективного товариства відкритим, на порядку денному обговорення скоєння вбивства міс Белл, — сказала Дейзі. — У світлі недавнього вбивства міс Теннісон, ми маємо врахувати нові факти стосовно злочину.

Це було невдовзі після того, як ми почистили зуби. Ми сиділи в центральній стінній шафі, і я робила записи.

— Добре, — сказала Дейзі. — Які нові факти нам стали відомими? Гейзел, запиши, будь ласка, усе по порядку, як я говорю:

— Перше: міс Теннісон було вбито в її пансіонаті за допомогою великої дози вероналу. Отже, вбивцею має бути хтось, кого вона знає й кому відомо, що вона приймає веронал як снодійне. Міс Леппет цілком підходить під такий опис. На фоні всього цього, найменш імовірно, щоб вбивцею був Єдиний, бо його як чоловіка просто не пропустила б матрона жіночого пансіонату міс Теннісон, однак цілком можливо, що він послав міс Гопкінс, аби вона зробила це для нього. Король Генрі розповіла мені, що міс Ґріффін тримає медичну документацію стосовно кожного вчителя в своєму кабінеті, отже будь-хто з наших трьох підозрюваних міг прокрастися туди й прочитати інформацію про міс Теннісон. До цих пір, здається все лише підтверджує те, що я маю рацію.

— Друге: міс Теннісон повинна бути вбитою своїм спільником, тому що могла розповісти поліції про злочин. Чи дають усі три обставини підставу опрацювати інформацію стосовно міс Теннісон? Із міс Леппет усе дуже просто. Вони з міс Теннісон об’єднали зусилля, аби усунути свою головну суперницю на шляху до посади заступниці директорки. Після цього міс Леппет з подвійним запалом поспішила позбутися міс Теннісон. Стосовно міс Гопкінс і Єдиного ти вже все сказала, Гейзел. Вони мали дуже добре знати, що міс Гопкінс звільнять, тільки-но міс Ґріффін почує, — і містера Ріда також — за те, що він є тією самою людиною, з якою вона одружується, — отже, вони могли вбити міс Белл разом, аби призупинити поширення чуток про їхні заручини, а потім використати міс Теннісон як цапа-відбувайла.

Я кивнула.

— І ти знаєш, — сказала я, — навіть, коли ти помиляєшся стосовно того, що міс Теннісон убила міс Белл власноруч, я думаю, що ти маєш рацію того, як це вбивство трапилось. — Якщо Дейзі відзначала, що я мала рацію стосовно деяких речей, то на мою думку, було справедливим, щоб я зробила те ж саме для неї. — Отже, це означає, що ми знаємо, як вбивця — або вбивці — зробили це й коли це сталося. Нам треба лише встановити, хто це був.

Дейзі радісно посміхнулась.

— Абсолютно точно! — вигукнула вона. — Нехай поліція все зробить гірше! У нас є беззаперечна перевага. Завтра ми спостерігатимемо за нашими підозрюваними, допоки не дізнаємося правду. І я урочисто обіцяю не забігати вперед із жодним із висновків, допоки ти не погодишся зі мною.

На цій ноті наше засідання завершилось.

Ми скоротили список до трьох підозрюваних і тепер знали, що маємо бути обережними. Якщо ми не знайдемо вбивцю до кінця тижня, то, на мою думку, ми взагалі не зможемо вважатися детективами.

Частина VIII. Детективне товариство розкриває злочин

1

Наступного дня, у вівторок, до школи дійсно прибула поліція. Ми спускалися до школи крізь разючий вітер, який зробив моє обличчя яскраво-червоним і вологим, а потім взявся й за Дейзі, зробивши її ніс делікатно-рожевим. Лавінія, яка перебувала в кепському настрої, смикала Біні й відкривала її сумку з книжками, а нам доводилося підбігати, аби упіймати шматки летючого паперу, водночас із тим, як Біні верещала, Кітті заспокоювала її, а «креветки», що проходили повз нас, хихотіли.

Ми аж зіщулилися від вигляду поліцейського, що стояв навпроти входу в старе крило. Він був одягнутий в уніформу, у блакитний, застібнутий на ґудзики мундир і високий блакитний капелюх. Коли ми проходили повз нього на шляху до школи, він здавався неймовірно суворим і бундючним. Почуття провини через те, що ми вчинили стосовно міс Теннісон, пропікало мене наскрізь. На якусь мить я відчула себе подібною до вбивці.

Дорогою на молитви ми побачили іншого поліцейського. Він був набагато молодшим, аніж його високий колега біля входу в старе крило, у нього була тонка шия й вкриті ластовинням худі щоки.

— Який хлопець, — прошепотіла Кітті.

— Ти невиправна, — зневажливо сказала Лавінія.

— Тихо, дівчата, — сказала міс Леппет, проходячи повз нас. Я аж здригнулася, коли її побачила. Вона виглядала ще гірше, аніж будь-коли: у неї був червоний ніс і два незастібнутих ґудзики на кардигані. Вона нахилилася до нас і невпевнено сказала. — Застібніть мені, будь ласка, ґудзики, якщо вам не важко.

Коли вона пішла далі, я полегшено зітхнула. Я все ще боялась, що вбивця, можливо, затаївшись, очікує на слушний момент, аби спіймати нас і додати до свого списку жертв.

Молитви пройшли досить дивно. Міс Ґріффін переконливо трималася так, ніби нічого не трапилось, навіть незважаючи на те, що в залі тепер було два вільні стільці, де мали б сидіти міс Белл і міс Теннісон. Усі оберталися й витягували шиї, аби побачити цей порожній простір, а міс Ґріффін кидала паралізуючі погляди на всіх зацікавлених, якщо зустрічалася з ними очима.

Здається, міс Ґріффін згадала про поліцію. Цього дуже важко було не зробити.

— Я б хотіла, дівчата, аби ви були люб’язними з поліцейськими, — суворо сказала вона нам, — коли вони проводитимуть своє розслідування, яке я впевнена, як усі ми сподіваємось, буде завершено якнайшвидше. Що швидше цю прикру справу буде завершено, то краще. А тепер, на сьогодні в нас заплановано…

Я помітила, що Дейзі задумливо подивилася на веснянкуватого поліцейського, коли ми знову пройшли повз нього дорогою на математику. Вона почувалася піднесено, так, ніби мала якийсь план, і я підозрювала, що невдовзі вона попросить мене зробити щось незаконне.

Будьте певні, водночас з тим, як міс Паркер щось підсумовувала для нас на дошці, виглядаючи, як завжди, розлюченою й з наїжаченим волоссям, до мене прилетіла записка в якій йшлося: «На великій перерві йдемо прямо до веснянкуватого поліцейського. Я буду з ним говорити. Д.».

Згідно з цими словами все виглядало так, що ми не матимемо часу на те, щоб отримати наші солодощі. Тобто радіти було нічому. По вівторках нас частували печивом «Пік Фрін» із кремом «бурбон», це моє улюблене печиво. Воно навіть смачніше, аніж імбирні горішки.

Будьте певні, тільки-но пролунав дзвоник на велику перерву, як Дейзі схопила мене за руку й потягла подалі від кабінету, де проходило наукове заняття, вниз по східцях до бібліотечного коридору. Веснянкуватий поліцейський стояв біля дверей спільної вчительської кімнати й дивився на протилежну стіну дещо роздратованим поглядом. Я знову глянула на нього, але так і не змогла зрозуміти, що Кітті в ньому знайшла.

Проте Дейзі виглядала неймовірно чарівною. Вона смикала свій жмут волосся, допоки воно не впало їй на плечі, кинула сумку з книгами мені на ногу, а потім попрямувала до поліцейського з таким самим, як у Кітті, радісним виском.

— Ох! — вигукнула вона. — Я завжди мріяла зустрітися з поліцейським!

Перш ніж веснянкуватий поліцейський встиг усвідомити, що з ним відбувається, вона кинулася до його руки й вчепилася в неї, захоплено піднявши на нього очі. Він здригнувся, і його веснянкувате обличчя охопила паніка.

— Доброго ранку, міс, — незграбно сказав він. — Що я можу для вас зробити?

Блакитні очі Дейзі пильно дивилися на нього.

— Я думаю, бути поліцейським — надзвичайно захопливо, — сказала вона, затамувавши подих. — Уся робота, яку вам доводиться робити, — просто дивовижна. Ви детектив?

Веснянкуватий поліцейський кашлянув. Раптовий рум’янець вкрив його тонку шию й кінчики вух.

— Так, міс, — сказав він і почервонів ще більше.

— Ох! — аж задихалась Дейзі. — Це має бути найцікавіша річ у світі. Ви, мабуть, страшенно розумний.

— О, ні, — сказав поліцейський. — О, ні, ні, ні, тільки не я.

— О, але так воно і є! Із-поміж усієї школи ви були єди-

ним, хто зрозумів, що це, ймовірно, було не самовбивство.

Його худорляві груди випнулися вперед.

— Хіба? — запитав він хрипким голосом. — Добре, я припускаю, — як ви бачите, — що так, усе правильно. Спочатку, ми думали, що це була досить типова ситуація: пляшка вероналу біля ліжка, фраза, що була написана на її пляшці й звучала таким чином: «Мені дуже шкода, що завдаю вам клопоту». Однак я помітив дещо цікаве. Вона дуже акуратно лежала на ліжку, нічна сорочка добре на ній сиділа, волосся було причесане, але водночас на руках виднілися подряпини, на її губах був маленький поріз, — так, ніби вона чинила опір. Я не аналізував цього, однак звернув на це увагу свого керівника. Потім ми допитали пані, яка керує пансіонатом, де жила ваша міс Теннісон, і вона сказала, що хтось відвідував померлу в суботу. Це була жінка.

У мене забилося серце. Це була міс Леппет чи міс Гопкінс?

— Ох! — вигукнула Дейзі у відповідь. — Це неймовірно захопливо!

Поліцейський широко посміхнувся до неї.

— Звичайно, — сказав він, — ви не повинні нікому говорити те, про що я нині розповів вам. Усе цілком конфіденційно.

— О, так, — сказала Дейзі. — Цілком. Однак, — цілком конфіденційно, знову ж таки, — як вона виглядала, та жінка?

Вона поставила це питання занадто швидко, і раптом воно прозвучало дивно. Я внутрішньо здригнулася. Дейзі, намагаючись виправити свою помилку, додала дурнуватим голосом:

— Я мала на увазі, чи була вона душогубкою?

Однак, навіть при всій її чарівності, вона зайшла занадто далеко. Поліцейський кліпнув очима й почервонів, а потім, здається, отямився від чар Дейзі, яким вона піддала його.

— Заждіть! — затинаючись сказав він. — Навіщо вам треба все це знати? Ви збираєтеся розповісти це всім своїм друзям, чи не так?

— Ні!

— Буде набагато краще, якщо ви нікому не говоритимете! Це дуже привілейована інформація. Ох, я не повинен був розповідати вам так багато про це. Ви обіцяєте мені, що більше нікому не розкажете? Мій керівник мене покарає за це.

— Ох, звичайно ж, я нікому не скажу, — сказала Дейзі, намагаючись бути настільки переконливою, наскільки це було можливим. — Не будьте таким нерозсудливим! Я думаю, що вам страшенно пощастило перебувати у вирі чогось подібного! Ви знаєте…

Однак тієї миті зі спільної учительської кімнати вийшов чоловік і побачив, що Дейзі розмовляє з веснянкуватим поліцейським. У чоловіка був довгий ніс, чорні очі й зачесане назад густе темне волосся. Він виглядав вкрай офіційно. Насправді, як я зрозуміла, це мав бути той самий керівник, якого згадував веснянкуватий поліцейський.

— Роджерс! — різко сказав очільник поліцейських, його обличчя роздратовано скривилось. — Не розмовляй із молодими панночками.

Він кинув на Дейзі дуже неприємний погляд, однак вона незворушно подивилася на нього у відповідь.

— До побачення, містере Детективе, — промовила вона до Роджерса, дивлячись на нього крізь вії. І кинувши спопеляючий погляд на керівника поліцейських, вона сказала:

— Ходімо, Гейзел! Нам вже треба йти, — і попрямувала до бібліотечного коридору.

2

Дейзі помчала так швидко, що я не встигала за нею. Я все ще, захекавшись, йшла вздовж бібліотечного коридору, коли вона досягла його кінця й завернула за ріг до нового крила. До мене долинули крик, грюкіт, хор переляканих зітхань, і я почула голос Дейзі, високий, із нотками паніки й плачу:

— Ох, я страшенно перепрошую… Ой, міс Ґріффін, ой, ой, тут, дозвольте мені…

Я рвонула за ріг і зустрілася віч-на-віч з катастрофою. Коридор був абсолютно засміченим різними речами: паперами, зошитами, шпильками, марками — усе тріпотіло й вертілося під ногами. Дейзі поспішно ввірвалася прямо в акуратний і чистий кабінет міс Ґріффін. Я застигла від жаху.

Дейзі повзала на колінах, відчайдушно підбираючи речі знову. Акуратно укладене волосся міс Ґріффін було скуйовдженим, а на її вираз обличчя було страшно дивитись. Усі почали збиратися навколо неї, але вона вигукнула:

— Ідіть собі далі, дівчата, — і вони налякано порозбігалися.

Я опустилася на коліна поруч із Дейзі. Вона ковзала по плитці, підбираючи документи, і, затинаючись, говорила:

— Міс Ґріффін, я страшенно перепрошую, будь ласка, повірте мені, — однак міс Ґріффін виглядала, як людина, яка вже нічому не вірить.

Я взяла листа, загинаючи його кут, однак міс Ґріффін гаркнула:

— Не чіпай цього, Вонґ. Ох, забирайтеся звідси обоє, аби не заподіяти ще більше шкоди. — Маю сказати, що вона була страшенно розлючена. Я раніше ніколи не чула, щоб вона колись розмовляла з дівчатами таким тоном.

Дейзі з тремтінням хотіла щось показати міс Ґріффін, тримаючи в руках купу паперів, які вона вже зібрала, і ми обидві, відійшовши трішки назад, почали витягати речі зі шкільної сумки Дейзі. Міс Ґріффін тим часом опустилася навколішки в своєму бездоганному твідовому костюмі й підбирала папери, ніби одна з дипдинських покоївок. Це змусило мене палати від сорому. Я почувалася так, ніби ми вдвох зганьбили честь школи. Дейзі постійно, затинаючись, повторювала, як вона перепрошує, однак міс Ґріффін не була налаштована її слухати.

— Веллс, досить. Цього ніколи не трапиться. Дипдинські дівчата повинні брати провину за свої помилки на себе, якщо вони трапляються в їхньому житті, рівною мірою з благоволінням і спокійною гідністю. Я не очікувала такого побачити, щоб мої дівчата ридали через школу, наче варварки. Чесно кажучи, я дещо розчарована вами. Ви можете йти.

— Так, міс Ґріффін, — тихо сказала Дейзі, ненадовго виглядаючи кривою, оскільки тримала вміст своєї шкільної сумки в руках. Потім ми обидві квапливо вийшли від неї, почуваючись найменшими з-поміж усіх маленьких «креветок».

— Я думала, що це через мене, — прошепотіла Дейзі, коли ми були вже досить далеко від коридору. — О, Господи, подивися на час. Ми страшенно спізнюємося на мистецьке заняття.

Ми ще раз озирнулися довкола, аби впевнитись, що міс Ґріффін не бачить нас (вона не бачила — вона, нахилившись, збирала все, що залишилось), і побігли на заняття.

Мені завжди подобалися мистецькі заняття. Щоправда, це дуже мало стосувалось самого мистецтва, а більше було пов’язане з позицією Єдиного. Гонконг, на його думку, був частиною чарівного, мальовничого місця, що називається Сходом, а, оскільки я звідти, то він вважав, що я мала бути вродженим митцем. Він уявляв собі, що в Гонконзі всі лежать на яскравих фіолетових диванах, у кімнатах, обклеєних китайським ситцем, який можна придбати у магазинах «Вулворс», а павичі походжають біля наших ніг. Звичайно ж, це — неправда, і я зовсім не є вродженим митцем, однак Єдиний цього не помітив. Отже, я перемальовую китайських драконів із книжок, які знаходжу в бібліотеці, і Єдиний просто в захваті.

