Annotation

Вітаємо в альтернативній Америці двотисячних — світі, що пережив великий землетрус, глобальні пандемії та перекроювання політичної карти; у реальності, де багатії можуть збудувати собі нові міста, а бідарі заселяють зруйнований міст між Сан-Франциско й Оуклендом, створюючи напіванархічну державу з власними законами. Колишній провінційний коп і охоронець-невдаха Беррі Райделл отримує від нового роботодавця завдання повернути окуляри, імпульсивно поцуплені мешканкою Мосту, велокур’єркою Шеветт Вашингтон. За неприкметним на перший погляд, хоч і дорогим аксесуаром тягнеться низка жертв, а пошуки зіштовхують Райделла не лише з продажними копами й найманими вбивцями, але й із гакерами, сектою свідків теле-Ісуса та юристами поліційного шоу. Перший роман Трилогії Мосту з властивими Вільяму Ґібсону проникливістю й іронічністю досліджує виживання людей у новому тисячолітті, де технології, медіа й інформація остаточно змінили наше уявлення про нас самих.

Вільям Ґібсон

1. Світляні тіла велетнів

2. Поїздки на «Ґангеді»

3. Неприємна вечірка

4. Кар’єрні можливості

5. Ай проблемас[28]

6. Міст

7. Знати, що ти в порядку

8. Наступного ранку

9. Коли дипломатія зазнає невдачі

10. Сучасний танець

11. Збирання міток

12. Рух очей

13. Висаджує

14. Лавлесс

15. У 1015-му

16. «Санфлавер»

17. Пастка

18. Конденсатор

19.Стрибунець

20. Велика пустка

21. «Когнітивні дисиденти»

22.Табадаб

23.Узяв і зробив

24. Пісня центральної опори

25. По самісінькі вуха

26. «Кольорові люди»

27. Після грози

28. Дім на колесах

29. Покинутий торговельний центр

30. Карнавал душ

31. З індійського боку

32. Феллонвілл

33. Електронотатник

34. Копняком із Раю

35. Республіка Жадання

36. Електронотатник [2]

37. Сенчурі-Сіті

38. Миля чудес

39. Святкування похмурого дня

Примітки

Інформація про видання

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

Вільям Ґібсон
Віртуальне світло

Ґері Ґаетано Бандьєрі[1],

крутому чуваку й нашому другу

1. Світляні тіла велетнів

Нур’єр притискається чолом до шарів скла, аргону й ударостійкої пластмаси. Дивиться, як бойовий вертоліт осою-мисливицею перетинає середню дистанцію міста; з-під щитка звисає гладенький чорний відсік зі смертю.

За кілька годин до того снаряди впали в північному примісті: сімдесят троє загиблих, відповідальність досі ніхто не взяв. Але тут дзеркальні зикурати на Ласаро Карденас плинуть зі світляними тілами велетнів, виштовхуючи нічну загату мрій на нетерплячі авенідас, — бізнес, як і зазвичай, світ без кінця.

Повітря за вікном торкається кожного джерела світла тьмяним червоняво-бурим вінцем, жовтяний відтінок невловимо перетікає у півпрозору брунатність. Дрібні сухі калові сніжинки, здійнявшись із ділянок з нечистотами, осідають на лінзах ночі.

Заплющивши очі, кур’єр розчиняється у фоновому шипінні клімат-контролю. Уявляє себе в Токіо, а цю кімнату — в якомусь новому крилі старого «Імперіалу». Бачить себе на вулицях Чійоди-ку, поруч із зітханням потягів. Червоні паперові ліхтарі уздовж вузького провулку.

Розплющує очі.

Досі в Мехіко.

На краю кавового столика рівнесенько виставлені вісім крихітних порожніх пластикових пляшечок: японська горілка «Повертайся, лососю»[2] — назва дратує навіть більше за тривалий післясмак.

На екрані над консоллю на нього чекають птічки — фриз вершкового кольору. Коли кур’єр бере пульт, їхні гострі вилиці вигинаються в глибині його очей. Їхні юнаки, що незмінно оходять ззаду, носять чорні шкіряні рукавички. Слов’янські обличчя викликають у пам’яті небажані уривки з дитинства: сморід чорного каналу, гуркіт сталі об сталь під гойдливим потягом, стару високу стелю квартири з вікнами на замерзлий парк.

Росіян у їхньому палкому паруванні обрамлюють двадцять вісім периферальних зображень; кур’єр мигцем помічає тіла, які виносять із почорнілої від диму палуби азійського порому.

Відкорковує чергову маленьку пляшечку.

Тепер птічки, киваючи головами, мов добре проолієні машини, відсмоктують своїм зарозумілим і самозакоханим хлопцям. Кути камери нагадують завзяття радянського індустріального кіно.

Погляд, блукаючи, падає на прогноз погоди «Ен-Ейч-Кей»[3]. Через Канзас проходить фронт низького тиску. Поруч чудернацько спокійна ісламська передача з супутника невпинно повторює ім’я Бога фрактальною каліграфією.

Кур’єр п’є горілку.

Дивиться телевізор.

Після півночі на перехресті Ліверпуль і Флоренсії він визирає на Зона Роса[4] з заднього сидіння білої «лади»; свіжовиголене підборіддя упріває під нанопорним швейцарським респіратором.

І всі обличчя, що його проминають, також убрані в маски, роти та ніздрі сховані за фільтрами. Деякі — на честь Дня Мертвих — нагадують унизані срібними намистинами щелепи вишкірених цукрових черепів. Якої б вони не були форми, всі їхні виробники роблять ті самі сумнівні й ухильно заспокійливі обіцянки щодо віроїдів.

Кур’єру хочеться уникнути однаковості, можливо, відшукати в чомусь красу чи минущу цікавість, але тут лише обличчя в масках, його страх і ліхтарі.

З-за рогу — з авеніди Чапультепек — скрадливо завертає старезна американська машина; з-під розхитаного бампера пульсують карбонові бризки. Усю поверхню авто вкривають запилюжена скоринка смоли барви коли та розбиті дзеркала; видніється тільки лобове скло, чорне й лискуче, непроникне, мов чорнильна пляма, і воно нагадує кур’єрові смертоносний відсік гелікоптера. Він відчуває, як безперервно й безглуздо, з абсолютною переконаністю наростає страх навколо цього карнавального привида-«кадилака», цього релікта на мастилі у примарному вбранні із заплямованого мозаїчного срібла. Чому йому дозволено додавати власні викиди до й без того неможливого повітря?

Хто сидить усередині, за чорним лобовим склом?

Здригаючись, кур’єр спостерігає, як машина їх проминає.

— Та машина... — Він усвідомлює, що схилився, мимоволі звертаючись до широкої брунатної шиї водія, чималі вушні мочки якого чимось нагадують гончарні репродукції, що їх рекламують на крамничному каналі готелю.

— Ель коче[5], — каже водій, що маску не носить, і розвертається, так ніби вперше помітив пасажира. Кур’єр бачить, як дзеркальний «кадилак» спалахує, один короткий раз, осяяний рубіном лазера нічного клубу, а тоді зникає.

Водій дивиться на кур’єра.

Той каже водієві повертатися в готель.

Прокидається від сну з металевими голосами у склепінчастому вестибюлі якогось європейського аеропорту, з далекими постатями, що мигцем проминають у німих ритуалах прощання.