Того дня я старанно розмальовувала одного зі своїх драконів, коли помітила, що Дейзі припинила роботу й почала копирсатися в своїй шкільній сумці з жахливим виразом обличчя.

— Щось трапилось? — запитала я.

Замість відповіді Дейзі взяла свою сумку й висипала всі речі собі на парту. Олівці, гумки й шматки паперу полетіли вниз, а Дейзі почала шукати поміж них, оглядаючи кожну річ і через мить знову кидала її до сумки.

— Гейзел, — сказала вона, все ще відчайдушно продовжуючи шукати, — Гейзел, я не можу знайти сережку.

Я вся похолола.

— Ти впевнена?

— Звичайно, впевнена, — прошепотіла Дейзі, вказуючи жестом на вміст своєї сумки. Там дійсно не було видно жодної золотої прикраси.

Мій останній погляд на міс Ґріффін зринув, ніби фільм у голові. Вона нахилилася за чимось дуже маленьким, що лежало на плитці, зосереджено дивлячись на це. Я подивилася на Дейзі й побачила, що в неї були такі ж самі думки, що й у мене.

— Що нам тепер робити? — задихаючись сказала вона. — Міс Ґріффін покладе її просто в Дейві Джонс. Дейві Джонс — це наша назва для скрині міс Ґріффін, де зберігаються конфісковані предмети. Вона стоїть у неї в кабінеті, і ми назвали її саме так тому, що всі знають: якщо одного разу щось потрапило до цієї скрині, ви вже ніколи знову того не побачите. — Ми ніколи не отримаємо її назад. Як ми можемо протистояти нашим підозрюваним, якщо в нас немає сережки? О, Гейзел, наше блискуче розслідування. Воно зруйноване!

— Добре, — сказала я, дивуючись сама собі через те, що зірвалося з моїх вуст, — якщо нам потрібна сережка, ми всього лише повернемо її назад. Ми підемо до кабінету міс Ґріффін під час ланчу, і ти можеш сказати їй, що це подарунок твоєї мами або щось інше. У будь-якому випадку треба спробувати. До того ж, ти подобаєшся міс Ґріффін.

— Подобалась, допоки не увірвалась до її кабінету півгодини тому, — сказала Дейзі. — Однак, усе ж це чудова ідея, Гейзел! Тільки, як вона з’явилася в тебе?

— Я хочу розкрити злочин, — сказала я. — Я хочу, щоб людину, яка вбила міс Белл і міс Теннісон, було покарано. Скажи собі, наскільки це важливо.

У Дейзі злетіли брови.

— Так, але: Гейзел Вонґ переконує мене сказати неправду! Я ніколи не думала, що доживу до такого дня. Здається, ти права. Нам потрібна ця сережка, і ми повернемо її назад!

3

Ми з Дейзі підійшли до кабінету міс Ґріффін, що розташований на останньому поверсі нового крила. Звичайно ж, ми не повинні були заходити до нового крила в позаурочний час, однак усі поняття настільки сплутались і перемішались після смерті міс Теннісон, що ні в кого не було часу звернути увагу на те, що ми біжимо, за винятком темноволосого очільника поліції, який докірливо подивився на нас, коли ми пройшли повз нього, підіймаючись сходами біля портретів засновників школи. Сподіваюсь, що в нас був цілком невинний вигляд.

Двері до кабінету міс Ґріффін були зачинені. Ми з Дейзі заохочувально подивились одна на одну, а потім Дейзі постукала в двері. Я відчула сильне серцебиття, оскільки ми очікували почути голос міс Ґріффін, однак відповіла нам зовсім не вона. То була міс Леппет.

— Заходьте! — озвалась вона, і це був поквапний дзвінкий голос.

Ми з Дейзі в паніці поглянули одна на одну. Жодна з нас цього не очікувала. Навіть запитати міс Ґріффін про сережку було досить лячно, однак запитати одну з трьох підозрюваних про річ, яка є доказом і допоможе виявити те, що вона зробила, — це було набагато страшніше.

— Заходьте! — знову повторила міс Леппет, і цього разу її голос прозвучав без роздратування.

— Нам треба спробувати вдатися до блефу, — прошепотіла Дейзі. — Це може бути одним із способів виключити її.Або довести, що вона вчинила вбивство. Я хотіла сказати Дейзі, щоб вона не заходила, однак вона вже відчинила двері.

Дейзі була неперевершеною актрисою, і в такі моменти відчувала задоволення. Моє серце болісно забилося в грудях, а коліна дрижали, однак Дейзі поводилася так, ніби нічого дивного не відбувається.

— О, міс Леппет, — сказала вона, ніби це був приємний сюрприз. — Добрий день!

— Добрий день, Дейзі, Гейзел, — сказала міс Леппет. Вона сиділа за тим столом, за яким колись працювала міс Белл, поряд із великим зеленим шкіряним столом міс Ґріффін і скоса дивилася на нас. Її сіре волосся було скуйовдженим, окуляри — перекошеними, а спереду її величезної блузки виднілася пляма. Вона виглядала абсолютно нешкідливим страшком. Однак зовнішність, як нас учили, могла бути оманливою. Я зупинилася на безпечній відстані від неї, посередині зелено-синього візерунчастого килима міс Ґріффін і надала можливість Дейзі говорити.

— Міс Леппет, — сказала вона, — це страшенно жахлива річ, аби запитувати про неї у вас. Я, мабуть, дійсно почекаю, допоки міс Ґріффін повернеться. Про це дуже важко просити…

Це, звичайно ж, зачепило міс Леппет.

— Як ти бачиш, сьогодні я виконую обов’язки секретаря міс Ґріффін, саме тоді, як вона налагоджує справи з поліцією. Отже, усе, що ти можеш розповісти міс Ґріффін, можеш говорити й мені, дорогенька.

— Ох! — сказала Дейзі. — У такому разі… я впевнена, що міс Ґріффін говорила вам, що я зіткнулась з нею цього ранку. Я почуваюся цілковитою дурепою, ніколи не пробачу собі цього, однак… Добре, я впустила дещо, коли врізалася в неї. Це було дещо, чого я не повинна мати в школі, проте в моєї мами наступного тижня день народження. Я знаю, що це було моєю неприпустимою помилкою, — зберігати приготований для неї подарунок у школі, однак тільки-но я помітила, що дещо загубила, то одразу ж зрозуміла, що єдине, що можна зробити, — це прийти до міс Ґріффін і просто попросити її віддати мені цю річ назад.

— Як мило, — сказала міс Леппет, ковтаючи літеру «л». — А що саме це було?

Я вся стиснулась, почуваючись так, ніби мене ось-ось вдарить дуже велика дівчина, у якої є хокейна ключка.

— Добре, я купила для мами пару золотих сережок, однак, коли я поглянула на них на мистецькому занятті, то побачила, що в коробці лежить лише одна з них. Це дві довгих краплі-сльозинки, одна нависає над іншою.

Я очікувала, що міс Леппет зіскочить зі свого стільця й закричить або знепритомніє, або жбурне в нас прес-пап’є міс Ґріффін. Натомість вона виглядала просто здивованою.

— Але, Дейзі, дорога, який неймовірний збіг. Як дивно. Ти впевнена? Міс Ґріффін щойно знайшла свою власну сережку, яку загубила тиждень тому, це — золота прикраса, схожа на ту, що ти описала. Вона показувала її мені хвилину тому, і вона все ще лежить у її столі.

Вона взяла щось із одного з-поміж багатьох ящиків стола й показала нам, аби ми побачили. На її долоні лежала та сама сережка, яку ми знайшли в тунелі, це були дві золоті сяючі сльозинки.

— Бачиш, це сережка міс Ґріффін, дорога, — сказала міс Леппет Дейзі. — Ти впевнена, що сережка, яку ти загубила, була схожа на цю?

Дейзі зіщулилась. Потім вона сказала дуже швидко:

— О, ні, ви праві. Як прикро! Я страшенно перепрошую, що потурбувала вас. Ходімо, Гейзел, нам вже час іти. Я впевнена, що міс Леппет дуже зайнята. Ходімо, Гейзел!

Їй довелося витягти мене з кімнати. Я не могла відірвати очей від золотої сережки, що лежала на руці в міс Леппет. Цього не може бути, думала я, цього не може бути! Однак це сталося. Та сережка виглядала абсолютно пересічною, за виключенням того, що вона означала дещо неймовірно жахливе.

Міс Леппет не була вбивцею. Не були вбивцями також міс Гопкінс або Єдиний. То була міс Ґріффін.

4

Міс Ґріффін вчинила вбивство. Чому ми навіть не подумали про неї як про підозрювану?

Дейзі схопила мене за зап’ясток. Вона кудись мене тягла, але я не опиралась. Мене більше не хвилювало нічого, за винятком того, що відбувалося в моїй голові.

Це зробила міс Ґріффін. Звичайно ж, тільки-но ми дізналися про те, що ймовірне алібі міс Леппет не підтвердилось, ми мусили б зрозуміти, що алібі міс Ґріффін зникло так само, однак нам ніколи й на думку не спадало про неї так міркувати. Я знову пригадала розмову, яку Дейзі підслухала між міс Ґріффін і міс Теннісон. Чому ми не усвідомили, наскільки зловмисним було прохання міс Ґріффін?

Коли я була зовсім не там, займаючись власними справами у придатному для прослуховування місці бібліотечного коридору, Дейзі розповідала мені, як міс Ґріффін підійшла до міс Теннісон.

— Міс Теннісон, — сказала вона, — Мені треба з вами поговорити. Ви не до кінця завершили деяку роботу, допомагаючи мені в нашому спільному проєкті. Ви досить пізно затрималися в моєму офісі в понеділок увечері, отже все має бути виконаним.

— Так, але я зробила це у вівторок і в середу, — нервово сказала міс Теннісон.

— Ах, але не повністю, — відповіла міс Ґріффін. — Залишилась іще частина роботи, яку необхідно закінчити. — Якщо чесно, Гейзел, міс Теннісон побіліла, як полотно. Вона вся дрижала. — Чи можемо ми запланувати іншу зустріч? — запитала міс Ґріффін. — Залишилось зовсім трішки роботи, яку я хотіла б, щоб ви зробили — можливо, сьогодні ввечері?

Якби це стосувалося будь-якої іншої вчительки, ми, мабуть, були б набагато більш підозрілими. Однак якимось чином міс Ґріффін завжди здавалася дещо відстороненою від інших вчителів і значно вищою за все, що відбувалося у школі «Дипдин». Міс Леппет, міс Гопкінс і Єдиний — усі були досить вірогідними підозрюваними, а також були міс Теннісон і міс Паркер, аби з них почати. Усі вони мали мотив, щоб убити міс Белл, тоді як міс Ґріффін не виглядала, як людина, що має для цього будь-який мотив.

Однак міс Ґріффін зробила це. Чому?

Я відчула, як Дейзі стиснула мою руку.

— Гейзел, — сказала вона. — Ти говориш сама з собою.

Я кліпнула очима й побачила, що якимось чином ми опинилися в роздягальні старого крила. Пролунав дзвоник, який сповістив про завершення перерви на ланч.

— Ходімо, — сказала вона. — Сховаймося.

Вона затягла мене за один із дуже віддалених куточків, що був заповнений верхнім одягом, який дівчата залишили кілька років тому й абсолютно не турбувалися, аби знову його відшукати. Пальта злегка пахнули прілим, а сіра тканина трішки позеленіла з роками.

Я примостилася поруч із Дейзі. Ми сиділи в напівтемряві й намагалися не вдихати запах старих пальт. Потім Дейзі взяла мене за руку. Я відчула, що вона тремтить.

— Я ніколи б не здогадалась, що то могла бути міс Ґріффін, — тихо сказала вона. — Я не хотіла тобі говорити, але я була майже впевнена, що то були міс Гопкінс і Єдиний. Тут усе почало вимальовуватися, — мотив, засоби, навіть сережка. Однак… Ох, міс Ґріффін!

Я кивнула, відсуваючи пальто від свого обличчя.

— Вона не виглядає справжньою, чи не так? — запитала Дейзі.

— Вона не людина, — сказала Дейзі. — Вона наскрізь є директоркою, до самих кісток. Принаймні, я так думаю. Добре! Тепер ми знаємо, як вбивця переконала міс Теннісон допомогти їй: міс Ґріффін, мабуть, запропонувала їй посаду заступниці директорки в обмін на її послуги. І та розмова, яку я підслухала в п’ятницю, тепер набуває сенсу. Міс Ґріффін нагадувала міс Теннісон про те, що вони діяли разом; вона мабуть хотіла попросити її про допомогу, щоб оглянути школу ще раз того вечора в пошуках загубленої сережки! Той ліхтарик, який ми бачили, коли прокрадалися коридорами в п’ятницю вночі, — добре, я припускаю, що то мали бути вони, у пошуках сережки. Господи.

Мені цікаво було зрозуміти, навіщо вона це зробила. Заради чого на світі варто вбивати двох людей, якщо ви вже — директорка школи «Дипдин»? Міс Теннісон вона вбила через те, що та була готова розповісти все поліції, однак навіщо було спершу вбивати міс Белл?

— У неї має бути причина, — сказала я, попри те, що в мене з цього приводу не було жодної думки так само, як і в Дейзі. Міс Ґріффін справляла враження людини, у якої все є, і вона більше нічого не хоче. Вона керувала школою «Дипдин», усі інші вчителі метушилися довкола неї, також вона була досить заможною й навіть добре виглядала, як для літньої людини. — Однак, здається, я не знаю, яка вона, — зізналася я.

— Будемо розмірковувати логічно, — сказала Дейзі, стиснувши мою руку. Її рука ставала більш непохитною, хоча моя все ще тремтіла. — Ми знаємо, що вона зробила це. Також, як ти говорила, ми знаємо, коли і яким чином. Тепер нам треба дізнатися навіщо. Чому взагалі люди вбивають інших людей?

— Гроші, — швидко сказала я. — Дейзі втовкмачувала в мене ці причини багато разів, тому я їх знала на рівні серця. — Влада. Кохання. Страх. Помста. Однак у будь-якому разі в міс Ґріффін було набагато більше грошей і влади, аніж у міс Белл, тому все сталося з інших причин.

— Так само, — сказала Дейзі, — помста виглядає малоймовірною. Міс Ґріффін могла просто не дати міс Белл посади заступниці директорки або звільнити її, аби вона хотіла за щось помститися. Отже, залишаються кохання й страх. Добре, а що коли, — Гейзел, скажи мені, якщо це не має сенсу, — що, коли міс Белл шантажувала міс Ґріффін? Вимагала грошей… Або ні, посаду заступниці директорки — в обмін на мовчання стосовно дечого? Це могло б пояснити, чому міс Ґріффін не могла просто звільнити міс Белл.

— Однак міс Ґріффін виглядає настільки бездоганною! — заперечила я. — Через що її можна шантажувати?

— Добре, я не знаю, — сказала Дейзі, — однак, якщо вона вбила двох людей, це має бути щось дуже жахливе. Я права?

Навіть тоді, у вирі всього іншого, що крутилося в моїй голові, я знайшла час для здивування. Дейзі Веллс запитувала в мене, що я думаю з приводу її детективної роботи!

— Це має сенс, — сказала я. — Коли взагалі щось має сенс.

— Шкода, що ми не можемо просто запитати про це в міс Белл, чи не так? — сказала Дейзі з тихим хихотінням. — Щиро перепрошую, але за що вас убили?

— Можливо, вона залишила записи, — сказала я.

Дейзі знову засміялась. Потім вона стиснула мої пальці так сильно, що я скрикнула.

— Гейзел, — сказала вона, — ти сказала зовсім не безглузду річ. Як підкреслюється в усіх моїх книжках, шантажисти зазвичай роблять копії викривальних документів і зберігають їх в надійному місці для страхування. А що коли міс Белл зробила дещо подібне до того?

— Якщо вона це зробила, — сказала я, у захваті стискаючи руку Дейзі, — вони, мабуть, заховані десь у школі.

— Так! — сказала Дейзі. — Я б’юся об заклад, що міс Ґріффін і міс Теннісон шукали це так само ретельно, як і сережку, минулого тижня!

Потім ми згадали про те, що школа «Дипдин» була досить великим місцем. Зітхаючи, ми знову занурилися в одяг.

— Ні, зачекай, — сказала Дейзі й знову сіла, випрямившись. — Проаналізуємо. Міс Белл і міс Ґріффін мали попередню домовленість зустрітися в спортзалі, — вони не зустрілися б там випадково в понеділок увечері. Отже, у міс Белл мало би бути достатньо часу, аби підготуватися до зустрічі й заховати докази, які вона хотіла використати, щоб шантажувати міс Ґріффін. Вона мала покласти їх до безпечного місця, кудись, де б міс Ґріффін і в голову не прийшло їх шукати.

— Отже, не в спільній учительській кімнаті, — сказала я. — І не в науковій лабораторії також.

— Цілком очевидно, — погодилася Дейзі. — Добре, що нам відомо стосовно того, де була міс Белл у понеділок ввечері?

— У спортзалі, — сказала я. — Однак у спортзалі абсолютно ніде щось заховати. Джонс знайшов би їх, якби вони були десь у «шафі» або поблизу, до того ж, це занадто близько до місця зустрічі.

Потім, після спалаху чогось, що Дейзі б назвала Шерлоковим блиском, якби це трапилося з нею, я побачила відповідь.

— Дейзі! — видихнула я. — Роздягальня. Саме тут! Пам’ятаєш першокласницю, яка побачила міс Белл, коли вона рилася тут посеред одягу. Ми використали те, що вона сказала, лише для того, щоб встановити, коли міс Белл вирушила в спортзал, але що коли міс Белл була тут, аби заховати докази?

Дейзі промовила дещо таке, що абсолютно не личить леді. Потім вона міцно обійняла мене. Я аж засяяла.

— Кишені пальта! — закричала вона. — Ніхто ніколи не використовує ці обшарпані старі пальта, вони залишатимуться тут, допоки не зотліють зовсім! Це чудове місце, аби щось заховати! Швиденько, Гейзел, шукаймо!

І вона почала перебирати купи старих пальт, що оточували нас.

Відчуваючи тремтіння від захвату, я шукала разом із нею. Ми знову вийшли на потрібний шлях, подумала я, коли занурювала руку в розірвані й брудні кишені, виймаючи звідти олівці й солодощі, до яких прилипнув бруд. Потім мої пальці наткнулись на щось велике з жорсткого картону, ця річ захрустіла, коли я стиснула її. Затамувавши подих, я підтягнула ближче пальто перед собою і вийняла ту річ. У ту мить я побачила, що тримаю в руці червоний записник, про що говорили невеликі акуратні літери на обкладинці.

— Дейзі, — тихо сказала я. — Я дещо знайшла.

5

Дейзі переможно скрикнула, — а я не могла відірвати очей від тих двох акуратно написаних слів. Мені аж мороз пробіг поза спиною. Веріті Абрахам. Здавалося, що вона присутня скрізь. Я знаю, що ці слова звучать по-дурному, однак на той момент я справді ставила собі питання: а що, коли вона переслідуватиме мене? Я уявляла її зі спадаючим вниз волоссям, в одязі з кривавими плямами, і мене кидало то в жар, то в холод. На Дейзі це не справило такого враження.

— О, Господи, — сказала вона, пильно вдивляючись у записник. — Веріті. Я маю на увазі Веріті Абрахам!

— Я знаю, — непевно сказала я. Це було незвично — думати, що перед тим, як Веріті стала дівчиною-привидом із моєї уяви, вона була звичайною пересічною школяркою в «Дипдині», яка полюбляла солодощі й вела щоденник. Я глибоко зітхнула, схилилась над щоденником і почала читати.

25 вересня 1933 року.

Початок іще одного року! Дуже важливого року. Тато постійно нагадує мені, що настав час готуватися до вступних іспитів до університету. Це страшенно важливо, я знаю, і я дуже щаслива, що мене готуватиме до іспитів сама міс Ґріффін! Я неймовірно здивована тим, що вона обрала саме мене. Я завжди думала — мені зараз соромно за це, але я завжди вважала, що я їй особливо не подобаюсь. Здавалося, що вона постійно уникає мене в коридорах. Тому я була просто вражена, коли вона сама мені це запропонувала! Я прийняла рішення підтягнутися в навчанні й працювати так старанно, наскільки це в моїх силах, аби бути гідною її.

— Нудно, — сказала Дейзі. — Дещо мудровано. Що? Там має бути щось!

18 жовтня 1933 року.

Підготовка до іспитів розпочалася, — хотілося б, щоб я мала змогу сказати «добре». Я сподіваюсь, що це дійсно так. Я, звичайно, намагаюся робити все якнайкраще, — щоправда, боюся, що іноді думаю дещо повільно. Однак мене все більше й більше дивує міс Ґріффін. Вона поводиться дуже незвично й завжди виглядає так, ніби хоче мені щось сказати, і, коли вона навчає мене, найзвичайніші речі змушують її певною мірою здригатися. Ми обговорювали Іокасту, ту божевільну жінку, що відмовилася від свого сина Едіпа, і міс Ґріффін трималася так, ніби намагалася виправдати її вчинок. Я не показала того, що не згодна з нею, оскільки вона — директорка, але це дійсно так! Цікаво, чи все з нею гаразд?

24 жовтня 1933 року.

Я починаю підозрювати, що в міс Ґріффін є якась таємниця! Насправді я думаю, що ця таємниця пов’язана з її темним минулим. Наступного дня я розповіла про це Генрі, і вона вважає, що все це — маячня, однак я переконана, що маю рацію. Цікаво, що це може бути?

16 листопада 1933 року.

Тут уже не може бути жодної помилки. У міс Ґріффін є таємниця, — і я впевнена, що вона має намір повідати її мені! Мене це певною мірою тішить, проте я маю надію, що це не буде чимось жахливим. У будь-якому разі вона затримує на мені такі дивні погляди, які ніби промовляють щось… Я розповіла все це Генрі, але вона сказала, що я збожеволіла й що всім відомо: у вчителів не може бути таємниць, принаймні, дуже важливих. Генрі іноді буває занудою.

20 листопада 1933 року.

Я була права. Проте, о, Боже, що ж мені робити? Цього просто не може бути. Однак це правда. Вона показала мені всі документи… вона зберігала їх усі, — як здавалося, маючи надію, — заждіть, я не була послідовною, розповідаючи про це. Дозвольте, я розпочну все з початку. Того вечора, впродовж наших індивідуальних занять, міс Ґріффін врешті-решт розповіла мені свою таємницю. Сімнадцять років тому, ще до того, як вона прибула до школи «Дипдин», коли вона була вчителькою іншої школи, — вона народила дитину. Вона не була одружена, тому, звичайно ж, вона приховувала це. Дитину вона віддала в дуже хорошу родину. Цією дитиною була я».

Я завершила читання важко дихаючи, а Дейзі недоречно скрикнула.

— Дійсно! — вигукнула Дейзі. — Дійсно! О, Гейзел, як це захопливо!

Я не могла в це повірити, але потім вона показала мені всі сертифікати з підписами моїх батьків та її власним підписом. Це дійсно правда. О, Господи, що ж мені робити? Моя мама мені — зовсім не мама й тато більше не має до мене ніякого стосунку, — натомість, я донька — шкільної вчительки. Шкільної вчительки! Яка була абсолютно ніким і не була навіть одружена!

Що я маю робити? Я думаю, що вона хоче стиснути мене в обіймах і щоб я назвала її мамою. Звичайно, я не могла цього зробити. Я вибігла з її кабінету, — я більше ніколи не хочу туди повертатись.

21 листопада 1933 року.

Я розповіла Генрі про все, що трапилось. Вона також не могла в це повірити. Вона говорить, що я маю трішки почекати, перш ніж розповідати це комусь іще, але я не розумію, чому. Як міс Ґріффін може примусити мене? Я хочу розповісти мамі й татові й почути від них, що все це — неправда.

22 листопада 1933 року.

Міс Ґріффін також просить мене зберігати мовчання. Я думаю, що вона занепокоєна моєю реакцією. Я не розумію, чому вона очікувала чогось іншого. Вона говорить, що я маю зрозуміти її становище, що це має бути нашим секретом. Але як же бути з моїми почуттями? Це несправедливо з її боку!

23 листопада 1933 року.

Сьогодні я отримала записку від міс Ґріффін, у якій вона просила мене зустрітися з нею на балконі спортзалу після завершення занять, аби «обговорити ситуацію». Я залишу її в цій книзі на випадок — ох, я не знаю навіщо. Я піду, але я не зобов’язана змінювати свою думку. Я все розповім мамі й татові, коли поїду додому на свята. Вона не може зупинити мене. Вона не може мені вказувати, що я маю робити.

То був останній запис, який Веріті зробила в своєму щоденнику. Однак то була не остання річ, яку ми там знайшли. Коли Дейзі повернула записник, два шматки паперу випали з нього. Перший був короткою запискою, на- писаною чудовим каліграфічним почерком міс Ґріффін.

«Міс Абрахам.

Я пропоную зустрітися на балконі спортзалу цього вечора, 23 листопада, о 17.30, аби обговорити ситуацію, що склалася між нами. Будь ласка, не запізнюйтесь».

На другому був незграбний почерк міс Белл.

«Тій, кого це стосується.

У мене є докази, які доводять, що директорка школи для дівчат «Дипдин» Розмарі Ґріффін була причетною до смерті своєї учениці Веріті Абрахам у листопаді 1933 року. Чи то міс Ґріффін напала на Веріті з метою заподіяти їй смерть, чи то був нещасний випадок, я не знаю, але зіставлення щоденника й записки доводить, що вона була присутня в момент смерті Веріті й що саме вона спричинила цей нещасний випадок, відкривши таємницю Веріті, що вона є її справжньою матір’ю. Розмарі Ґріффін не гідна більше обіймати посаду директорки. Вона має бути терміново усунута зі своєї посади в школі «Дипдин», і я подам свою кандидатуру на розгляд після її зміщення».

— Неймовірно! — радісно сказала Дейзі. — Я би сказала, що це мотив убивства, усе правильно. Усе виглядає так, ніби міс Белл була занадто жадібною й хотіла взагалі вижити міс Ґріффін зі школи «Дипдин». Вона б втратила все! Ох, якби тільки школа знала!

Я почервоніла від шоку. Я не могла в це повірити. Міс Ґріффін, велична міс Ґріффін, мала ганебний зв’язок, і в результаті цього в неї народилася дитина. Це не відносилося до тієї категорії речей, які шанована вчителька могла собі дозволити! Однак Веріті була її донькою! Невже міс Ґріффін вбила Веріті, аби примусити її замовчати? Або це був лише нещасний випадок? Якою б не виявилася правда, Веріті зовсім не була схильна до самовбивства. Людина, яка написала цей щоденник, ніколи не хотіла звести рахунки з життям. Отже, це мала бути вина міс Ґріффін. У мене мурашки поповзли від жаху. Мені дещо спало на думку.

— Генрі, яку згадує Веріті, — це Король Генрі, чи не так? Отже, вона про це знала весь час! Це, мабуть, саме тому вона виглядала настільки дивною й че- рез це прийшла поговорити з міс Теннісон у «Віллоу». Я знала, що вона була якось причетна до цього!

Дейзі кивнула.

— Вона точно не знала, що відбулося, однак б’юся об заклад, що вона поводилась дуже підозріло. Можливо, вона зрозуміла, що міс Теннісон якось причетна до цієї таємниці й саме тому вона збиралась зустрітися з нею в суботу. Однак найголовнішим є те, що тепер ми маємо всі докази, яких потребували, аби висунути звинувачення проти міс Ґріффін. Що б вона тепер не говорила, ми викрили її. Гейзел, ми розкрили цей злочин.

— Міс Белл розкрила цей злочин, — сказала я.

— Не будь дурепою, Гейзел, — сказала Дейзі. — Вона мертва. Вона не розкрила нічого.

Я тільки-но розтулила рота, аби щось заперечити, або, принаймні сказати щось інше стосовно надзвичайних обставин, у яких ми проводимо розслідування, — коли двері роздягальні зі скрипом відчинилися.

6

Ми з Дейзі заклякли. Ми зрозуміли, що все дуже погано. Нині була середина уроку (який ми з Дейзі пропустили), а тому ніхто не повинен був вільно ходити по території школи. На щастя, ми надійно заховалися за нашим вішаком із непотрібними пальтами в дуже віддаленому кінці кімнати. Дехто, зазирнувши до неї, не міг нас побачити, — і це врятувало нас.

Двері знову скрипнули, на мить запанувала цілковита тиша, а потім міс Ґріффін сказала:

— Дейзі, Гейзел, де ви дівчата?

Я відчула, як Дейзі стиснула мою руку, було чутно наше дихання й калатання сердець. Вони билися так голосно, ніби кричали, а я настільки сильно тремтіла, що уявила собі, як хмари пилу у вигляді міс Ґріффін здіймаються з пальт і літають навколо нас.

Вона прийшла, щоб знайти нас. Вона дізналася! Міс Леппет мала розповісти їй, що ми шукали сережку. Вона хоче вбити нас, зневірившись, думала я, а потім поховати в лісі поряд із міс Белл, після чого скаже нашим батькам, що ми втекли!

Мені здається, я боялася вбивці й раніше, впродовж усього нашого розслідування, однак до цього моменту я ніколи не усвідомлювала, наскільки я хочу жити.

— Дівчата? — знову озвалась міс Ґріффін. — Дівчата, ви там? Виходьте, у мене є чудовий сюрприз для вас!

Я не почувалася би більш наляканою, навіть якщо б вона сказала: «Виходьте, тому що я можу вбити вас!»

— Міс Леппет сказала мені, що відбулось непорозуміння. Вона вам неправильно все пояснила. Ходімо, дівчата, я можу все пояснити.

Це було дуже дивним — не послухатися вчительки. Однак ми не вийшли.

Нарешті міс Ґріффін зітхнула. Вона зачинила двері й у кімнаті знову стало тихо.

Я вже хотіла вискочити з нашої схованки, однак Дейзі прошепотіла:

— Зачекай!

Ми чекали й чекали, а потім почули, що кроки міс Ґріффін почали віддалятися.

Дейзі з тремтінням прилинула до мене.

— Хутчіш! — вигукнула вона. — Нам треба потрапити на уроки, перш, ніж вона повернеться!

— Справді? — невпевнено запитала я. Мої коліна стали ватними. Я не була впевнена, чи хочу я кудись іти.

— Ти хочеш чекати на неї тут? — запитала Дейзі.

Я похитала головою.

Коли ми залишили роздягальню, я почувалася так, ніби на мою голову спрямовано прожектор. Я боялась, що міс Ґріффін може напасти на нас щосекунди. Я притискала до грудей щоденник Веріті, ніби щит, а коли ми завернули за ріг, ледве не зіткнувшись із темноволосим очільником поліції, що йшов нам назустріч, я аж підскочила, і в мене затремтіли зуби.

Дейзі ухилилася від нього, і я з жахом зрозуміла, що незважаючи на те, що трапилось, вона все ще хоче завершити розслідування без допомоги поліції, — навіть коли міс Ґріффін могла очікувати за наступним рогом, аби упіймати нас. Мені знадобилася лише мить (або навіть секунда), аби зрозуміти, що прийшов час перестати поводитись як секретар.

Поліцейський уже відвернувся від нас.

— Я перепрошую, — сказала я. — Заждіть! Нам потрібна ваша допомога.

Поліцейський повернув до мене обличчя.

— Слухаю вас, — чемно сказав він.