Темрява. Шипіння клімат-контролю.

Доторк бавовняної постілі. Його телефон під подушкою. Звуки дорожнього руху, приглушені вікнами зі вмістом газу. Уся напруга, вся паніка зникли. Кур’єр згадує бар в атріумі. Музику. Обличчя.

Усвідомлює внутрішній баланс, рідкісну рівновагу. Єдиний спокій, знайомий йому.

І так, окуляри тут, застромлені за телефоном. Кур’єр витягає їх і розкладає дужки з відчуттям соромливої втіхи, що їй якимось чином вдалося зберегтися з часів Праги.

Він кохав її майже десятиліття, хоча й не думає про це таким чином.

Але так і не придбав іншу програму, а чорні пластикові дужки почали втрачати блиск. Етикетку на касеті вже неможливо прочитати: стерта до білого його нічними дотиками. Так багато кімнат, схожих на цю.

Уже давно він віддає їй перевагу в тиші. Уже не вставляє пожовтілі навушники-крапельки. Навчився обходитися сам, шепочучи до неї, поки промотує незграбні титри й залитий місяцем нерівний пагористий ландшафт — не Голлівуд і не Ріо, а якесь м’якофокусне цифрове зображення, приблизно схоже на те й інше.

Вона завжди чекає на нього в білому будинку, куди прямує дорога через каньйон. Свічки. Вино. Розшита гагатовими намистинами сукня на фоні довершено матової шкіри, такої білої; чорні намистини промальовані гладенько й прохолодно, мов зміїний живіт, на її напруженому стегні.

Десь далеко — під бавовняними простирадлами — його руки рухаються.

Пізніше, коли він поринає в сон іншої текстури, телефон під подушкою тихо дзенькає один раз.

— Так?

— Підтвердження вашої броні до Сан-Франциско, — каже хтось, жінка або машина. Кур’єр торкається кнопки, записуючи номер рейсу, каже «на добраніч» і заплющує очі, відгороджуючись від розрідженого світла, що просочується з темних краєчків завіс.

Її білі руки огортають його. Її білизна — віковічна.

Він спить.

2. Поїздки на «Ґангеді»

«ІнтенСек’юр» мив свої фургони що три зміни. Робилося це у великій спеціалізованій автомийці біля Колбі: двадцять шарів нанесеної вручну «Медової Сієнни» — і вони нізащо не пошарпаються надто сильно.

Того листопадового вечора, коли Республіка Жадання поклала край його кар’єрі в озброєному реагуванні, Беррі Райделл прибув на місце трохи заздалегідь.

Йому подобалося, як пахло всередині. Щоб змити шар дорожнього бруду, крізь мийки під тиском пускали рожеву рідину, і запах нагадував Райделлові літню роботу в Ноксвіллі: він тоді закінчував школу. Треба було вбудовувати кондомініуми в кістяк того великого старого «Сейфвея» на Джефферсона Девіса. Архітектори хотіли, щоб шлакоблокові стіни обдирали певним визначеним чином — аби переважно проглядала сіризна, але з залишками старої рожевої сейфвеївської фарби у маленьких заглибинах і тріщинках. Вони були з Мемфіса й носили чорні костюми з білими бавовняними сорочками. Сорочки, очевидно, коштували дорожче за костюми, або щонайменше стільки ж, і архітектори ніколи не носили краваток та не розстібали верхнього ґудзика. Райделл розважив, що так і мусять одягатись архітектори: тепер, живучи у Лос-Анджелесі, він знав, що це так. Колись він чув, як один із них пояснював бригадиру, що вони виявляють цілісність руху матеріалу в часі. Вирішив, що це напевно херня, але йому ніби й сподобалося звучання слів: щось таке траплялося з літніми людьми по телевізору.

Але на ділі доводилося здирати тисячі й тисячі квадратних метрів гівняної старої фарби з такого ж гівняного шлакоблока, й робити це розпилювачем, що гойдався на кінці довгого держака з нержавійки. Якщо знати, що бригадир не дивиться, можна було спрямувати розпилювач на іншого пацана, випустити дев’ятиметрову дугу жалючої веселки і змити з нього весь сонцезахисний крем. Райделл і всі його друзі користувалися тим австралійським кремом глибоких кольорів, тож добре видно було, де він нанесений, а де — ні. Утім, доводилося витримувати відстань, бо зблизька розпилювач здатен був відлущити хром із бампера. Зрештою Райделла з Бадді Кріґґером звільнили за дуркування, і потім вони пішли на той бік Джеффа Девіса до пивнушки, а закінчилося все тим, що Райделл провів ніч із тою дівчиною з Кі-Вест. Це він уперше тоді спав поруч із жінкою.

Тепер він тут, у Лос-Анджелесі, за кермом шестиколісного «готспер гусара»[6], покритого вручну двадцятьма шарами лаку. «Гусар» був броньованим «ленд ровером», здатним розганятися до двохсот двадцяти п’яти по прямій — якщо, звісно, знайти вільну пряму й мати час на прискорення. Ернандес, Райделлів старший по зміні, казав, що англійцям не можна довіряти виготовлення чогось більшого за капелюх, якщо хочеш, аби воно працювало коли треба; казав, що «Інтен-Сек’юр» варто було придбати щось ізраїльське чи хоча би бразильське, та й кому взагалі потрібен танк від Ральфа Лорена?

Цього Райделл не знав, але з фарбою вийшло трохи занадто. Гадав, що, може, компанія хотіла зробити фургони схожими на великі вантажівки «Юнайтед Парсел» і водночас сподівалася, що вони скидатимуться на Щось із єпископальної церкви[7]. Без зайвої позолоти на логотипі. Дещо стримано.

В автомийці працювали переважно нещодавні мігранти з Монголії, що не могли знайти кращої роботи. Працювали вони під шалений горловий спів, який так подобалося слухати Райделлові. Не міг збагнути, як їм це вдається: схоже на деревних жаб, але лунало ніби два звуки водночас.

Зараз вони полірували ряди хромованих потовщень по боках. Ті призначалися для електричних ґрат для контролю натовпу і хромовані були суто для вигляду. Фургони для розгону натовпу в Ноксвіллі були електрифіковані, але мали систему зволоження, що значно неприємніше.

— Підпишіться тут, — сказав начальник бригади, мовчазний темношкірий хлопець на ймення Андерсон. Удень він учився на медика й завжди мав такий вигляд, наче зо дві ночі не спав.

Райделл узяв планшет зі світловим пером і підписався. Андерсон віддав йому ключі.

— Тобі варто відпочити, — зауважив Райделл. Андерсон мляво всміхнувся. Райделл підійшов до «Ґангеда», вимикаючи дверну сигналізацію.

Хтось так і написав усередині — «ҐАНГЕД», зеленим маркером на панелі над лобовим склом. Назва прижилася — хоча здебільшого через те, що подобалася Саблеттові. Саблетт, техасець, утік із якоїсь химерної відеосекти з трейлерного містечка. Казав, що матір готувалася пожертвувати його сраку церкві, що б це не значило.

Саблетт не горів бажанням ділитися спогадами, але Райделл вловив: ці люди вважали, що Господь воліє спілкуватися через відео, а сам екран — це щось на кшталт вічної неопалимої купини. «Він у деталях, — якось промовився Саблетт. — За ним треба стежити уважно». Якої подоби не набувало б це служіння, зрозуміло було, що Саблетт передивився телепрограм більше за будь-кого з Райделлових знайомих, переважно старих фільмів на каналах, що тільки їх і показували. Саблетт казав, що «Ґангедом» називався роботанк у японському фільмі про монстрів[8]. Ернандес вважав, що Саблетт сам ту назву й написав. Той заперечував. Ернандес сказав стерти її. Саблетт не послухався. Назва досі лишалась на місці, але Райделл знав, що Саблетт надто законослухняний для будь-якого вандалізму, та й у будь-якому разі чорнило з маркера його вбило б.

Саблетта мучили страшенні алергії. Різні очисники й розчинники викликали в нього шок, тож до мийки його було нізащо не затягнути. Через алергію він мав також чутливість до світла, тож мусив носити дзеркальні лінзи. Із чорною інтенсек’юрівською уніформою та сухим білявим волоссям лінзи робили його схожим на якогось ку-клукс-нацистського робота. Що могло викликати труднощі не в тій крамниці на Сансет — наприклад, о третій ранку, коли тобі всього лише хотілось мінералки й коли. Але Райделл завжди тішився Саблеттові на зміні, бо той був настільки переконаним противником насильства, наскільки це взагалі можливо для охоронця. І ще він, напевно, навіть не був божевільним. Обидві риси для Райделла належали до однозначних плюсів. Як полюбляв відзначати Ернандес, Південна Каліфорнія навіть до перукарів мала суворіші вимоги.

Багато інтенсек’юрівських працівників реагування були, як і Райделл, колишніми поліціянтами того чи іншого штибу, деякі — навіть вихідцями з лос-анджелеської поліції, і якщо заборона компанії носити будь-яку особисту зброю на службі про щось і свідчила, то тільки про те, що інакше, як усі вважали, його колеги заявлятимуться на роботу з повним набором залізяк. У дверях кімнати персоналу стояли металодетектори, й Ернандес зазвичай мав повну шухляду тичкових ножів, нунчак, шокерів, кастетів, захалявних ножів і ще бозна-чого, що ці детектори наловили. Мов ранок п’ятниці у старшій школі Південного Маямі. Ернандес усе віддавав після зміни, але під час виклику працівники мусили обходитися «ґлоками» й грудко стрілами.

«Ґлоки» були стандартної поліційної моделі, щонайменше двадцятирічної давнини; «ІнтенСек’юр» купував їх вантажівками в поліційних управлінь — могли дозволити собі перейти на безгільзові набої. За інструкцією «ґлоки» тримали в пластикових кобурах, прикріплених на липучках до приборної панелі фургона. А дорогою на виклик пістолет у кобурі знімався з панелі й кріпився на нашивку на уніформі. Тільки в цьому разі й треба було виходити з фургона озброєним: власне, під час реагування.

Грудкостріли взагалі не вважалися за зброю, принаймні офіційно, але десятисекундна черга з близької відстані могла відгризти комусь лице. То були пневматичні ізраїльські пристрої для боротьби із заворушеннями[9], що стріляли кубиками переробленої гуми, два з половиною сантиметри в діаметрі. Скидалося на насильницьке схрещування штурмової булпап-гвинтівки й промислового степлера, тільки з яскраво-жовтого пластику. Після натискання на гачок грудки вилітали суцільним потоком. Якщо добре оправлятися з цією штукою, можна було стріляти з-за рогу — рикошетити їх від зручної поверхні. Якщо певний час стріляти зблизька, грудкостріли розрубували навпіл лист фанери і могли лишити серйозні синці з відстані трохи менше тридцяти метрів. Теоретично Райделл із колегами не мали часто стикатися з озброєними зловмисниками, а грудкостріл менш імовірно травмує клієнта чи пошкодить його майно. На випадок озброєних зловмисників вони мали «ґлоки». Хоча у порушника напевно були безгільзові набої і рухливий затвор — цього теорія не включала. Також вона не передбачала, що серйозно підготовлені зловмисники зазвичай добряче закидалися смиком, а отже, були нелюдськи швидкими й клінічними психопатами водночас.

У Ноксвіллі водилося чимало смику, і саме через нього Райделла відсторонили. Він заповз у квартиру, де машиніст на ім’я Кеннет Терві тримав у заручниках свою дівчину з двома маленькими дітьми, вимагаючи розмови з президенткою. Терві був білим і кощавим, місяць не мився, а на грудях мав татуювання Тайної Вечері. Татуювання дуже свіже: навіть кіркою не вкрилося. Крізь плівку висохлої крові Райделл бачив, що в Ісуса немає обличчя. У жодного з апостолів — теж.

— Прокляття, — мовив Терві, забачивши Райделла. — Я просто хочу побалакати з президенткою. — Він сидів голий на дивані дівчини, схрестивши ноги. На колінах у нього лежало щось схоже на відрізок труби, повністю обмотаний ізострічкою.

— Ми намагаємося з нею зв’язатися, — сказав Райделл. — Вибач, що так довго, доводиться пробиватися по каналах.

— Боже правий, — втомлено поскаржився Терві, — невже ніхто не розуміє, що в мене божественна місія? — Він не здавався особливо розгніваним, тільки виснаженим і роздратованим. Райделл бачив його дівчину крізь відчинені двері єдиної спальні. Вона лежала горілиць на підлозі; одна з ніг, схоже, зламана. Обличчя видно не було. Вона не рухалася. Де діти?

— Що це в тебе таке? — вказав Райделл на предмет у Терві на колінах.

— Зброя, — відказав той. — Саме тому мені й треба поговорити з президенткою.

— Ніколи такої не бачив, — зазначив Райделл. — Чим стріляє?

— Бляшанками з-під грейпфрутів. Залитими бетоном.

— Серйозно?

— Диви, — Терві поклав штукенцію на плече. У неї було щось на кшталт затвора, дуже хитромудро виточеного на верстаті, подоба спускового гачка, схожого на частину зажимних кліщів, і пара гнучких трубок. Останні, розгледів Райделл, тягнулись до величенької каністри з бензином, із тих, які перевозилися на ручному візку; вона лежала на підлозі біля дивана.

Стоячи там на колінах, на запилюженому поліестеровому килимі дівчини Терві, він спостерігав, як повз нього промайнуло дуло. Достатньо велике, щоб туди вмістився кулак. Спостерігав, як Терві прицілився крізь відчинені двері спальні — у шафу.

— Терві, — почув Райделл власний голос, — де, бляха, діти?

Терві зсунув ручку кліщів і пробив діру розміром з бляшанку фруктового соку у дверях шафи. Там діти й були. Мабуть, вони кричали, хоча Райделл не пам’ятав, щоб чув. Пізніше його адвокат стверджував, що на ту мить Райделла не тільки оглушило, а й занурило звуком у каталепсію. Винахід Терві лише на кілька децибелів не дотягував до спецназівської оглушувальної гранати. Але Райделл не пам’ятав. Не пам’ятав він і як застрелив Кеннета Терві у голову, та й нічого більше аж до пробудження у лікарні. Там була жінка з «Копів у біді» — улюбленої програми Райделлового батька; але вона сказала, що не зможе з ним говорити, доки не перемовиться з його агентом. Райделл відповів, що не має агента. Вона сказала, що в курсі, але агент йому подзвонить.