— Гейзел! — закричала Дейзі. — Що ти робиш?

Можливо, я мусила почуватися винною. Однак не відчувала провини.

— Будь ласка, допоможіть нам, — сказала я, кинувшись до нього. — Ми знаємо, хто вбив міс Теннісон. Це була міс Ґріффін, вона також вбила нашу вчительку, відповідальну за наукову діяльність, міс Белл, а зараз вона шукає нас. Будь ласка!

Мушу сказати, що він не повірив мені. Він насупився, і його обличчя зморщилось.

— Я страшенно перепрошую, — сказав він, — але про що ви говорите?

— Міс Ґріффін — вбивця, — сказала я. — Це правда! Погляньте! У нас є докази!

І я притулила щоденник Веріті до його грудей.

— Гейзел! — знову закричала Дейзі. — Не роби цього!

Однак поліцейський уже почав гортати його.

Спочатку він робив це виключно задля того, щоб бути ввічливим, — однак потім у нього злетіли брови, насупилось чоло, і він почав гортати сторінки набагато швидше.

— Звідки у вас це? — запитав він.

— Ох, це не має значення, — сказала я. — Ви маєте допомогти нам! Міс Ґріффін переслідує нас! Вона хоче нас убити!

У якусь жахливу мить мені здалося, що він збирається покинути нас. Однак натомість він глибоко зітхнув, поклав свої великі руки нам на плечі, підвів нас до дверей найближчої класної кімнати й підштовхнув нас усередину.

Поліцейський врятував нас від міс Ґріффін. Мені захотілося обійняти його. Дейзі, звичайно ж, це зовсім не порадувало. Мені навіть не треба було дивитися в її бік аби зрозуміти, що зараз буде.

— Добре, — сказав він із надзвичайно серйозним виразом обличчя. — Що це все означає?

Дейзі пирхнула.

— Гейзел вже сказала занадто багато, — мовила вона, склавши руки й зморщивши носа. — Я не розумію, чому я маю повідомляти вам щось іще? Хто ви такий? Ви перебуваєте тут цілий день, але навіть не назвали себе.

Я боялась, що поліцейський вижене нас із кімнати, однак на моє велике полегшення слова Дейзі лише потішили його.

— Я — інспектор Прістлі, — представився він. — А ви?

— Я — Дейзі Веллс, донька лорда Гастінгса, — сказала Дейзі так, ніби вона була королевою, — а це моя подруга Гейзел Вонґ. І це наш випадок убивства, бо ми розкрили його без вас, дуже дякую. Не має значення, що Гейзел сказала вам, ми не потребуємо вашої допомоги.

Після цих слів у інспектора злетіли брови, і його чоло знову зморщилось.

— Тобто ви хочете сказати, що маєте щось більше, аніж щоденник, який ви мені показали? — запитав він. — Ви можете довести те, що Гейзел мені щойно розповіла стосовно міс Ґріффін?

Дейзі вагалася. Маю сказати, що в ній відбувалася жахлива внутрішня боротьба, чи виявляти нашу спритність перед інспектором.

Однак я не хотіла опинитися сам на сам із кривавою міс Ґріффін. Ми розкрили цей злочин, але зараз вже нічого не могли зробити. Як би Дейзі не опиралася цьому, ми мали розповісти поліції все, що знали.

— Так! — сказала я. — Ми знаємо, що міс Ґріффін убила міс Белл. Міс Белл шантажувала її тим, що відбулося з Веріті Абрахам минулого року, як бачите. Усе це є у щоденнику. Міс Белл ймовірно знайшла його, коли виконувала для міс Ґріффін секретарську роботу на початку цього року. Отже, міс Ґріффін убила міс Белл, аби вона навіки замовчала, і примусила міс Теннісон допомогти їй позбутися тіла. Потім вона також убила міс Теннісон, оскільки та збиралася піти до поліції. І вона щойно намагалася вбити нас! Я знаю, що ці слова звучать, як божевілля, однак ми можемо їх підтвердити. У нас є докази. Покажи йому, Дейзі.

Дейзі, знову вагаючись якусь мить, занурила руку в свою сумку й витягла звідти заплямований кров’ю спортивний ковзан, аркуш паперу й шматок тканини з лабораторного халату міс Белл, а потім сказала:

— Ох, добре! Однак я сподіваюсь, що ви й надалі пам’ятатимете, що саме ми все це знайшли.

А потім ми обидві розповіли поліцейському абсолютно все про наше дослідження. Я усвідомила, що почавши розповідати, я вже не могла зупинитись, здається, Дейзі робила доповнення з кращими поясненнями. Ми розповіли йому, як загубили сережку («Наша найважливіша частина доказів!» — розпачливо сказала Дейзі), і як намагання її повернути вивело нас на слід міс Ґріффін. Мушу сказати, що інспектор спочатку ввічливо слухав, однак коли ми з Дейзі почали все пояснювати, він вийняв записник із кишені свого пальто й почав записувати. Його обличчя все більше й більше морщилося, а брови здіймалися все вище й вище.

Коли ми завершили розповідь, він поклав ручку, витер рукою обличчя й засміявся.

— Непогано, як для першого розслідування вбивства вашим Детективним товариством, — сказав він.

— Ви нам вірите? — різко запитала Дейзі.

— Ви продемонстрували певну переконливість, навіть коли трохи плутано викладали події. Дуже важко вам не повірити. Трішки шкода, що у вас більше немає тієї сережки, однак я впевнений, що зможу розкрити цей злочин й без неї.

У Дейзі було збентежене обличчя, однак мені значно полегшало.

— І ви шукатимете тіло міс Белл? — запитала я.

— Так, я пошлю свою людину до Оукшоттських лісів сьогодні опівдні. Однак, допоки я завершу розслідування цього злочину, я маю захистити вас від міс Ґріффін. Мені не подобається думка про те, що ви й надалі безсистемно блукатимете, виконуючи вашу роботу юних міс Марпл, в той час, коли вбивця все ще на свободі.

— Міс Марпл! — прошепотіла Дейзі собі під ніс. — Голмс і Ватсон, будьте ласкаві.

— Чи є таке місце, де б ви могли провести кілька годин? — запитав інспектор Прістлі, вдаючи, що нічого не почув.

— Ми могли б піти до медсестри Мінн у санаторій, — запропонувала я.

Інспектор кивнув.

— Добре. Ви можете залишатися там, допоки міс Ґріффін не буде заарештовано. Я призначу одного зі своїх людей охороняти вас, а іншому доручу бути в неї на «хвості». Запам’ятайте — ніякого героїзму! Ви вже й так зробили досить багато.

— Добре, ми розкрили ваш злочин для вас, — сказала Дейзі.

Інспектор піднявся зі свого крісла й пригладив своє темне волосся.

— Авжеж ви це зробили, Леді Досконалість, — сказав він, що, як мені здається, було лише жартом на адресу Дейзі, але вона була неабияк втішена визнанням цього факту.

— Дякую, — сказала вона й простягнула руку інспектору. Він урочисто потиснув її (я більш ніж впевнена, що він не був абсолютно серйозним), а потім повернулася й піднесла його руку до мене. Я потиснула її, зненацька засоромившись. Я поглянула на нього краєчком ока й була в шоці, коли він підморгнув мені. Я випустила його руку, страшенно зніяковівши, однак, коли я подивилася на нього знову, вираз його обличчя був так само чемним, як і завжди.

7

Коли ми опинились у безпеці в санаторії (медсестра Мінн, кинувши побіжний погляд на інспектора, не мала жодних заперечень, аби ми були пацієнтами), поклала нас на два білосніжних ліжка, що стояли поруч, я раптом відчула, що готова розплакатись. Я подивилася на стелю і, прикрившись носовичком, ковтнула сльози так тихо, як тільки могла, водночас із тим, як уся тремтіла, ніби й справді була хвора.

Поряд зі мною Дейзі, звичайно ж, базікала без упину.

— Як ти вважаєш, ми отримаємо від поліції медалі за сміливість? Хіба ми не були хоробрими?

— Дуже, — сказала я, у мене цокотіли зуби. Куточки моїх очей зрадницьки помокрішали.

— Я говорю! — сказала Дейзі, помітивши мене. — Із тобою все добре, Гейзел?

— Так! — сказала я, мої зуби ще більше застукотіли. — Зі мною майже все добре. Тільки я не можу зупинитись…

І я залилася слізьми.

— Ох, бідолашна Гейзел!

— Пробач! — затинаючись, сказала я. — У мене не виходить поводитись, як личить детективу.

— Гейзел, — сказала Дейзі, обхопивши руками мої плечі й притулившись головою до мене, — не говори нісенітниць. Упродовж цього розслідування ти поводилась, як найкращий детектив у світі. Насправді, за твої героїчні й виважені дії у розслідуванні вбивства міс Белл я маю намір підвищити тебе. Із цієї миті ти — віце-президент Детективного товариства.

Я схлипнула.

— Справді? — запитала я.

— Справді, — сказала Дейзі. — А тепер, заради Бога, припини плакати й давай думати, як ми пройдемо повз нашого поліцейського-охоронця.

Після цього я одразу припинила плакати.

— Що? — запитала я. — Але ми тут у безпеці!

— А хто хоче бути в безпеці? — зневажливо запитала Дейзі. — Я хочу побачити, як інспектор заарештує міс Ґріффін.

Я не була впевнена, що і я цього хочу. Мене заколисувала чудова м’яка тиша санаторію і охоплював жах від однієї лише думки про те, щоб повернутися до школи, де міс Ґріффін усе ще розшукує нас.

Однак Дейзі, попри всі зміни, які відбулися з нею за останні кілька тижнів, все ж залишалася Дейзі, і її божевільний план був таким безумним, як і завжди.

— Так, але яким чином? — запитала я.

— Зачекай, — сказала Дейзі. — Я обмірковую план.

Потім по той бік від центральних дверей санаторію ми почули якісь голоси.

— Ходімо! — сказала Дейзі. — Давай-но подивимось, хто там.

Тільки-но ми вийшли з нашої маленької кімнати в невеличкому санаторському притулку, де оглядова кімната Мінні та інші кімнати для хворих були відчинені всередину, ми змогли почути, що то були двоє поліцейських. Один охоронець санаторію ймовірно приєднався до іншого й вони розмовляли.

— …маємо нині засідання, — сказав один поліцейський, коли ми підкралися до зачинених вхідних дверей з коридору й нагострили вуха, аби слухати. — Це ідея керівника. Хоче змусити її зізнатися.

— Довіримо йому розіграти цю драму, — сказав інший. — Хороші новини, здається, маю визнати. Де вони зараз?

— У тій музичній кімнаті, що внизу, на іншому кінці школи. Я йду туди як підкріплення. Ти також маєш прийти.

— Не думаю, що зможу! — сказав наш поліцейський. — Бо чергую, як няня. Маленькі мадам мають залишитися неушкодженими, — це його наказ.

Дейзі почервоніла від роздратування.

— Добре, — сказала вона мені. — Мені щойно спав на думку чудовий план. Зачекай тут.

Вона розвернулася й побігла в інші кімнати для хворих, а за мить повернулась, притягнувши маленьку «креветку» позаду себе. То була Біні.

— Що ти тут робиш? — запитала я.

— У мене болить шлунок, — сказала Біні. Дейзі пильно подивилася на неї. — Не насправді, — я лише хотіла прогуляти латину.

— Хіба ж я не знаю, — сказала Дейзі. — Однак, якщо ти хочеш, щоб я мовчала про це, мені треба, щоб ти дещо для мене зробила.

— Що саме? — запитала Біні.

— Я хочу, щоб ти закричала тоді, коли я попрошу тебе, — сказала Дейзі.

8

Навколо санаторію все було тихо. Інший поліцейський мав піти на засідання до музичної кімнати.

— Готова? — прошепотіла Дейзі. — Ми, присівши, прокралися до дверей. Біні, що стояла якраз посередині санаторського коридору, кивнула.

— Три, два, один, — прошепотіла Дейзі. — Кричи!

Біні закричала.

Це прозвучало так, ніби експрес-потяг загудів крізь тунель. У поліцейського, що стояв знадвору, вирвався переляканий крик, потім він заскочив у двері, залишаючи їх широко відчиненими, а свій пост поза увагою.

Крик Біні все ще дзвенів у наших вухах. Дейзі і я побігли під нього.

Ми снували уздовж коридору в напрямку музичного крила, однак тільки-но ми дісталися кінця бібліотечного коридору, я озирнулася назад і побачила в полі зору саме те, чого, як я сподівалася понад усе на світі, нам вдасться уникнути. Міс Ґріффін йшла за нами.

Ми з Дейзі в паніці схопилися за руки, — і у той момент міс Ґріффін зрозуміла, що ми її помітили. У неї був дуже страшний вираз обличчя, як у кота, який схопив пазурами двох мишей, і вона цілеспрямовано попрямувала до нас.

— Швидше, — прошепотіла Дейзі. — БІЖИМО!

І, порушуючи всі правила школи «Дипдин», ми побігли, як зайці, вниз по коридору нового крила.

Я ніколи в своєму житті ще не була настільки нажахана. Пригадую, як ми бігли вдвох, охоплені огидним липким страхом, чули наші кроки на мармуровій плитці, — а слідом за ними — клацання туфель міс Ґріффін так, ніби вона була за нашими спинами. Моє серце палало й калатало в грудях, а щиколотка пульсувала разом з ним.

— Дівчата! — озвалася міс Ґріффін позаду нас. — Негайно йдіть сюди! Мені треба поговорити з вами! Ви пропустили уроки без дозволу!

— Ігноруймо її! — задихаючись сказала Дейзі.

Мені не треба було повторювати двічі. Однак потім ми повернули за ріг, до музичного крила, і ледве не врізались у інспектора Прістлі. Він стояв у коридорі, тримаючи купу паперів у своїх великих руках, і в ту мить він був схожим на архангела Гавриїла або на одного з богоподібних інспекторів із романів Дейзі, що спустилися на землю, аби врятувати наші душі.

— Допоможіть! — сказала запирхана Дейзі. — Міс Ґріффін!

Інспектор відреагував миттєво.

— Хутчіш! — сказав він. — Сюди! — І він завів нас — або, скоріше, заштовхнув — крізь відчинені двері до маленької музичної кімнати, перш ніж зачинив її.

Він з’явився якраз вчасно. Коли, затамувавши подих, ми притулилися одна до одної, до мене знову долинув стукіт туфель міс Ґріффін. Її кроки все наближалися й наближалися, а потім зупинилися. Я думаю, вона мала побачити інспектора.

— Ах, міс Ґріффін, — сказав інспектор Прістлі так, наче їх зустріч саме там була найприроднішою річчю у світі. — Ви прийшли якраз вчасно на наші збори.

— Які збори? — запитала міс Ґріффін вкрай неприємним голосом.

— Хіба мій сержант не повідомив вас? Страшенно перепрошую. Я запросив кількох вчителів зустрітися зі мною, аби обговорити деякі події стосовно мого розслідування. Оскільки ви вже прибули, ми можемо розпочинати. Вони всі чекають на вас у музичній кімнаті.

— Інспекторе, я дуже зайнята. Я шукаю двох своїх учениць. Чи не проходили щойно поряд із вами дві дівчини?

Я вся напружилась.

— О, так, бачив, — сказав інспектор. — Вони вийшли з північного входу, страшенно кудись поспішаючи. Я думаю, вам не наздогнати їх. Принаймні, на вас чекають збори, які потішать вас.

Запала пауза.

— О, тоді дуже добре, — сказала міс Ґріффін із невдалою грацією.

Я дуже тихо зітхнула, але з величезним полегшенням.

Нам було чутно, як відчинилися, а потім знову зачинились двері, потім у коридорі запанувала тиша й до нас стали долинати голоси через двері — від сусідньої кімнати.

Ми з Дейзі опинилися в маленькій музичній кімнаті. Вона була відокремлена від великої музичної кімнати, однак обидва приміщення з'єднувалися дверима, завішеними з боку великої музичної кімнати важкою оксамитовою портьєрою. Між дверима й портьєрою був невеличкий вузький простір, якраз достатній для того, аби там могло заховатися двоє дівчат-детективів.