Райделл лежав і згадував усі рази, коли вони з батьком дивились «Копів у біді».

— Яка біда мається на увазі? — спитав нарешті.

Жінка тільки всміхнулася.

— Яка б не була, Беррі, її напевно буде достатньо.

Райделл скоса зиркнув на неї. Вона була доволі симпатичною.

— Як вас звати?

— Карен Мендельсон, — не схоже було, що вона з Ноксвілла чи навіть із Мемфіса.

— Ви з «Копів у біді»?

— Так.

— Чим займаєтесь?

— Я адвокатка, — відповіла вона. Райделл не пам’ятав, аби колись зустрічав адвокатів, але пізніше став мати з ними справу набагато частіше.

Дисплеї «Ґангеда» мали вигляд неприкметних рідкокристалічних плит: вони увімкнулись, коли Райделл встромив ключ, ввів код безпеки й запустив базову перевірку системи. Найбільше він полюбляв камери під заднім бампером, що дуже полегшували паркування — можна було точно бачити, куди задкуєш. Лінія зв’язку із Зіркою Смерті не працювала, доки він був на мийці — забагато металу в будівлі, — але стежити за всім цим із навушником мав Саблетт.

У кімнаті персоналу в «ІнтенСек’юрі» висіло попередження, що політика компанії забороняла вживати назву «Зірка Смерті», але всі усе одно це робили. Навіть лос-анджелеська поліція так казала. Офіційною назвою була «Геосинклінальний Супутник Правоохоронних Органів Південної Каліфорнії».

Дивлячись на екрани приборної панелі, Райделл обережно виїхав задки з будівлі. Подвійний керамічний двигун «Ґангеда» був достатньо новим і тому порівняно безшумним: Райделл чув хлюпання покришок на мокрій бетонній підлозі.

Саблетт чекав зовні; у срібних очах віддзеркалювалось червоне світло хвостових фар, що проїзжали повз. За його спиною сідало сонце; колір неба віщував більше за звичайний коктейль домішок. Саблетт відступив, поки Райделл розвертався поруч із ним, хвилюючись, щоб на нього не потрапила ані найменша краплина спрею з покришок. Райделл теж хвилювався: не хотів знову тягнути техасця до «Сідерс», якщо в нього прокинеться алергія.

Райделл зачекав, доки Саблетт одягне одноразові хірургічні рукавички.

— Здоров, — привітався техасець, забираючись на своє місце. Зачинив дверцята й почав знімати рукавички, обережно стягуючи їх у пакет із застібкою.

— Диви не замурзайся, — зауважив Райделл, споглядаючи дбайливе ставлення Саблетта до рукавичок.

— Смійся на здоров’я, — беззлобно відповів той. Дістав упаковку гіпоалергенної жуйки й вилущив одну з блістера. — Як поживає друзяка «Ґангед»?

Райделл вдоволено оглянув дисплеї.

— Не надто пошарпався.

— Сподіваюся, сьогодні не буде викликів у кляті доми-невидимки, — мовив, жуючи, Саблетт.

Так звані доми-невидимки входили до персонального Саблеттового переліку кепських викликів. Він казав, що в них повітря токсичне. Райделл вважав, що це повна нісенітниця, але втомився сперечатися. Доми-невидимки були більшими за переважну частину звичайних, коштували більше, і Райделл думав, що власники мусили чимало платити за очищення повітря. Саблетт же стверджував, що збудувати дім-невидимку міг щонайменше параноїк, який завжди триматиме його міцно замкненим, без циркуляції повітря, і так накопичувалася токсичність.

Якщо у Ноксвіллі й були якісь доми-невидимки, Райделл про це не знав. Він вважав, що це якась лос-анджелеська фішка.

Райделл узагалі вперше почув про них від Саблетта, який працював на «ІнтенСек’юр» майже два роки, переважно в денному патрулі у Веніс. Коли Райделлу нарешті довелося відповісти на виклик до такого дому, він не міг повірити очам: будівля нескінченно прямувала вниз, зариваючись під щось майже схоже на розбомблену хімчистку. Всередині — суцільне оброблене дерево, білий тиньк, турецькі килими, великі картини, кахляна підлога й меблі, яких Райделл у житті не бачив. Але виклик був якимось каверзним: домашнє насильство, як виснував Райделл. Типу, чоловік ударив дружину, дружина натисла на кнопку, а тепер вони вдавали, ніби то був якийсь збій. Але насправді то не міг бути збій, бо хтось же мусив натиснути на кнопку, а на дзвінок із паролем, який надійшов до них три цілих і вісім десятих секунди по тому, ніхто не відповів. Мабуть, дружина щось намудрила з телефонами, подумав Райделл, а тоді натисла на кнопку. Райделл того вечора їздив із «Великим Джорджем» Кечакмадзе, і грузинові справа також не сподобалася. «Бачиш отих людей — вони передплатники; якщо ніхто не в крові, вшивайся звідти, ясно?» — сказав опісля Великий Джордж. Але Райделл усе не міг забути напруження навколо очей жінки і як вона притримувала зібганий комір великого білого халата навколо горла. Пам’ятав її чоловіка у такому ж халаті, але з товстими волохатими ногами й дорогими окулярами. Щось тут було не так, але він так і не дізнався, що саме. Так само він ніколи й не зрозумів, як насправді функціонували їхні життя: життя, схожі на телевізійні, але насправді ні.

У Лос-Анджелесі було повно таємниць, коли так поглянути. Бездонний колодязь.

Однак Райделл полюбляв їздити містом. Ні, не тоді, коли треба дістатись кудись конкретно, а просто кататися на «Ґангеді». Непогано. Зараз він завертав на бульвар Ла-Сьєнеґа, і маленький зелений курсор на панелі завертав теж.

— «Заборонена зона»[10], — сказав Саблетт. — Ерве Вільшез, Сьюзен Тайрелл, Марі-Паскаль Елфман, Віва.

— Віва? — перепитав Райделл. — Яка Віва?

— Віва. Акторка.

— Якого він року?

— 1980-го.

— Я ще не народився.

— По телевізору час завжди один і той самий, Райделле.

— Гей, я думав, ти намагаєшся лишити своє виховання в минулому і все таке, — Райделл знедзеркалив скло на дверцятах, щоб краще роздивитися рудоволосу дівчину, що проїхала повз нього в рожевому «дайхацу снікері»[11] без верху. — Та й усе одно я його не бачив.

Була саме та вечірня година, коли жінки в машинах у Лос-Анджелесі здавалися цілком вродливими. Генеральний хірург намагався заборонити кабріолети: казав, вони збільшують ризик раку шкіри.

— «Гра на виживання»[12]. Ел Клівер, Мойра Чен, Джордж Істмен, Ґордон Мітчелл. 1985-й.

— Ну, мені було два, — мовив Райделл, — але цього я теж не бачив.

Саблетт замовк. Райделлові стало його шкода: техасець не вмів інакше розпочинати розмову, а його рідні вдома — в трейлерному парку — бачили всі ці фільми й навіть більше.

— Ну, — спробував підхопити його тему, — я дивився старий фільм учора ввечері...

— Який? — пожвавився Саблетт.