Мені стало цікаво, чи планував інспектор, щоб ми все це почули. Можливо, це був просто чудовий збіг обставин, — ніколи потому він нічого нам не говорив із цього приводу, — однак, у будь-якому разі ми з Дейзі відчинили з’єднувальні двері й прослизнули за портьєру. Отже, ми повністю чули все, про що йшлося на зборах, які проводив інспектор Прістлі.

9

Ми з Дейзі розмістилися з різних боків портьєри, а тому могли бачити абсолютно все, що відбувалося в межах кімнати. Я притиснулася щокою до крихкого холодного каменю альковної стіни й отримала чудовий вид музичної кімнати, — з її високою білою стелею й довгими вигнутими панорамними вікнами, що виходили на газони й ставок. Високий суворий поліцейський, якого ми бачили в старому крилі, стояв, спершись на дальню стіну й виглядав він дуже офіційно. А кілька важких стільців із класних кімнат стояли півколом, розвернуті до вікна. Міс Леппет, міс Гопкінс, Єдиний, міс Паркер і Мамзель незручно сиділи на цих стільцях, а навпроти них, ніби вчитель перед своїм класом, стояв інспектор Прістлі. Міс Ґріффін супроводжував до порожнього стільця Роджерс, веснянкуватий поліцейський. Вона виглядала виснаженою, а по його поведінці було видно, що він відверто побоюється її. Я не засуджувала його.

— Чи є в цьому нагальна необхідність? — пробурмотіла міс Ґріффін. — Я маю робити обхід школи, як ви знаєте.

— Я в цьому майже переконаний, — сказав інспектор. — У будь-якому разі цього неможливо уникнути. Я обіцяю, що намагатимусь забрати якомога менше вашого часу.

— Нині я запросив вас на ці збори внаслідок деяких результатів мого розслідування обставин смерті міс Теннісон. Однак я був поінформований, що це не єдиний нещасний випадок, який нещодавно стався в школі «Дипдин». Наразі ви також втратили вашу вчительку, відповідальну за наукову діяльність, чи не так?

Я побачила, як у міс Паркер здригнулися плечі. Я відчула наплив жалощів до неї. Вона, мабуть, просто нетямиться від хвилювання через міс Белл.

— Я не впевнена, що «втратили» — це правильне слово, — роздратовано сказала міс Ґріффін. — Я знайшла заяву про звільнення від міс Белл на своєму столі минулого вівторка вранці, оформлену належним чином. Вона залишила школу, і я бажаю їй всього найкращого. Напевно, це не має жодних стосунку до приголомшливого самогубства міс Теннісон?

Інспектор зітхнув.

— Боюся, — сказав він, — що місцезнаходження міс Белл має величезне значення для нашого розслідування. Я також боюся, що це місцезнаходження не викликає більше ніяких сумнівів. Міс Белл зовсім не звільнилася минулого понеділка. Також вона не залишила школу за власним бажанням.

— Що ви маєте на увазі?! — вигукнула міс Паркер.

— Я маю на увазі, — сказав інспектор, — що сьогодні, опівдні, підпорядкований мені поліцейський, знайшов тіло в Оукшоттських лісах. Вигляд цього тіла точно співпадає з тим описом міс Белл, який у мене є.

Міс Паркер закричала так, ніби повітря почало виходити з повітряної кулі. Її обличчя почервоніло, вона безмовно намагалася дихати ротом, ніби риба, й так сильно вчепилася в спинку стільця, що суглоби на її руках почервоніли, а на кісточках виднілися білі смуги.

— Ця знахідка показала, що нині ми маємо розслідувати вбивство, а ви є підозрюваними.

У Дейзі, що стояла поруч зі мною, вирвався схвальний вигук. Мушу сказати, що вона отримувала задоволення від тих театральних сцен, які розігрував інспектор.

— Боюсь, інспекторе, що ви, мабуть, помиляєтесь, — спокійно сказала міс Ґріффін.

— А я боюся, що ні, — сказав так само спокійно інспектор.

Голос міс Паркер, коли вона, задихаючись, говорила, виривався з неї дивними маленькими сплесками.

— Ні, — сказала вона. — Ні, вона не може бути мертвою, — ми посварились, я хотіла сказати їй, що я перепрошую, — вона не може бути мертвою, бо я не сказала їй, як сильно я завинила перед нею!

«О, бідна міс Паркер», — подумала я. Дейзі пирхнула. Це не прозвучало співчутливо.

Інспектор продовжував.

— Убивцею має бути хтось, хто досить добре знав почерк міс Белл і міг підробити заяву про звільнення й хто мав доступ до стола міс Ґріффін, — коротше кажучи, це має бути хтось із вас шістьох.

— Однак, це безглуздо! — вигукнула міс Леппет. Вона невиразно повторила свої слова знову. — У вас немає й дрібочки доказів проти кожного з нас.

— Навпаки, — сказав інспектор. — У мене є багато доказів. Це кривава пляма на підлозі в спортзалі, інша пляма на візку, що стоїть в підсобному приміщенні спортзалу. У тунелі, що під школою, який вже давно не використовується, наявні ознаки недавнього використання, зокрема сліди від взуття, залишені туфлями міс Теннісон, також знайдено сліди від крові й лишайник від Оутшоттських лісів у занедбаному автомобілі міс Теннісон. Я можу сказати з упевненістю, що міс Теннісон причетна до смерті міс Белл, а також була задіяна в тому, щоб позбутись її тіла. Однак вона зробила це не сама.

Я відчувала, що атмосфера в музичній кімнаті змінюється, і проти своєї волі почала тремтіти.

— Смерть міс Теннісон на перший погляд виглядала як самовбивство, однак деякі деталі позбавили цю версію сенсу. Були наявні сліди боротьби, а після смерті тіло перемістили. Унаслідок цього я роблю висновок, що спільник міс Теннісон повернувся й вбив її. Дехто з цієї кімнати є вбивцею двох жінок.

10

— Однак, чому ви вважаєте, що це зробив один із нас? — запитала міс Леппет у короткий момент просвітління. — Це міг бути хто завгодно.

— Так, цілком правильно, — обурено сказала міс Гопкінс. — Серед людей із нашого кола ніхто не міг зробити таких речей.

— Усі з вас були в школі в понеділок увечері, — пояснив інспектор. — І в усіх вас були причини бажати смерті міс Белл.

— Нісенітниця! — зненацька вигукнула Мамзель. —

Напевно не я! У мене не було причин ненавидіти міс Белл.

— Ох, добре, це може бути правдою. Однак у вас є таємниця, чи не так? — сказав інспектор.

— Що саме ви маєте на увазі? — запитала Мамзель. Її підборіддя піднялося, а обличчя зблідло. За портьєрою Дейзі захоплено вщипнула мене. Що ж інспектор мав на увазі? Невже ми пропустили щось іще?

— Сьогодні опівдні я відправив телеграму в школу у Франції, яка вказана у вашій рекомендації, і вони телеграфували у відповідь, що ніколи про вас не чули. Насправді, французи, здається, не мають взагалі жодних офіційних записів про вас. Ви не Естель Рено, чи не так?

Я важко зітхнула за портьєрою, а Дейзі копнула мене в кісточку так сильно, що, коли я оглянула її після того, то побачила сліди черевика. Решта педагогічного колективу шоковано подивилася на Мамзель. Вона озирнулася довкола й раптом залилася сміхом.

— Це було єдиним, що я змогла зробити, аби отримати роботу, — сказала вона з абсолютно іншою вимовою, аніж її звичний французький акцент. — Це виглядає лише як невеличкий обман, якщо порівняти з отриманою винагородою.

— Ви не француженка? — скрикнула міс Гопкінс.

— Я із Лестера, — сказала Мамзель. — Згідно з офіційними записами, я Стелла Ґіггінс, якщо вам необхідно це знати. Я навчалася на вчительку з наукової діяльності, однак в початковій школі для дівчат у Лестері не було для мене роботи. А потім мені потрапила на очі ця вакансія. Я говорю французькою, між іншим. Моя мама з Тулузи. Я подумала, чому б не спробувати? Це було саме те місце, де я мріяла викладати все своє життя, однак знала, що мене ніколи не візьмуть на роботу в цей заклад як Стеллу Ґіггінс. Отже, я вдалася до невеличких змін у своїх документах — взяла дівоче прізвище матері й змінила вимову мого першого імені. Одна з кузин моєї мами написала мені рекомендацію так, ніби це прийшло зі школи в Провансі, і так я стала мадемуазель Рено. Однак, якщо ви думаєте, що міс Белл дізналася про це, а я вбила її, щоб вона нікому не розповіла, ви дуже помиляєтесь. Я ніяк не причетна до її вбивства або вбивства міс Теннісон, — я можу змінити ім’я, щоб отримати роботу, однак я ніколи нікого не стала би вбивати, аби її зберегти. І якщо я буду звільнена з неї, — добре, але це буде дурницею. Ви маєте визнати, що я добре виконувала свою роботу.

«Так ось що робила Мамзель, коли Софі побачила її в музичній кімнаті для занять», — подумала я. Відпрацьовувала свій акцент! Це була лише дуже маленька таємниця, однак було приємно усвідомлювати, що її розкрито.

— Святі небеса, — тихо сказала міс Гопкінс.

— Добре, — пробурчала міс Ґріффін. — Ми розберемося з цим пізніше.

Інспектор кивнув.

— Дякую вам, що допомогли з’ясувати це, — сказав він до Мамзель. — На цей момент я схильний вважати, що ви невинні, — або, радше, що ви не винні в чомусь більш серйозному, аніж шахрайство щодо своєї особи, — а відтак рухаємося далі стосовно тієї проблеми, хто вбив міс Белл і міс Теннісон.

Усі знову затихли.

— Я не робила цього, — сказала нарешті міс Паркер. — Присягаюся, я не вбивала. Джоан і я страшенно посварилися того вечора, однак це все. Я не хотіла нікому розповідати, що в нас був іще один скандал, — мені було дуже соромно, тому я збрехала стосовно того, коли саме я залишила школу того дня. Я була там десь до шостої години вечора, однак, присягаюся, що нічого не робила, аби вбити її. А також я думала, що Джоан жива саме до цього моменту, чи не так? — благально запитала вона Єдиного, спрямовуючи на нього величезні пильні очі.

Єдиний нервово ковтнув.

— Міс Паркер говорить правду, — сказав він. — Починаючи з ранку минулого вівторка, вона постійно просить мене розповісти їй, де зараз міс Белл. Я зрозумів, що це неможливо — переконати її повірити мені, що я й гадки не маю, або що я ніяк непричетний до її звільнення.

Я знову була втішена почутим. Я вгадала правильно!

— Розумію, — сказав інспектор. — Але чому міс Паркер вважала, що ви якось причетні до її зникнення?

— Тому, що міс Белл сказала мені, що вона збирається повернутися до нього, — прокричала міс Паркер, гнівно уп’явшись очима в Єдиного.

— Хіба це не захопливо? — прошепотіла Дейзі. — Так само, як наприкінці одного з моїх романів!

Я подумала, що все це більше схоже на фотографії. До того ж ми були в темряві, спостерігаючи, як дорослі плачуть, сваряться й звинувачують одне одного в жахливих речах.

Єдиний дуже сильно почервонів. Його яблуко Адама підіймалося то вгору, то вниз й спочатку мені видалося, що він взагалі не збирається нічого говорити. Однак потім, здається, він щось вирішив. Він ще раз ковтнув, потягнувся до міс Гопкінс і торкнувся її рукою.

— Міс Белл, — невпевнено сказав він, — приходила до мене в понеділок увечері. Однак, гм, я був не в змозі дати їй того, про що вона просила. Розумієте, коли вона прийшла, я був із Арабеллою. Вона, гм, здивувала нас обох.

— І що ви робили з міс Гопкінс? — запитав інспектор, хоча, звичайно ж, він знав це.

— Гм, — сором’язливо сказав Єдиний, — я б не хотів відповідати на це питання. Розумієте, ми заручені.

Міс Ґріффін гнівно зашипіла.

— Після всього, що я зробила для вас, — сказала вона до міс Гопкінс. — Змарнувати все через банальне одруження!

Я подумала лише про те, що вони варті одна одної.

— Ми збираємось одружитися весною, — сказала міс Гопкінс. — Хіба це не чудово? Він освідчився мені в п’ятницю за ланчем, і я сказала «так». Ми знали, — кивнула вона в бік міс Ґріффін, — що маємо тримати це в суворій таємниці. Я не могла одягнути обручку, тому він подарував мені ці сережки, аби вони нагадували мені про його любов. Вони були дуже схожі на ті, що є у міс Ґріффін і мені дуже подобались. Я була так захоплена від цього в понеділок, що мусила закінчити післяурочне хокейне тренування й повернулася до його кабінету, аби ми мали змогу побачитися з ним.

— О котрій годині це було? — запитав інспектор Прістлі.

— Ох, десь близько о пів на шосту, я маю подумати, — сказала міс Гопкін. — Ми були там разом десь до шостої вечора. — Єдиний кивнув. — Однак ми почули голос у коридорі і я висунула голову за двері, щоб подивитись, хто то був. Там була міс Теннісон і мад… гм, міс… гм… Ох, ви напевне пам’ятаєте, що бачили мене? — запитала вона Мамзель.

Вона кивнула.

— Ви розумієте? — запитала міс Гопкінс. — Отже, ми обидві маємо алібі. До того ж у жодної з нас не було ніяких причин, аби бажати смерті старої дурної міс Белл, чи не так? Не тоді, коли ми були заручені. Її, мабуть, це дратувало, однак вона нічим не могла нам завадити. Це було б абсолютно безглуздо — вбивати її.

— Убивство — завжди безглузде. Якби люди вбивали одне одного з раціональних причин, у мене не було б роботи. А тепер поговоримо про міс Леппет і міс Ґріффін.

Міс Леппет засіпалася на своєму стільці.

— Ми з міс Ґріффін, — нарешті сказала вона, — були в її кабінеті й займалися адміністративними справами. Увесь вечір.

Я помітила, що міс Ґріффін скоса подивилася на неї. Що ж вона скаже? Мені було дуже цікаво.

— Так, — сказала вона після нетривалої паузи. — Міс Леппет цілком права.

— Як зручно, — чемно сказав інспектор — звичайно ж, не збираючись насправді бути чемним. — Дякую. Приймаючи всі ваші висловлювання до уваги, дозвольте мені запропонувати вам моє бачення того, що трапилося в понеділок увечері.

У кімнаті стало дуже тихо. Дейзі злегка підстрибнула поруч зі мною, — маю сказати, що вона приклала руку до рота, аби не скрикнути.

— Як я вже говорив, я вірю, що той, хто був здатним спричинити смерть міс Белл, той був здатним позбавити життя й міс Теннісон, — отже, розкриття одного вбивства потягне за собою й розкриття іншого. Отже, ключовою персоною у всіх цих подіях є сама міс Белл. Чому будь-хто з вас насамперед хотів її убити?

— Суперництво в бажанні отримати посаду заступника директорки виглядає цілком очевидним мотивом, — це мали б бути ви, міс Леппет, так само, як і міс Теннісон. Потім звертає на себе увагу досить заплутане любовне життя містера Ріда, — я ледве стрималась, щоб не розсміятися з цього, — яке стосується не лише самого містера Ріда, а також міс Паркер і міс Гопкінс.

— Я бачу, що мене не включено в цей маленький список, — стримано сказала міс Ґріффін. — Оскільки я, очевидно, не є підозрюваною, чи дозволите ви мені піти?

— Звичайно ж, ні, — вигукнув інспектор. — Двоє з ваших вчительок померли минулого тижня. Саме ви, директорка, маєте нести відповідальність за їх добробут, як ніхто інший.

— Навіщо ви так, інспекторе, — сказала міс Ґріффін. — Це дуже важко — залишити школу без єдиного вчителя. Я не думаю, що це могло б бути в моїх інтересах — вбивати мій власний персонал.