— Фіг його зна. Там чувак у Лос-Анджелесі просто зустрічає дівчину. Тоді бере слухавку в телефоні-автоматі, бо той дзвонить. Пізно ввечері. Якийсь тип, десь у пусковій шахті, який знає, що вони щойно запустили свої ракети в росіян. Він намагається подзвонити татові, чи брату, чи ще комусь. Каже, що світові скоро гаплик. А тоді чувак, який відповів на дзвінок, чує, що прийшли солдати й застрелили того типа. Тобто того, який дзвонив.

Саблетт заплющив очі, скануючи внутрішні каталоги.

— Справді? Чим він закінчився?

— Фіг його зна, — відказав Райделл. — Я пішов спати.

Саблетт розплющив очі.

— Хто там знімався?

— Поставив мене в глухий кут.

Безвиразні срібні очі Саблетта розширились від невіри.

— Господи, Беррі, не дивися телевізор узагалі, якщо не робиш це уважно.

Застреливши Кеннета Терві, Райделл пробув у лікарні недовго — заледве два дні. Його адвокат, Аарон Перслі власною персоною, наполягав, щоб Райделла потримали там довше, аби краще оцінити рівень посттравматичного шоку. Але Райделл ненавидів лікарні, та й усе одно почувався не надто кепсько: просто не міг точно пригадати, що сталося. А ще Карен Мендельсон допомагала йому у справах, а його новий агент, Веллінґтон Ma, — спілкуватися з іншими людьми з «Копів у біді»: жоден з них не був таким само приємним, як Карен, що мала довге каштанове волосся. Веллінґтон Ma був китайцем і жив у Лос-Анджелесі, й Карен сказала, що батько його належав до банди Велике Коло[13], — хоч і порадила Райделлові не піднімати цю тему.

Візитівка Веллінґтона Ma виглядала як прямокутний шматочок рожевого синтетичного кварцу, на якому лазером вигравійовано його ім’я, назву «Агенція Ма-Маріано», адресу на бульварі Беверлі й повний набір телефонних номерів та імейлів. Її доставили «ҐлобЕксом» в окремому сірому замшевому конвертику, ще коли Райделл лежав у лікарні.

— Схоже, нею порізатися можна, — зауважив Райделл.

— Можна. Багато хто, безперечно, й порізався, — сказала Карен Мендельсон. — А якщо покладеш її в гаманець і присядеш, вона розтріскається.

— То в чому тоді сенс?

— Ти мусиш дуже добре про неї дбати. Іншої не дадуть.

Райделл так і не зустрічався наживо з Веллінгтоном Ma, принаймні до значно пізніших часів, але Карен приносила невеличку валізку з парою окофонів[14] із кабелем, щоб Райделл міг спілкуватися з Ma в його лос-анджелеському офісі. Це було найкрутіше обладнання для телеприсутності, яким коли-небудь користувався Райделл: здавалося, наче він справді опинявся просто там. Він бачив вікно, за яким виднілася кривобока піраміда кольору банки «Нокзіма». Запитав Веллінґтона Ma, що воно таке, і Ma відповів, що це колишній Дизайн-Центр[15], але наразі — знижковий торговельний центр, і Райделл зможе його відвідати, коли прибуде до Лос-Анджелеса, тобто вже скоро.

Дівчина Терві, Дженні-Рей Клайн, подавала серію хитромудро пов’язаних судових позовів проти Райделла, поліційного управління, міста Ноксвілл та компанії в Сінгапурі, яка володіла її будівлею. У сумі на близько двадцяти мільйонів.

Ставши копом у біді, Райделл радий був дізнатися, що «Копи в біді» готові йому допомогти. Для початку вони найняли Аарона Перслі, і Райделл, звісно ж, упізнав його за програмою. Перслі вирізнявся тим самим сивим волоссям, тими ж блакитними очима і тим самим носом, яким хоч дрова рубай, а носив він джинси, черевики «Тоні Лама» і прості білі оксфордські ковбойські бізнес-сорочки з німанської бавовни зі срібними краватками-боло навахо. Він був знаменитим і захищав копів на кшталт Райделла від людей на кшталт дівчини Терві та її адвоката.

Адвокат Дженні-Рей Клайн стверджував, ніби Райделл узагалі не мусив перебувати в її квартирі; ніби з’явившись там, він поставив під загрозу її життя та життя її дітей; і ніби перебуваючи там, він убив Кеннета Терві; містер Терві описувався як вправний ремісник, любляча батьківська постать для маленьких Рембо і Келлі, з постійною зайнятістю, новонавернений християнин, що здолав залежність від 4-тіобускаліну, та єдиний годувальник сім’ї.

— Здолав залежність? — перепитав Райделл у Карен Мендельсон у своїй кімнаті в «Бізнес-готелі» аеропорту. Вона якраз показала йому факс[16] від адвоката Дженні-Рей.

— Вочевидь, він якраз був на зустрічі того дня.

— Що ж він там робив? — Райделл згадав Тайну Вечерю засохлою кров’ю.

— Як кажуть наші свідки, відкрито навернув столову ложку своєї улюбленої речовини, силою захопив трибуну та пів години шпетив колготки президентки Міллбенк і гаданий поточний стан її геніталій. Тоді показав статевий орган, помастурбував без еякуляції та покинув підвал Першої Баптистської Церкви.

— Господи, — мовив Райделл.  — І це було на одній із тих зустрічей для наркоманів, типу Анонімних Алкоголіків?

— Саме так, — підтвердила Карен Мендельсон, — хоча вчинок Терві, вочевидь, спричинив гіркий ряд рецидивів. Ми, звісно, надіслали команду юристів попрацювати з тими, хто був на зустрічі.

— Це добре.

— Треба мати гарний вигляд у суді за малоймовірного випадку, що ми взагалі туди потрапимо.

— Він не «здолав залежність», — зауважив Райделл. — Не здолав навіть останню занюхану дозу.

— Вочевидь, так. Але також він був членом «Дорослих жертв сатанізму», і вони починають цікавитися цією справою. Отож і містер Перслі, і містер Ma вважають, що краще нам швидше взятися за це, Беррі. Тобі й мені.

— Але що з судом?

— Тебе відсторонено з управління, тебе досі ні в чому не звинувачують, а твого адвоката звуть Аарон-із-двома-А Перслі. Ти забираєшся звідси, Беррі.

— У Лос-Анджелес?

— Аякже.

Райделл глянув на неї. Подумав про Лос-Анджелес із телевізора.

— А мені там сподобається?

— Спершу так, — відповіла вона. — Спершу ти напевно сподобаєшся йому. Мені— так точно.

Отак він і опинився в ліжку з юристкою, що пахнула мільйоном доларів, говорила грубощі, скрізь непомітно прослизала і носила спіднє з Мілана, що в Італії.

— «Здобич»[17]. Сирінда Бердетт, Ґудрун Вівер, Дін Мітчелл, Шінобу Сакамакі. 1997-й.

— Не бачив, — відказав Райделл, всмоктавши залишки подвійної порції холодного капучино без кофеїну з молочного льоду на дні пластикової термокружки.

— Мама бачила Сирінду Бердетт. У тому малому торговельному центрі біля Вейко. Й автограф у неї взяла. Тримала його на телеку, разом з молитовними хустками й голограмою Преподобного Вейна Феллона.