— Дійсно, — сказав інспектор. — Для того, щоб директорка почала вбивати свій власний персонал, вона мусила б мати дуже вагомі причини.

— Правильно, — сказала міс Ґріффін, відкинувшись на спинку стільця.

— Правильно, — наслідуючи її, повторив інспектор. — Отже, чи була у вас настільки вагома причина, щоб зробити це?

Раптом решта вчительок почали усвідомлювати, що насправді трапилось. Усі вони почали повертати голови, щоб подивитися на міс Ґріффін, подібно до глядачів тенісного матчу.

— Звичайно ж, ні! — це був майже крик.

— Мені здається, — знову спокійно сказав інспектор, — що міс Белл мала бути досить відчайдушною жінкою. Вона потребувала грошей, чи не так? Саме тому вона виконувала секретарські обов’язки для вас. Після того, як містер Рід нею знехтував, робота заступниці директорки стала ще важливішою для неї. Якби вона знала щось, завдяки чому ця посада дісталася б саме їй або давала б їй більше влади в школі «Дипдин», я припускаю, що вона могла б використати це. Отже, чи знала вона про ваше минуле щось таке, що ви, можливо, хотіли б приховати?

— Не будьте смішним, — прошипіла міс Ґріффін. — Як я вам уже говорила, я була в своєму кабінеті впродовж усього вечора понеділка разом із міс Леппет.

— Чи не здається вам, що це міс Леппет сказала мені, що у вас була зустріч у вашому кабінеті впродовж усього вечора? Ця вигадка з’явилася випадково, і я вважаю її підозріло зручною й не надто ймовірною. Я припускаю, що після дуже короткої зустрічі у вашому кабінеті, міс Леппет залишила його, — що засвідчило кілька ваших учнів, я маю додати, — а потім провела решту вечора в іншій кімнаті, можливо, разом із пляшкою, що склала їй компанію, і залишила вас наодинці.

Ой! Я замислилась. Звичайно ж, це багато що пояснювало. Якщо міс Леппет у цей час десь пила, вона не хотіла б, аби хтось про це дізнався. Саме тому вона й придумала історію про те, що вона була з міс Ґріффін цілий вечір. Звичайно ж, усе це цілком згодилося для міс Ґріффін, і вона обіграла ці слова по-своєму.

— Це неправда! — закричала міс Леппет. — Я маю на увазі, що я виходила з кімнати лише на короткий час. На дуже короткий час. Я зробила лише ковток дечого, один веселий ковток, — мене ображають ваші висновки. Вони обурливі!

— Ох, помовчіть, Елізабет, — прошепотіла міс Ґріффін.

Міс Леппет здригнулася й насунула на ніс окуляри. Інспектор виглядав скоріше задоволеним собою.

— Дійсно, — сказав він. — Однак із цим, міс Ґріффін, ваше алібі зникає. Нині я вважаю, що ви зустріли міс Белл на балконі спортзалу. Упродовж тієї зустрічі міс Белл погрожувала вам, шантажуючи. Ви посварилися з нею, а потім схопили її й перекинули через край балкону.

11

Інспектор Прістлі зупинився на хвилину. У кімнаті запала жахлива обтяжлива тиша, здавалося, що електричні заряди струменіють довкола, переливаються через край і випромінюються від людини до людини. Я чула власне дихання й серцебиття — мене знову охопив страх.

Міс Ґріффін втупилася прямо перед собою, її губи були стиснуті, побілілі пальці лежали на колінах, на неї більше ніхто не дивився, подібно глядачам тенісного матчу після того, як останній сет було зіграно.

— Нісенітниця, — сказала вона крижаним голосом. — Це — цілковита нісенітниця. У вас немає жодних доказів.

— Міс Белл просила вас про зустріч того вечора, — раптом сказала Мамзель. — Я щойно згадала. Це було в учительській спільній кімнаті — я була там.

— Мовчіть, — гаркнула міс Ґріффін

— Звичайно ж, я не буду мовчати, — ображено сказала Мамзель. — Те, що я говорю, — правда і я готова сказати її на суді.

— І ви думаєте, що вони повірять вам? Ви навіть не француженка!

— Я говорила тобі, що мені подобається Мамзель, — прошепотіла я на вухо Дейзі.

— Тсс! Він поки що її не спіймав, — прошепотіла вона у відповідь.

— Абсолютно незалежно від показань свідків, — спокійно сказав інспектор, — я можу зробити порівняльну експертизу почерків, якими написано заяву про звільнення міс Белл і передсмертну записку міс Теннісон, з вашим почерком. Мій підлеглий знімає відбитки пальців у машині міс Теннісон і на візку, що стоїть в підсобному приміщенні спортзалу, аби порівняти їх з вашими.

— Я знищила заяву про звільнення, — пробурчала міс Ґріффін. — А ті відбитки пальців могли бути залишеними коли завгодно.

— Жінка, яка керує жіночим пансіонатом міс Теннісон, впізнала вас на фотографії як людину, що приходила відвідати її в суботу ввечері, — продовжував інспектор.

— Ніхто нічого не може сказати лише по фотографії — це загальновідомий факт.

Проти своєї волі я була вражена тим, наскільки нахабно міс Ґріффін усе заперечує. Я, звичайно ж, не змогла брехати так швидко й вдало. Думаю, що вона, мабуть, мала значну практику в цьому.

— Також відбитки ваших пальців знайдено на пляшці з вероналом, що належала міс Теннісон.

Міс Ґріффін пирхнула, як зовсім не личить леді.

— Це смішно. Ви очікуєте, що я зроблю помилку й скажу вам, що я була в рукавичках? Зараз ви можете звинувачувати мене в чому завгодно, однак я не вірю, що ви зможете довести це до суду. Якщо сподіваєтеся на зізнання, я боюся, ви будете розчаровані.

І вона посміхнулась. То була найжахливіша посмішка, яку я будь-коли бачила. Вона виглядала так, ніби походила від людини, яку намалювала моя уява в роздягальні.

— Ах, — сказав інспектор Прістлі, — однак у мене є ще один доказ, який, можливо, зможе похитнути вас. — І він витяг щоденник Веріті.

— Ох, що це? — прошепотіла міс Гопкінс Єдиному так, ніби дивилася виставу.

Міс Ґріффін ніяк на це не відреагувала, однак її обличчя вкрай напружилось.

— Цей щоденник, — сказав інспектор, — це саме та річ, яку міс Белл вирішила використати для шантажу. Він справляє дивовижне враження, — як я припускаю, міс Ґріффін, ви знаєте що це. Я припускаю також, що вже саме цього цілком достатньо, аби вас вигнали зі школи й більше ніколи не дозволили б вам викладати, а навіть, можливо, вас було б засуджено за попередній злочин. Цей перелік фактів також створює чудовий мотив для двох вбивств, які ви вчинили. І у цьому полягає суть моєї справи проти вас.

12

Коли ми з Дейзі говорили про все це згодом, вона стверджувала, що наприкінці своєї промови інспектор Прістлі вклонився, ніби чарівник, який щойно завершив свій фокус, — однак, я думаю, що це лише те, що вона б зробила сама. У будь-якому разі, тоді на інспектора ніхто не дивився. Вони дивилися на міс Ґріффін. Вона почала тремтіти, як людина з поламаним часовим механізмом, а також видавати якісь дивні короткі крики.

— Як ви знайшли його? — поривчасто запитала вона. — Як ви дізналися, — хто вам сказав? — я шукала той щоденник скрізь!

— Я ніколи не розголошую джерела своєї інформації, — сказав інспектор.

Міс Ґріффін подивилася навколо, як мені здалося, вона поглянула спочатку — на міс Леппет, яка хиталася на своєму стільці, ніби тремтливе желе, на міс Гопкінс, яка тримала руку Єдиного, аби почуватися захищеною, на міс Паркер, яка поступово ставала фіолетовою від гніву, на Мамзель, яка виглядала так, ніби побачила щось неприємне на своїй туфлі; а потім вона повернула голову й поглянула на оксамитову портьєру, за якою ми ховались. Присягаюся, вона дивилася просто на мене.

Я відступила назад у задушливу темряву, від чого краї портьєри похитнулись, і вона мала побачити це, навіть коли раніше не була впевнена.

— Дідько! — задихаючись, вигукнула Дейзі. Вона, звичайно ж, не припиняла дивитись. Цього було явно недостатньо, аби примусити Дейзі припинити дивитись на щось настільки цікаве.

Із кімнати навпроти я почула голос, який був мало схожим на людський, він щось викрикував. У якийсь момент я розчула слова:

— ВЕЛЛС! Вонґ!

Щось вдарилось об підлогу, розпочалася бійка, долинули звуки голосів і важкого удару, а потім я почула, як інспектор, що був дуже близько від нашої портьєри, сказав:

— Я заарештовую вас за спробу нападу на офіцера поліції при виконанні закону, а також за вашу причетність до смерті Джоан Белл, Амелії Теннісон і Веріті Абрахам. Заспокойтеся, і я не зроблю нічого такого, про що доведеться шкодувати пізніше.

Запала пауза. А потім Дейзі, не тямлячись від хвилювання, видихнула: 

— Він схопив її. Чудово.

Це був кінець міс Ґріффін.

Досить незвично думати, що ця історія близька до завершення. Я знайшла тіло міс Белл у спортзалі 29 жовтня, а зараз вже 18 грудня. Наступного тижня буде Різдво. Я у Фаллінгфорді, у Дейзі вдома. Повсюди розвішено паперові ланцюги, великі гострі гілки простягнулися надворі й охопили балюстраду, з кухні приносять великі кошики печива й тістечок. Собака намагається їх з’їсти, що дуже засмучує маму Дейзі.

Останній семестр фактично закінчився в той день, який я описала. У той час ми всі думали, що школу «Дипдин», можливо, також закриють. Після того, що ми з Дейзі побачили в музичній кімнаті, ми в супроводі поліцейського повернулися до шкільного будинку. Супроводжував нас високий суворий поліцейський, оскільки інспектор Прістлі був зайнятий арештом міс Ґріффін. Високий поліцейський попросив нас, аби ми нікому ані словом не обмовились про обидві смерті (я думаю, що він пожартував, хоча і не впевнена в цьому), однак до того часу, як закінчилися уроки у вівторок опівдні, уже всі знали, що міс Ґріффін заарештовано за вбивство міс Белл і міс Теннісон.

Кілька другокласниць бачили, як міс Ґріффін у наручниках забрала поліцейська машина. Отже, як би вчителі не намагались усе приховати, «кіт» цілком і повністю вистрибнув із мішка.

Кілька людей відмовлялися повірити, що вона вчинила ці вбивства вперше, і по школі ходило багато теорій стосовно таємної змови зловісних гангстерів, однак насамкінець, коли всі частини мозаїки склалися, усі почали усвідомлювати, що це, мабуть, правда.

У той день після всього пережитого, здавалося, що дорослі забули про нас, — навіть Матрона була зайнята, даючи свідчення поліції, — тому їжу подали не в звичний час, і нам не залишалося нічого робити, як бити байдики. Ми грали партію за партією в карти в спільній кімнаті шкільного будинку й пліткували про вбивства. Я знала, що Дейзі до смерті хотілося похвалитися нашою участю в розкритті злочину, однак, оскільки ми пообіцяли інспектору, вона змушена була мовчати та прикусити язика, і ми обидві дуже вдало справляли враження таких людей, які знають про вбивства не більше за інших дівчат.

Певною мірою я все ще не могла повірити в те, що сталося. Епізод у музичній кімнаті дійсно почав перетворюватися на певну сцену з фільму в моїй уяві. Можливо, завдяки цьому я перестаю відчувати страх через ті події, які відбулися. Дейзі, звичайно ж, вважає це дурницею.

Міс Гопкінс залишає школу «Дипдин». Вона збирається повернутися назад у Дербішир, аби жити там разом із Єдиним після їхнього одруження. Міс Паркер також збирається звільнятися, аби викладати в Лондоні. Я думаю, що для неї це дуже боляче, — і надалі залишатися в школі.

Коли ми все це вперше почули наприкінці листопада, ми справді думали, що школу «Дипдин», мабуть, буде зачинено назавжди.

— Після того, що сталося, — сказала Кітті, — у нас не залишилося жодної вчительки, тому якщо ми повернемося сюди наступного семестру, ми будемо вчити самі себе.

Того тижня масово поприїжджали мами, аби забрати своїх доньок зі школи. Біні поїхала, і Кітті, і половина решти нашого класу.

А потім міс Леппет зробила повідомлення. Вона скликала всіх дівчат, які все ще залишалися в школі, вниз до вітальні й сказала, що Мамзель буде новою заступницею директорки. Сама міс Леппет допоможе Мамзель знайти нову директорку й нових учителів упродовж свят, і в січні школу знову буде відкрито для кожного, хто захоче повернутися назад. Мамзель, між іншим, все ще залишається Мамзель, французький акцент і все таке. Міс Леппет. Міс Леппет виглядає сумніше, однак у неї більше немає відповідного післяобіднього запаху, а також, коли вона дивиться, обидва її ока зосереджуються в одному напрямку.

Після оголошення всіх цих новин, семестр було офіційно завершено. Нашим батькам надіслали листи, у яких останні події пояснювалися настільки оптимістично, наскільки це було можливо, і містилося прохання забрати зі школи решту з нас. Я не знала, що мені робити. На початку навчального року ми з татом домовились, що я залишатимусь у шкільному будинку протягом усіх свят, однак, враховуючи останні обставин, це було б дуже скадно. Я все ще хвилювалася через це, коли Дейзі отримала телеграму, у якій говорилось наступне:

«ДОРОГА ДУЖЕ РАДА ТИ НЕ МЕРТВА КОМА ТИ МАЄШ ДІЙСНО ПОВЕРНУТИСЯ ДОДОМУ ЗАРАЗ ДУМАЮ МОЇ ПЛАНИ ВІДВІДАТИ ЛОНДОН ДУЖЕ НЕЗНАЧНОЮ МІРОЮ МЕНЕ ЗАТРИМАЮТЬ ЦІЛУЮ МАМА».

Дейзі прочитала й зітхнула:

— Мама вважає, що телеграми — це дуже сучасно, — сказала вона, — тільки я ніяк не можу переконати її, що їх треба читати. Я сподіваюсь, що зможу зателефонувати їй, — вона буде в дуже незручному становищі, якщо ми просто приїдемо.

— Ми? — запитала я.

— Звичайно ж, ми. Ти ж не думаєш, що я залишу тебе на Різдво скніти в шкільному будинку в товаристві лише сварливої старої Матрони?

Матрона дала Дейзі телефон, трішки побурчавши, але дуже сильно бажаючи здихатись нас, і я стояла поруч із Дейзі, коли вона попросила оператора з’єднати її з Фаллінгфорд, 123. Телефон задзвенів, Дейзі взяла трубку й сказала:

− Добрий день, Чепмене, мама поблизу? Так, чи не могли б ви?.. Мамо? Мамо, це Дейзі. Так — я знаю. Мамо, тобі просто треба попросити О’Брайана, аби він забрав нас, вони більше не можуть залишати нас тут… Мамо, школа закривається… Я знаю, що зі мною все добре, але мамо, послухай… Ох, нас? Моя подруга Гейзел, вона приїде з нами й залишиться до Різдва. Вона може спати в дитячій кімнаті зі мною… Ох, мамо, якщо чесно, ти все ще можеш потрапити до Лондона, хоча ми й тут, лише поклич О’Брайана до нас сьогодні й він буде в твоєму розпорядженні завтра… Так… Так… Ох, добре. До побачення, мамо.

— Із мамою, — сказала Дейзі після того, як поклала трубку телефона, — іноді важко порозумітися. О’Брайан буде тут через годину.

Після цього ми обидві почали несамовито кидати докупи всі наші речі. Я не вирішила остаточно,  що мені робити зі шкільним капелюхом Кітті та історичною книгою Лавінії. Коли машина з О’Брайаном за кермом під’їхала через годину, ми сиділи на своїх валізах і чекали на нього. Ми поїхали вниз до Оукшотт Хіл, повз зачинені двері школи «Дипдин», — і це вже дійсно стало завершенням нашої історії.