У неї були молитовні хустки на будь-який клятий випадок. Одна — для грошей на оренду, інша берегла від СНІДу, від туберкульозу...

— Серйозно? Що вона з ними робила?

— Тримала на телеку, — пояснив Саблетт і допив чотириразово дистильовану воду, що лишалась на денці тонкої півпрозорої пляшки. У цій частині Сансету таку продавали тільки в одному місці, але Райделл не зважав: воно стояло поруч із кав’ярнею на виніс, тож можна було припаркуватися на стоянці на розі. Хлопчина, що керував стоянкою, здавалося, завжди їм радів.

— Молитовна хустка не вбереже від СНІДу, — заперечив Райделл. — Вакцинуйся, як усі інші. І маму вакцинуй, — крізь знедзеркалене скло Райделл бачив вуличне святилище на честь Дж. Д. Шейплі біля бетонної стіни — єдиної, що лишилась від колишньої будівлі. Таких у Західному Голлівуді зосталося багато. Хтось написав яскраво-рожевою аерозольною фарбою ШЕЙПЛІ БУВ ПІДАРОМ-ЧЛЕНОСМОКОМ, метровими літерами, і намалював велике рожеве серце. Нижче на стіні висіли приліплені листівки з портретами Шейплі і фотографії людей — напевно, померлих. Одному Богу відомо, скільки мільйонів померло. На бруківці біля підніжжя стіни лежали зів’ялі квіти, згарки свічок та інші речі. Від листівок Райделлові чомусь стало моторошно: кощавий і з завеликими очима, на зображеннях Шейплі скидався на суміш Елвіса і якогось католицького святого.

Райделл обернувся до Саблетта.

— Гей, ти досі не вакцинувався: це все лише через повне біло-бидляцьке невігластво.

— Це гірше, ніж жива вакцина, — зіщулився Саблетт. — Це ж ціла інша хвороба!

— Авжеж, але вона на тебе ніяк не діє. Та й старих болячок досі чимало розгулює. Вакцини зроблять обов’язковими, якщо хочеш моєї думки.

Саблетт здригнувся.

— Преподобний Феллон завжди казав...

— У сраку Преподобного Феллона, — відрізав Райделл, вмикаючи запалення. — Сучий син просто рубає бабло, продаючи молитовні хустки таким, як твоя мамця. Ти ж знав, що все це херня, інакше нащо б поїхав? — Він перемкнув передачу на «Ґангеді» й обережно в’їхав у трафік на Сансет. Їзда на «готспер гусарі» мала перевагу: тебе майже завжди пропускали.

Втягнувши голову між високих плечей, Саблетт скидався на стривоженого хижого птаха з важким поглядом.

— Усе не так просто, — сказав. — Це все, ким мене виховували бути. Не може ж це все виявитися хернею, правда?

Зиркнувши на Саблетта, Райделл зглянувся над ним.

— Нє-а, мабуть, не обов’язково все, просто...

— Ким ростили тебе у Беррі?

Райделлові довелося поміркувати.

— Республіканцем, — відповів він нарешті.

Карен Мендельсон, здавалося, була найкращою з низки того, до чого Райделл, за відчуттями, цілком міг би звикнути. Як-от до польотів бізнес-класом чи картки південнокаліфорнійського «МексАмериБанку» з «Копів у біді».

Того першого разу з нею в «Бізнес-готелі» у Ноксвіллі, нічого не маючи при собі, він намагався показати їй свої сертифікати про вакцинацію (що їх управління вимагало для отримання страхування). Карен тільки засміялася і сказала, що німецькі нанотехнології про все подбають. Потім показала Райделлові ту штуку крізь прозорий верх пристрою, схожого на маленьку скороварку на батарейках. Райделл про такі чув, але ніколи не бачив; також він чув, що вони коштують майже як невелике авто. Десь читав, що у них завжди треба підтримувати температуру тіла.

Штукенція ніби трохи ворушилася всередині. Бліда, медузоподібна. Райделл запитав, чи правда, що воно живе. Карен відповіла, що не зовсім, але майже, а решта — магнітні кульки й субклітинна автоматика. І що він навіть не помітить, що воно там, але вона нізащо не вставлятиме цю штуку в нього на очах.

Тому вона пішла у ванну. А коли вийшла у тій білизні, Райделл дізнався, де розташований Мілан. Щира правда, він би й не помітив цю штуку, але тепер знав, що вона там, хоча й доволі скоро забув — майже.

Наступного ранку вони орендували чартерний конвертоплан до Мемфіса і сіли на «Ейр Маґеллан» до аеропорту Лос-Анджелеса. Бізнес-клас переважно означав кращі придибенції в сидіннях попереду, і фаворитом Райделла одразу ж став набір телеприсутності, який можна було налаштувати на встановлені на сервоприводах камери зовні літака. Карен терпіти не могла маленький «ВіртуФакс», який носила із собою в сумочці, тож зв’язалася зі своїм офісом у Лос-Анджелесі, щоб вони завантажили її ранкову пошту в дисплей на сидінні. Хутко взялася до справ, розмовляючи по телефону й надсилаючи факси, доки Райделл охав і ахав від видів із камер.

Сидіння були більшими, ніж коли він зазвичай літав до батька у Флориду, їжа — кращою, а напої — безплатними. Райделл випив три чи чотири порції, заснув і прокинувся вже десь над Аризоною.

Повітря в Лос-Анджелеському аеропорту було дивним, а світло — інакшим. Каліфорнія виявилася набагато люднішою, ніж він очікував, і гучнішою теж. В аеропорту стояв чоловік із «Копів у біді» зі шматком м’ятого картону в руках, на якому червоним маркером було написано «МЕНДЕЛЬСОН», тільки літера «Е» красувалася задом наперед. Райделл усміхнувся, представився й потис чоловікові руку. Тому це, схоже, сподобалося; він сказав, що його звуть Сєрґєй. Коли Карен поцікавилася, де йобана машина, той густо зашарівся й пообіцяв підігнати буквально за хвилину. Ні, дякую, сказала Карен, вони пройдуться з ним до стоянки, щойно нагодяться їхні валізи, вона нізащо не чекатиме в такому зоопарку. Сєрґєй кивнув. Він усе намагався скласти й запхнути в кишеню піджака табличку, але та була завеликою. Райделлу стало цікаво, чого Карен раптом отак визвірилася. Мабуть, утомилась від подорожі. Він підморгнув Сєрґєю, але той, здавалося, від цього тільки ще дужче рознервувався.

Коли доставили їхній багаж — дві чорні шкіряні валізи Карен і синю дорожню сумку «Самсоніт», куплену Райделлом із нової картки, — вони з Сєрґєєм винесли їх з аеропорту й потягли через якусь дорожню розв’язку. Зовні повітря майже нічим не відрізнялося, тільки було ще спекотнішим. Аудіозапис постійно повторював, що білі місця призначаються тільки для завантаження і розвантаження. Кругом таксували найрізноманітніші машини, плакали малюки, люди спиралися на гори багажу, але Сєрґєй упевнено вів їх до гаража через дорогу.

Його довга й чорна німецька машина мала такий вигляд, наче хтось щойно вимив її теплою слиною і ватними паличками. Коли Райделл запропонував сісти на переднє сидіння, Сєрґєй знову настрахався і запхнув його назад із Карен. Її це розсмішило, тож Райделлові полегшало.