Залишилося сказати лише кілька слів.

По-перше, минулого тижня ми відвідали Короля Генрі. Як я вже говорила, вона живе недалеко від Дейзі, тому батьків Дейзі зовсім не здивувало те, що вона прийшла на чай. Навіть не уявляю, як би вони відреагували, якщо вони могли чути те, що Король Генрі розповіла нам після того, як Гетті принесла чайні прибори й вийшла з кімнати.

— Я хочу сказати — добре, я думаю, що ви обидві розумниці. Навіть не знаю, як вам дякувати.

— Ти знала? — схвильовано запитала Дейзі, обертаючи свою чашку на тарілці.

Король Генрі хитнула своїми чудовими локонами.

— Ні, — сказала вона, я ніколи точно не знала. Я лише здогадувалася, — і як я сподівалась, щоб це було неправдою! Коли Веріті померла, це було так жахливо… — Вона зупинилася й зробила ковток чаю, аби заспокоїтись. — Я не знала, чому вірити. Я знала, що вона не могла зробити цього сама, але, якщо це не вона… Я сподівалась, що це був нещасний випадок. Я маю на увазі міс Ґріффін!

— Ох, я розумію, — співчутливо сказала Дейзі.

— Я почувалася жахливо, — продовжувала староста, зробивши паузу для мене, але оскільки я не була впевнена, то не змогла нічого сказати. — Коли міс Белл зникла, я була страшенно налякана, бо здавалося, що ситуація з Веріті знову повторюється. Я знала, що міс Ґріффін якось причетна до цього, однак не мала доказів. Потім міс Теннісон попросила мене зустрітися з нею у «Віллоу» і сказала, що має дещо мені розповісти. Я була нажахана, однак я пішла, — а потім побачила вас, і в мене просто здали нерви. Коли я почула в понеділок, що вона також мертва, я ледве не зомліла. Я була впевнена, що буду наступною. Якщо чесно, коли я почула від цього милого інспектора про те, що ви зробили, що ви довели, — я зрозуміла, — ви просто врятували мені життя.

— О, ні, нічого такого не було, — сказала Дейзі, пригладжуючи волосся.

— Ви, безсумнівно, дуже багато зробили. Для всієї школи «Дипдин», — сказала Король Генрі, не дивлячись на нас, — я схиляюсь перед вами.

Отже, у будь-якому разі, я сподіваюсь, що ми з Дейзі отримали заслужену похвалу.

Інспектор відвідав нас у Фаллінгфорді на кілька днів пізніше й розповів нам трішки більше про цей злочин. Він навіть дозволив нам почитати копію зізнання міс Ґріффін. Це було дуже незвично, — бачити її почерк на сторінці такого типу. Міс Теннісон була втягнута в це лише через те, що того вечора вона побачила міс Ґріффін у бібліотечному коридорі всю закривавлену, і міс Ґріффін запропонувала міс Теннісон посаду заступниці директорки в обмін на те, що вона її не видасть. Із зізнання також видно, що то була помилкова думка, ніби вона зіштовхнула Веріті, що змусило мене відчути до неї жалість. А Дейзі сказала, що не варто їй співчувати, особливо зважаючи на те, що інформація вбивства міс Белл і міс Теннісон зовсім не була помилковою.

Зараз міс Ґріффін  у в’язниці в Лондоні, і винесення їй вироку має відбутися на початку наступного року. Я не думаю, що хотіла б піти, звичайно, за винятком того випадку, якщо Дейзі захоче. Мені не хочеться думати про те, що чекає на міс Ґріффін із завершенням цієї історії.

Дейзі говорить, що я не повинна засмучуватися через це. Це саме те, на що вона заслуговує. Я не знаю, чи згодна з нею.

Після того, як інспектор пішов, прийшла мама Дейзі. Вона була одягнута в миш’яково-зелену шовкову сукню й справжній норковий палантин. Вона виглядала дуже ефектно, так само, як і Дейзі, лише була набагато старшою й значно гладшою.

— Який статний чоловік, — сказала вона. — Чому він приходив?

— Я вже говорила тобі, мамо, — докірливо сказала Дейзі. — Це той самий поліцейський, що розслідував злочин, скоєний у школі. Він приходив переконатися, що з нами все гаразд. Він відвідує всіх дівчат.

Мені важко було збагнути, як Дейзі може ось так брехати своїм батькам, дивлячись у вічі й не кліпаючи.

— Як мило з його боку, — сказала її мама, позіхаючи й поправляючи свої перли. — Я рада, що він приходив лише через це. Я б не хотіла думати, що ти причетна до одного з тих огидних поліцейських розслідувань. Він дійсно був злочинно красивим, мені здається. Як ти вважаєш, чи може він завітати ще найближчим часом?

— Я дуже на це сподіваюсь, мамо, — сказала Дейзі з найневиннішим виразом обличчя. — Він дійсно дуже цікава особистість.

Потім її мама вийшла з кімнати, залишивши нас самих, і ми зайшлися сміхом.

Путівник школою «Дипдин»

Привіт! Гейзел просила мене скласти словник, у якому пояснювались би окремі слова, що вона вживає в своїх нотатках стосовно злочину. Якщо чесно, я багато не думала про значення тих слів, які вона обрала, однак зробила це, а також додала деяку корисну інформацію для будь-якої дівчини, що прибуде до школи «Дипдин».

• Велика булочна перерва — вона трапляється кожного шкільного ранку. Ми отримуємо бісквіти або булочки, і нам дозволяється вибігати надвір рівно на десять хвилин. Найкращою їжею під час великих перерв, безсумнівно, є бісквіти з роздавленими мухами. Гейзел не любить їх, що зайвий раз доводить, як часто вона помиляється. Дуже важливо не опинитися в кінці черги за солодощами, інакше хтось інший може отримати ваші бісквіти.

• «Бичачі очі» — це солодощі. Вони оздоблені смужками й мають м’ятний присмак, а також хрумтять, коли їх кусаєш.

• Милування — різновид поцілунків між дорослими за зачиненими дверима.

• Чудило — кумедна дівчина. Ви маєте бути чудилом саме у відповідний час, але не більше за те. Я буваю чудилом тричі на день і двічі на тиждень.

• Довбешка — дурепа. Іноді Гейзел буває нею. Намагайтесь уникати цього.

• Спільна кімната — тут люди отримують задоволення від спілкування. У вчительок є така кімната, а у нас є власна, в шкільному будинку (звичайно ж, у вчительок вона краща).

• Конфіскація — це чудове слово для вчителів і Матрони, яке використовується тоді, коли їм треба щось у вас відібрати, якщо правилами не передбачено, щоб ви зберігали ці речі в школі. Усе це страшенно дратує. Якщо у вас є щось заборонене, ви маєте завжди переховувати це в дуже надійному місці.

• Богослів’я — це уроки з викладання основ релігії, які ми маємо з містером Макліном. Мені здається, що я вже знаю Біблію, тому не бачу в цьому ніякого сенсу.

• Спальня — кімната в шкільному будинку, де дівчата сплять. Якщо ви — «креветки», то ви спите всі разом у дуже великій кімнаті, але, коли ви стаєте старшими дівчатами, вам дозволяється обирати собі сусідок по спальні.

• Нетяма — дівчина, яка погано вчиться незалежно від того, наскільки старанно вона працює.

• Свята — коли ви не навчаєтесь у школі, ви на святах. Упродовж свят у мене завжди є гувернантка, наявність якої є запорукою того, що я не заважатиму мамі. На всіх святах у мами немає потреби щось говорити.

• Шкільний будинок — місце, де ви переодягаєтесь, обідаєте й спите під час перебування в школі. Він не є вашим справжнім домом, він лише так називається — це своєрідний трюк для «креветок», аби вони вважали, що в цій будівлі добре й затишно. Усе це — обман.

• Покидання — припинення стосунків із жінкою за відсутності наміру з нею одружитися.

• Притримувати язика — мовчати про те, про що не слід говорити. Якщо ви проговоритесь, ви — зрадник, й усі ненавидітимуть вас.

• Лакрос — дуже проста, але найкраща спортивна гра, яку будь-коли було винайдено. Ви граєте в неї з ключкою, основна мета цієї гри полягає в тому, що ви намагаєтеся перехопити м’яча й забити ним гол у ворота іншої команди. Господи.

• Мастер — слово, яке вживається в школі «Дипдин» для позначення чоловіка-вчителя.

• Матрона — матрони опікуються шкільним будинком. Усі вони піклуються про те, аби нагадати вам, коли треба вмитися й причесати волосся. Наша матрона завжди відбирає захований нами склад смаколиків, а потім з’їдає все сама, оскільки вона — жадібна свинюка.

• Містрес — слово, що вживається в школі «Дипдин» для позначення жінки-вчительки.

• Змінний одяг — ваш звичайний одяг, який ви одягаєте, коли не носите уніформу.

• Павільйон — невеличка будівля, де ви переодягаєтеся до й після спортивних ігор, і де проводяться тренування з відпрацювання тактики спортивних ігор напередодні змагань.

• Фартух — дурнувата сіра деталь одягу, яку ми одягаємо як частину нашої уніформи.

• Молитви  — кожного дня перед початком занять ми маємо прийти до шкільного передпокою й вислухати молитви. Ми співаємо гімни, слухаємо проповідь, і це дуже важливо — виглядати так, ніби ви сповнені уваги.

• Приг — додаткова домашня робота, яку вчителі задають вам виконати до наступного заняття. Найкраще вдати, ніби ви не завершили її, інакше вас вважатимуть зубрилою.

• Пуловер — светр, який ми одягаємо як частину нашої уніформи.

• Санаторій  — місце куди ви йдете, коли прикидаєтеся хворими або коли ви упали або поранилися. За вами доглядатиме медсестра. Наша медсестра, Мінні, є нашою улюбленицею.

• «Креветки» — наймолодші дівчата. Припустимо, я також колись була «креветкою», однак важко повірити в те, що будь-коли була настільки ж дурною, як нинішні «креветки».

• Товариства — гуртки, заняття на яких відбуваються після уроків. У нас є товариства з історії, драматичного мистецтва, з вивчення англійської мови, і це дуже важливо — приєднатися до одного з них, якщо ви хочете мати друзів.

• Бісквіти з роздавленими мухами — це найкращі бісквіти, які ви можете отримати на великих перервах. Мухи насправді не є мухами, це — родзинки.

• Зубрила — дівчина, яка є занадто старанною на уроках. Дуже важливо не бути зубрилою, якщо ви хочете мати якийсь авторитет у школі «Дипдин».

• Язик — я не знаю чому Гейзел обрала це слово! Воно те саме й означає. Це коров’ячий язик, він для того, щоб їсти. Якщо чесно, Гейзел, важко уявити, аби хтось не знав чогось подібного!

• Склад — солодощі й тістечка, що зберігаються в складній коробці під ліжком. У складній коробці ви можете зберігати будь-що, однак майте на увазі, що в ній ніколи не можна зберігати заборонені речі, тому що Матрона одразу знайде їх. Це дуже невдале місце для сховку.

• Ату! — це слово використовується на полюванні, коли ви побачили лисицю й переслідуєте її. Його також можна вигукнути, якщо ви, будучи детективом, хочете показати, що ви зробили значну частину справи й дуже близькі до того, щоб спіймати вбивцю.

Подяка

Кожна книга, яку я пишу, насправді — для моїх батьків. Для мого тата, який навчив мене любити мову й вклав до моїх рук кожну книгу, що була для мене важливою, коли я була дитиною, і для моєї мами, яка ретельно читала кожне слово, що я написала (навіть невдалі сторінки). Написання було б неможливим без них.

Я почала писати цю книгу в 2011 році для участі в конкурсі «NaNoWriMo» (Національний челендж із написання роману за місяць). Обговорення першого варіанту роману відбувалося переважно в кімнаті для відпочинку оксфордського відділення Книжкової крамниці Блеквелла, — тому дуже вам дякую, кожному з моїх дивовижних і талановитих колег звідти, а особливо — Ребецці Вейтінг, неймовірно чудовій продавчині дитячих книжок.

Дякую також своїм першим читачам, особливо Ребецці Стівенс, Боадісеї Мейт Бейкер (які допомагали мені з відтворенням деталей та історично точної інформації в описуваний період, що стали основним фоном роману), Флер Фредерік та Монізі Хоссейн (які терпляче прочитали усі 85 000 слів першого варіанту роману, який був дуже недосконалим). Я вклоняюся всім вам і сподіваюся, що нині роман став кращим.

Величезна подяка моїй великій і любій родині, не обминаючи жодного з вас, і моїм друзям, які чудово ставилися до мене й які відіграли певну роль у створенні «Аж ніяк не жіночого вбивства» (навіть, можливо, не знаючи про це), зокрема Еліс, Елісон, Амі, Ані, Демьєну, Емілі, Еммі (усім вам), Джеффу, Джулії, Лоуренсу, Максу, Овієну, Приї, Річарду, Сарі (УСІМ вам), Скарлетт, Зарі та всім іншим. Особливо дякую Метью, який навдивовижу терпляче готовий жити зі мною і любить мене, навіть вважаючи, що моя голова забита лише книжками, а також усьому сімейству Смолей за їхню постійну привітність до мене.

Мені неймовірно пощастило з видавцями. Дякую легендарним Наталі Догерті, Анні Етон і всій команді видавництва «Random House», які зробили для мене видавничий процес подібним до мрії. Мої книжки не змогли б знайти кращого або більш натхненного прихистку. Дякую також чарівній Крістін Остбі й команді «S&S US» за представлення Гейзел і Дейзі в Америці в подібному стилі. І, звичайно ж, моїй іншій видавничій родині в Оріоні, особливо Амберу Каравео й Фіоні Кеннеді — величезна подяка — вони багато чому навчили мене, при цьому воліючи приховати частину авторства в своїх редакторських рядках.

Ця книга і я, здається, і досі не були б поміченими, якби не одна дивовижна жінка: мій літературний агент Джемма Купер. Вона просто закохана в Гейзел і Дейзі, й вона змінила моє життя. Не існує таких слів, аби висловити їй мою вдячність. І їх ніколи не буде. Дякую вам.

Робін Стівенс, Кембрідж і Лондон, 2013 рік

До вашої уваги — уривок з книги про наступне захоплююче розслідування: Миш’як до чаю

1

Із містером Кертісом трапилося щось жахливе.

Я дуже здивувалась, зрозумівши, що хвилююсь. Якби ви запитали мене сьогодні вранці, що я думаю про нього, я б відповіла вам, що він зовсім не є приємною людиною.

Однак, навіть дуже бридка людина не заслуговує на таке.

Звичайно ж, Дейзі так не вважає. Для неї злочини не є реальними подіями, через які варто засмучуватись. Її цікавить лише сам факт, що якась подія трапилась, і вона хоче зрозуміти, що це означає. Усім цим, звичайно, займаюсь і я, — інакше я б не була підходящим членом Детективного товариства — однак, яких би зусиль я для цього не докладала, я не можу мислити лише як детектив.

Насправді ж, нам із Дейзі доведеться знову думати, як детективи. Розумієте, саме зараз ми підслухали дещо досить жахливе; дещо, що доводить: те, що сталося з містером Кертісом, не було просто нещасним випадком або раптовою хворобою. Хтось це зробив із ним, і це означало лише одне: перед Детективним товариством постав новий злочин для розслідування.