Коли вони виїжджали з гаража, під великими нержавійними літерами «МЕТРО» Райделл помітив двох копів. Вони носили шоломи з прозорими пластиковими щитками й кондиціонуванням. Копи тицяли палицями у якогось старого, хоча не схоже було, щоб із великим ентузіазмом. Джинси старого протерлися на колінах, а на обох вилицях він мав великі пластирі, що майже завжди означало рак. Він настільки обгорів, що важко було сказати, білий він узагалі чи ні. Сходами позаду, під вивіскою «Метро», ринули люди, оминаючи старого й копів.

— Ласкаво просимо в Лос-Анджелес, — мовила Карен. — Радій, що не їдеш підземкою.

Вечеряли вони того дня в Голлівуді (за словами Карен), із самим Аароном Перслі в техасько-мексиканському ресторані на Норт-Флорес-стріт. То була найкраща техасько-мексиканська їжа в Райделловому житті. Десь місяць по тому він намагався зводити туди Саблетта на день народження, може, підтримати його рідними стравами, але чоловік на вході просто не впустив їх.

— Немає місць, — сказав він.

Крізь вікно Райделл бачив удосталь порожніх столиків: зранку всередині майже не було людей.

— А оті? — вказав він на порожні столики.

— Зарезервовані, — відповів чоловік.

Саблетт сказав, що гостра їжа все одно йому не дуже годилася.

Найбільше в поїздках на «Ґангеді» Райделлу стало подобатися повертатись на пагорби й у каньйони, особливо місячними ночами.

Іноді ти там щось бачив, але не був достоту певен, чи насправді. Однієї ночі під час повні Райделл завернув «Ґангедом» за ріг, і у світлі фар на ґрунтовій дорозі, тремтячи, застигла, наче переляканий олень, оголена жінка. Постояла там якусь секунду — достатньо, аби Райделлові привиділося, ніби на голові в неї срібні роги чи якийсь повернутий догори півмісяць, а сама вона — японка, що тієї миті здалося йому найхимернішим. А тоді жінка помітила його — він помітив, що вона помітила його, — і всміхнулася. І зникла.

Саблетт теж її бачив, але його це тільки підштовхнуло до якогось нестямного торохкотіння в релігійному остраху, де кожен фільм жахів, який він коли-небудь переглядав, перемежався гнівними тирадами Преподобного Феллона про відьм, прислужників диявола і чинну владу Сатани. Він ум’яв тижневий запас гумки, балакаючи без упину, аж доки Райделл нарешті не наказав йому заткнутися нахер.

Бо тепер, коли жінка зникла, йому хотілося про неї думати. Про те, як вона виглядала, що могла там робити і яким чином зникла. Доки Саблетт супився на сидінні поруч, Райделл намагався згадати, як саме вона зуміла настільки бездоганно й раптово не бути там. І найцікавіше, що пам’ятав він її зникнення аж ніби двома способами — попри те, що досі не міг згадати пострілу в Кеннета Терві, хоч і чув переповіді знімальних асистентів та мережевих адвокатів так багато разів, що відчував, ніби бачив це, чи принаймні бачив версію «Копів у біді» (яка так і не вийшла в ефір). В одному варіанті жінка ніби спустилася схилом біля дороги, хоч Райделл і не міг сказати, бігла вона чи пливла. В іншому — стрибнула (хоча це й було дуже невідповідне слово) схилом угору з іншого боку дороги, розсунувши якимось чином усю посріблену місяцем рослинність, і просто неможливо уникла, здолавши метрів зо дванадцять, наче то тільки півтора.

І чи бувало взагалі в японських жінок таке довге кучеряве волосся? І чи не скидалося, що пітьму її лобка виголено у формі чогось на кшталт знаку оклику?

Зрештою він купив Саблеттові чотири упаковки спеціальної жуйки в цілодобовій російській аптеці на Вілшир, дивуючись, як дорого це обійшлося.

Він бачив також інші речі у каньйонах, особливо коли виходив на зміну пізно вночі. Здебільшого маленькі вогники там, де вогнів узагалі бути не могло. Іноді й вогні у небі. Однак Саблетт настільки набрид йому трейлерними контактерськими побрехеньками, що тепер Райделл, коли й бачив світло за кермом, знав: краще припнути язика.

Але іноді, буваючи там, він думав про жінку. Розумів, що не знає, чим вона є, і дивним чином узагалі не переймався, людина вона чи ні. Однак ніколи не відчував, ніби вона лиха, — просто інакша.

Тож зараз він просто їхав, теревенячи з Саблеттом, у ніч, що виявиться його останньою в патрулі «ІнтенСек’юра». Місяця не було, лиш рідкісно чисте небо з кількома видимими зірками. П’ять хвилин до першої перевірки дому, а тоді вони повернуть назад до Беверлі-Гіллз.

Вони говорили про цю мережу японських тренажерних зал, що називалася «Тіло-молот». «Тіло-молот» мало що пропонувало у сфері традиційної культури тренажерних зал: власне, воно рушило якомога далі у зворотному напрямку, переважно обслуговуючи дітей, яким подобалась ідея ін’єкцій бразильської ембріональної тканини й посилення скелетів тим, що реклама називала «матеріалами для ефективності».

Саблетт сказав, що то творіння Диявола.

Райделл сказав, що це токійська франшиза.

«Ґангед» сказав: «Масове вбивство, триває взяття заручників, можливо, неповнолітніх дітей передплатника. Бенедикт-Каньйон. У вас є дозвіл „інтенСек’юра“ застосувати летальну, повторюю, летальну силу».

І панель засвітилася, мов старовинний ігровий автомат.

Усе склалося так, що Райделл не встиг особливо звикнути до Карен Мендельсон, сидінь у бізнес-класі та всього такого.

Карен жила на надцятому поверсі Сенчурі-Сіті II — знаної як Крапля будівлі, що скидалась на обтічну напівпрозору зелену цицьку і була третьою за височиною у Лос-Анджелеському басейні. За належного освітлення будівля майже просвічувала, і крізь неї виднілися три величезні підпори, що її тримали, кожна з них настільки велика, що в неї можна було запхати звичайний хмарочос і ще лишилося б місце. Цими ногами триноги рухалися ліфти, і то під кутом: до цього Райделл також не встиг звикнути.

У цицьки була ретельно проіржавлена і схожа на один з тих китайських капелюхів мідна пипка, здатна вмістити у себе пару футбольних полів. Там, під нею, і розташовувалася квартира Карен, разом із сотнями інших, таких само недешевих жител, тенісним клубом, барами, ресторанами й торговельним центром, за можливість купувати в якому треба було заплатити; на самому краю, з великими вигнутими вікнами у зеленій стіні.

Усередині все мало різні відтінки білого, крім одягу Карен, який завжди був чорним, її валіз, які також були чорними, і великих халатів кольору сухої вівсянки, які вона полюбляла носити.

Карен сказала, що це Агресивні Ретро-Сімдесяті, від яких вона трохи втомилася. Райделл розумів чому, але вирішив, що говорити про таке неввічливо.

Мережа зняла йому номер у готелі в Західному Голлівуді, що більше скидався на звичайний кондомініум, але Райделл так і не провів там багато часу. Доки в Огайо не сталася та історія з Ведмежатками, він переважно зупинявся в Карен.