Дейзі доручила мені записувати все (що ми встановили до цих пір) у записник Детективного товариства. Вона завжди говорить, як це важливо — робити нотатки, — а також абсолютно впевнена, що вона не повинна їх робити. Нотатки — це для мене: я секретар товариства так само, як і віце-президент, а Дейзі — його президент. Незважаючи на це, я так само — хороший детектив, як і вона,  — я довела це під час нашого першого справжнього розслідування — розкриття вбивства міс Белл, — я — дещо інша особистість, аніж Дейзі. Я люблю думати про суть речей перш, ніж я дію, тоді, як Дейзі завжди біжить стрімголов, по вуха занурюючись в речі, ніби собака за кроликом, і це не залишає їй багато часу для ведення записів. Ми також абсолютно різні на вигляд: я — темноволоса, низенька й кругленька, а Дейзі — тоненька й висока, з чудовим золотим волоссям. Однак, водночас ми — найкращі подруги й неперевершене товариство з розкриття злочинів.

Я думаю, буде краще, якщо я трішки покваплюся й поясню, що трапилося й хто такий містер Кертіс.

Я припускаю, що усе це розпочалося, коли я приїхала в будинок Дейзі — Фаллінгфорд — на Великодні свята і її день народження.

2

Весняний семестр у нашій школі «Дипдин» був досить безпечним і непоказним. Це було дивним після того, що трапилося минулого року, — я маю на увазі вбивство, а потім жахливі проблеми зі школою, яка була на межі закриття. Однак весняний семестр виявився досить мирним, без будь-якого натяку на небезпеку або смерть, і я була дуже рада. Найбільш хвилюючим випадком, який ми розслідували останнім часом, була ситуація з жабою в ліжку Кітті.

Я сподівалась, що в Фаллінгфорді буде так само спокійно. Фаллінгфорд, для цього нового записника, — це будинок Дейзі: чудовий англійський сільський маєток зі стінами, оббитими дерев’яними панелями, і акрами навколишніх земель із гіллястими й навіть величезними чилійськими араукаріями посередині центрального входу. Спочатку я думала, що дерева були штучними, а потім зрозуміла, що вони — цілком справжні.

Якщо чесно, Фаллінгфорд досить схожий на будинок у книзі. Маєток із власним лісом і озером, а також чотирма терасами зі сходами (Дейзі вважає, що в будинку має бути секретний вхід, лише вона його ніколи не знаходила), і оточений огородженнями для кухні, захований так, як у книжках Мері Леннокс. Знадвору — це чудова величезна квадратна споруда з теплого жовтого каменю, яку люди впродовж століть активно добудовували; всередині будинок був, ніби чарівна скринька з кімнатами, сходами й коридорами, все розгорталося й перетиналося трьома шляхами одночасно. У будинку є ціла низка опудал різних птахів (особливо вирізняється опудало сови на першому поверсі), величезне піаніно, кілька іспанських погрудь і навіть справжні лицарські обладунки у вітальні. Так само, як і в «Дипдині», усе тут зберігалося недбало й багато речей були старими й пошарпаними, водночас я зрозуміла наскільки цінними ці речі є насправді. Мама Дейзі залишає свої коштовності на туалетному столику, собаки після брудних прогулянок витираються рушниками, які були весільним подарунком короля бабусі Дейзі, а Дейзі загинає сторінки на стародруках у бібліотеці. Однак немає нікого наївнішого за тата Дейзі, він уявляє мою родину блідо-білою, як весільний торт, поєднану з Гонконгом в такий спосіб, ніби це лише видається реальністю.

Ми прибули на сімейному автомобілі, яким керував водій О’Брайан (котрий є також садівником: на відміну від нашої родини, у Веллсів, здається, немає достатньо персоналу, і мені було цікаво, чи це також впливає на запущений стан будинку). Сонячним суботнім ранком 6 квітня, ми зайшли до великого темного коридору (з кам’яною підлогою, де лицарські обладунки тривожно насувались на вас із темряви), і нас зустрів Чепмен, старий дворецький Веллсів. У нього — сиве волосся й він увесь згорблений. Він настільки довго працює в сім’ї, що ходить, як дідівський годинник. Також там були дві собаки: маленький спаніель Міллі, що підстрибувала біля колін Дейзі, і старий товстий жовтий лабрадор Тостик, що похитувався назад і вперед на своїх міцних ногах, завиваючи так, ніби він був хворим. Чепмен нахилився, щоб підняти складну коробку Дейзі, стогнучи майже так само, як і Тостик (він справді дуже старий — я почала хвилюватися, що він зупиниться на півдорозі, ніби механічна іржава іграшка), і сказав:

— Міс Дейзі, це чудово, що ви нарешті вдома.

Потім тато Дейзі вийшов із бібліотеки. У лорда Гастінгса (тата Дейзі називають лордом Гастінгсом, попри те, що його прізвище — Веллс, як і у Дейзі, очевидно, коли ви стаєте лордом, ви отримуєте ще одне ім’я, аби показувати свою значущість) — повні рожеві щоки й густі білі вуса, його черевце завжди випирає під твідовими піджаками, однак, коли він посміхається, то виглядає так само, як і Дейзі.

— Доню! — вигукнув він, розкриваючи обійми. — Донина подруго! Я знаю вас? — Тато Дейзі дуже забудькуватий.

— Звичайно ж, ти знаєш Гейзел, тату, — зітхаючи сказала Дейзі.  — Вона приїжджала на Різдво.

— Гейзел! Ласкаво прошу, ласкаво прошу. Як поживаєте? Хто ви? Ви виглядаєте не так, як більшість друзів Дейзі. Ви англійка?

— Вона із Гонконгу, тату, — сказала Дейзі. — Вона нічого не може з цим вдіяти.

Я сильно стиснула пальцями ручку своєї дорожньої сумки й намагалася продовжувати посміхатись. Я звикла до того, що останнім часом перебуваю в школі «Дипдин», — і всі, хто там живе, також звикли до мене — отже, іноді я можу забувати про те, що інакша. Однак, тільки-но я залишаю школу, то згадую про це знову. Коли люди вперше бачать мене, вони дивляться на мене й іноді говорять якісь слова собі під ніс. Зазвичай вони говорять їх голосно. Мені добре відомо, в який спосіб це відбувається, однак мені б не хотілося бути єдиною в своєму роді, — і я не хочу поводитись і виглядати так, ніби зі мною щось не те.

— Мене звуть лорд Гастінгс, — сказав він, очевидно намагаючись бути чемним, — однак ви можете мене називати татом Дейзі, оскільки саме ним я і є.

— Вона знає, тату! — сказала Дейзі. — Я тобі вже говорила, що вона бувала тут раніше.

— Добре, я страшенно радий, що ви обидві нарешті тут, — сказав її тато. — Ходімо крізь бібліотеку. — Він розмахував догори й вниз своїм пальцем, його щоки всі зморщилися над вусами.

Дейзі підозріло подивилася на нього.

— Якщо це один із твоїх трюків… — сказала вона.

— Ох, ходімо, нестерпне дитя. — Він простягнув їй свою руку й Дейзі, посміхаючись, взяла її як леді, яку супроводжують на обід.

Лорд Гастінгс провів її з холу до бібліотеки. Я крокувала позаду. Там — значно тепліше й полиці заповнені пошарпаними й зачитаними книгами в шкіряних палітурках. Було досить дивно порівняти це з бібліотекою мого тата, де все розставлено по місцях, і один із камердинерів витирає пил двічі на день.

Фаллінгфорд був настільки ж брудним місцем, як і голова Дейзі була засмічена різними неймовірними думками.

Лорд Гастінгс вказав Дейзі на товсте зелене крісло, на якому були безладно розкидані диванні подушки. Вона граційно сіла, а потім почувся голосний і грубий вигук.

Лорд Гастінгс заревів від сміху.

— Хіба це не чудово? — закричав він. — Я побачив це в газеті для підлітків «Boy’s Own Paper» і одразу ж послав за ним.

Дейзі пробурчала.

— Тату, — сказала вона, — ти страшенно нерозважливий.

— Ох, що ти говориш, Дейзі, дорога. Це чудовий жарт. Іноді мені цікаво, чи ти взагалі дитина?

Дейзі випросталася на повний зріст.

— Справді, тату, — сказала вона. — Мені б не хотілося думати, що це кімната для іншої дитини в цьому будинку. — Однак Дейзі знову посміхнулась, і лорд Гастінгс підморгнув їй у відповідь. — А тепер ходімо, Гейзел, я думаю нам пора до нашої кімнати.

І ми пішли.

3

Лорд Гастінгс продовжував утинати гумористичні жарти впродовж усього тижня.

— Тату, — стогнала Дейзі, коли побачила пляму зі штучних чорнил у своїй обідній тарілці у вівторок, — ти просто морока на мою голову.

Однак я маю сказати, що в тому, як вона дивилася на нього, коли він сміявся в свою носову хустку, вона насправді не мала нічого поганого на увазі. Попри це обережна Дейзі з гарними манерами завжди була на місці, коли б її мама на неї не подивилась. Я помітила, що її приховані риси, розум і несамовита зацікавленість усім, прослідковувались у лорда Гастінгса, — а це, як я розуміла, дещо означало. Дейзі показувала своє справжнє «Я» лише тим людям, які їй дійсно подобались, а таких було зовсім небагато. Того дня на обіді була присутня леді Гастінгс, а тому Дейзі ретельно стежила за тим, аби поводитись абсолютно пристойно.

— Дійсно, Джордже, — пробурчала леді Гастінгс, дивлячись на чоловіка.

Ми всі дещо здивувались. Між лордом і леді Гастінгс щось було не так на цих святах. На різдвяних святах я думала, що мама Дейзі неймовірно гарна, хоча й трішки повновида, однак цього разу вона була абсолютно іншою, — різкою і злою через усе на світі. Вона була такою ж високою, світловолосою й ефектно-чарівною, як і на Різдво, однак тепер її краса була подібна порцеляновій вазі, яку не можна було чіпати. Здавалося, що в лорда Гастінгса все дуже погано. Залишатися в будинку з ними — це було все одно, що опинитися в розпалі війни, де армії з обох боків посилають одне в одного снаряди над вашими головами. Я все розумію, батьків не обговорюють, — вдома бувало так, що впродовж кількох тижнів мої мама й тато розмовляли одне з одним лише через мене, так, ніби я ходячий телефон, — однак це виглядало абсолютно інакше. Бідний лорд Гастінгс занепав духом. Обнадійливі подарунки у вигляді зів’ялих квітів і пошкоджених цукерок постійно з’являлися за дверима кімнати леді Гастінгс, а потім просто переносилися на кухню, яка ставала все більше схожою на оранжерею. Ми з Дейзі з’їдали переважну більшість тих цукерок на наших перервах для споживання булочок (Дейзі наполягала, щоб ми проводили такі перерви у вітальні на честь школи «Дипдин», і у мене не було жодних причин, аби не погодитись із нею).

— Він кохає її, — сказала Дейзі, жуючи апельсиновий крем, — і вона також кохає його, щоправда іноді цього не показує. Вона отямиться врешті-решт.

Я не була настільки впевненою. Здавалося, що леді Гастінгс проводить увесь свій час, зачинившись у своїй спальні, або біля телефону в холі, щось шепочучи в трубку й замовкаючи, якщо ми підходимо занадто близько.

Ми з Дейзі були не єдиними, хто став заручником сварки її батьків.

Брат Дейзі — Берті, який навчався останній рік в школі «Ітон», також був удома на цих святах.

Берті виглядав схвильованим, як і Дейзі, — Дейзі напружувалась, як індійська гума й смикала себе за волосся, — однак, якщо Дейзі шипіла, як ракета, то Берті гудів від люті. Він почувався роздратованим завжди, й одразу після прибуття почав збиткуватися над будинком. У нього була пара яскравих зелених штанів, неналаштована укулеле (гавайська гітара), на якій він грав в усі вільні години дня й ночі (за словами Дейзі, він міг зіграти лише три пісні, й усі вони були грубими), і друг на ім’я Стівен Бемптон.

Мене дуже тішило, що Стівен не був дратівливою людиною. Він був низеньким і кремезним, з гладким рудуватим волоссям і здавався лагідним та трішки сумним. Він сприймав мене як особистість, а не жительку Сходу й одразу мені сподобався.

Я була дуже рада його присутності, бо на цих святах Фаллінгфорд здавався іноземним, — або, можливо, він просто нагадував мені, що іноземкою була я. Берті зривався на своїй укулеле, виливаючи агресію в музику, лорд і леді Гастінгс постійно сварились, а Дейзі кружляла навколо будинку, показуючи мені таємні приховані місця, гнізда ластівок, а також меч, що належав її прадіду, і я почала сумувати за моїм будинком в Гонконзі — із його липкою спекою й композиціями зі штучних квітів.

Іще однією людиною в будинку, — за винятком кухарки й економки місіс Догерті й покоївки Гетті, — була міс Елстон, гувернантка Дейзі. У неї завжди були гувернантки на час канікул в школі «Дипдин», які допомагали їй з виконанням домашнього завдання й оберігали від всіляких неприємностей, а також допомагали лорду Гастінгсу писати листи.

— Він дуже плутається, коли намагається робити це самостійно, бідний татко, — пояснювала мені Дейзі.

На цих святах нудна і буркітлива міс Роуз, яку ми змушені були терпіти на Різдво, із незрозумілих причин звільнилась.

— Лише одним коротким телефонним дзвінком! — сказала леді Гастінгс, як завжди, роздратованим тоном. — Дійсно!

Натомість для нас найняли міс Елстон.

Міс Елстон, як висловилася би Кітті, наша сусідка по спальні в школі «Дипдин», була посміховиськом. Вона була дуже яскравим уособленням педантичної старої діви: носила потворний мішкуватий одяг, що не підкреслював талію, її волосся було зачесане назад і стягнуте у важкий жмут, а також вона завжди тримала величезну сумку зі свинячої шкіри жахливого коричневого кольору. При першому знайомстві вона видавалася дуже обережною й дуже нудною, однак це враження було оманливим. Що більше занять вона проводила з нами, то більше ми розуміли, що вона зовсім не була нудною. Вона була цікавою особистістю.

Міс Роуз просто проходила з нами наші дипдинські домашні завдання, як військовий генерал, не втрачаючи анітрохи часу, проте міс Елстон поводилась абсолютно інакше. Якщо ми працювали над перекладом із латини про життя Ганнібала, вона воліла зупинятися й розповідати нам про його слонів. Коли ми вивчали властивості води, вона виводила нас надвір, аби ми подивилися на хмари. Коли ми читали п’єсу Шекспіра, вона запитала нас, чи співчуваємо ми Макбетам? Я сказала «так» (незважаючи на те, що вони не повинні були цього робити), а Дейзі, звичайно ж, сказала «зовсім ні».

— Обґрунтуйте, — сказала міс Елстон і майже на пів години ми обидві зовсім забули, що робимо домашнє завдання на святах з гувернанткою.

Найдивовижнішим було те, що з-поміж усіх дорослих вона була абсолютно іншою. Вона була найбільш звичайною. Коли вона не була зайнята з нами, вона сиділа разом з лордом Гастінгсом, формулюючи його листи, складаючи різні списки й замовляючи для нього іграшки «йо-йо» й накладні вуса з каталогу газети «Boy’s Own». Він вважав міс Елстон смертельно нудною, так само, як і ми з Дейзі, допоки вона не почала навчати нас.

— Вона навіть не сміється над моїми жартами! — скаржився він.

— Я думаю, що це зовсім не дивно, — сказала Дейзі, поплескуючи його по голові так, ніби гладить Тостика. — Мамо, а де ти знайшла міс Елстон?

— О, Господи! Хіба я маю пам’ятати? — запитала леді Гастінгс, намагаючись вичесати собаче хутро зі своєї накидки. — Агентство, я гадаю. У неї був лист… О, святі небеса, Дейзі, через що тобі скаржитися на свою гувернантку? Ти дуже добре знаєш, що я не можу пильнувати за тобою.

— Цілком очевидно, — холодно сказала Дейзі. Я знала, що саме містилось у її запитанні. Дейзі хотіла зрозуміти міс Елстон і дізнатися, що саме робить її настільки відмінною, — однак на це питання було зовсім нелегко відповісти. Міс Елстон продовжувала бути цікавою в особистому спілкуванні й нудною публічно, а нам з Дейзі ставало все більше й більше цікаво зрозуміти, чому так відбувається.