Виявлення перших тридцяти п’яти жертв Ведмежаток фактично поклали край Райделловій кар’єрі як копа у біді. Не сприяло й те, що офіцерки, які першими дістались на місце злочину, сержантка Чайна Вальдес і капралка Норма Пірс, були двома чи не найвродливішими жінками у правоохоронних органах Цинциннаті («збіса телегенічними», як сказав один зі знімальних асистентів, хоча Райделлу за тих умов формулювання видавалося химерним). Потім кількість жертв почала зростати, зрештою перевершивши масштаб будь-якого відомого чи встановленого серійного вбивці. Потім з’ясувалося, що всі жертви були дітьми. Потім сержантка Вальдес геть злетіла з посттравматичних котушок, зайшовши в таверну в центрі й вибивши обидві колінні чашечки відомому педофілу — дивовижно огидному персонажеві на прізвисько Желейка, який не мав до Ведмежаткових убивств жодного стосунку.

Аарон Перслі вже мчав до Цинциннаті в літаку «Лір» без жодної металевої деталі, Карен насунула на очі окуляри й без упину говорила щонайменше з шістьма людьми одночасно, а Райделл сидів на краєчку її великого білого ліжка, починаючи здогадуватися: щось змінилося.

Коли Карен нарешті зняла окуляри, то просто сиділа й витріщалася на білу картину на білій стіні.

— Є підозрювані? — запитав Райделл.

Карен глянула на нього так, наче вперше бачила.

— Підозрювані? У них уже є зізнання... — Райделла вразило, наскільки старою вона тієї миті виглядала, і він замислився, скільки їй насправді було років. Карен підвелася і вийшла з кімнати.

Повернулася за п’ять хвилин у новому чорному вбранні.

— Збирай речі. Ти мені тут зараз заважаєш.

Тоді пішла, без поцілунку й без прощання, і на тому все скінчилося.

Райделл підвівся, увімкнув телевізор і вперше побачив Ведмежаткових убивць. Усіх трьох. Подумав, що виглядають вони абсолютно звичайно, як і виглядають зазвичай на телебаченні люди, які таке коять.

Він сидів там в одному з вівсянкових халатів Карен, коли без стуку ввійшли двійко охоронців. У них були чорні уніформи й такі самі високі чорні тактичні кросівки, які Райделл носив у патрулі в Ноксвіллі, з кевларовими вставками на випадок, якщо хтось підкрадеться і спробує вистрілити тобі у ступню.

Один з охоронців їв яблуко. Інший тримав у руці шокер.

— Гей, приятелю, — сказав перший із яблуком у роті, — ми тебе виведемо.

— У мене таке ж взуття, — зазначив Райделл. — Виготовлене у Портленді, у штаті Ореґон. Двісті дев’яносто дев’ять доларів у «КостКо».

Охоронець із шокером вишкірився.

— Речі будеш збирати?

Тоді Райделл так і зробив, зібравши все, що не було чорним, білим чи вівсянковим, і закинувши у свій синій «самсоніт».

Охоронець із шокером спостерігав за ним, доки інший блукав квартирою, доїдаючи яблуко.

— Ви звідки? — спитав Райделл.

— З «ІнтенСек’юра», — відповів той, що з шокером.

— Спорядження хороше? — Райделл застібав сумку. Чоловік знизав плечима.

— Із Сінгапуру, — відповів інший, загортаючи огризок у зіжмакану вологу серветку, яку дістав із кишені штанів. — На нас усі великі будівлі, закриті спільноти, все таке, — він обережно поклав огризок у нагрудну кишеню свіжої чорної фірмової сорочки, за бронзовим жетоном.

— Гроші на метро маєш? — спитав у Райделла містер Шокер.

— Атож, — відповів той, подумавши про банківську картку.

— Тоді ти кращий за більшість мудаків, яких нам доводиться звідси виводити.

Наступного дня мережа заблокувала Райделлову картку «МексАмериБанку».

Ернандес може помилятися щодо англійських тактичних фургонів, зловив себе на думці Райделл, переводячи «готспер гусар» на шестиколісне прискорення й відчуваючи, як «Ґангед» чіпляється за дорожнє покриття подвійнодвигунною тритонною п’явкою. Раніше він ніколи сюди не натискав.

Саблетт зойкнув, коли паски безпеки автоматично натягнулися, вирвавши його зі звичної згорбленості.

Райделл заїхав «Ґангедом» на узбіччя, вкрите запилюженими аїзовими, й промчав на швидкості більше ста десяти повз музейний «бентлі», і то з неправильного боку. Мигцем — нажахане обличчя жінки-пасажирки, а тоді Саблетт, судячи з усього, спромігся ляснути по червоній пластиковій пластині, що активувала мигалки й сирену.

Тепер прямий відрізок. Жодних машин узагалі. Саблетт видавав химерний лемент, що чудернацьки синхронізувався з дедалі гучнішим керамічним виском подвійної «кьосери», і Райделлові здалося, що техасець геть зламався під натиском і наспівував якоюсь трейлерною мовою, відомою тільки дрімучим послідовникам Преподобного Феллона.

Але ні: глянувши, побачив, як Саблетт, воручаши губами, гарячково поглинав дані про клієнта, що наповнювали екран, так вирячивши очі, аж срібні лінзи ладні були от-от вискочити. Але Райделл бачив, що, читаючи, Саблетт насправді заряджав свій потертий уживаний «ґлок», а довгі білі пальці рухалися максимально буденно, так ніби він робив бутерброд чи складав газету.

І це лякало.

— Зірка Смерті! — крикнув Райделл. В обов’язки Саблетта входило весь час тримати у вусі навушник, слухаючи ретрансльовані супутником хаотичні Повідомлення Реальних Копів.

Саблетт обернувся, вставивши у «ґлок» магазин; обличчя настільки зблідло, що, здавалося, віддзеркалювало кольори екрану панелі управління не згірше за безвиразні важкі кола очей.

— Уся підмога нейтралізована, — сказав, — і в них троє дітей у дитячій, — звучало так, наче Саблетт говорив про помірно бентежну телепрограму, на кшталт поганої переробки якогось старого улюбленого фільму з драматично зміненим заради незрозумілої етнічної ринкової ніші акторським складом. — Кажуть, вони їх уб’ють, Беррі.

— Що про це, блядь, кажуть копи? — гукнув Райделл, б’ючи кулаком по оббитому керму-вісімці від найсильнішого гнівного розчарування, що його коли-небудь відчував.

Саблетт торкнувся пальцем правого вуха. Здавалось, він готовий був закричати.

— Нейтралізовані, — відповів він.

«Ґангед» врізався правим крилом у чиюсь повністю гальванізовану «сірсівську» поштову скриньку для сільських доріг приблизно 1943-го; безперечно, придбану за великі кошти на Мелроуз-авеню[18].

— Вони не можуть, бляха, бути нейтралізовані, — сказав Райделл, — це ж поліцій.

Саблетт витяг навушник і простягнув Райделлові.

— Самі перешкоди...

Райделл глянув на екран на панелі. Курсор «Ґангеда» зеленим списом долі рвався блідо-зеленою дорогою у каньйоні до невинно-білого кола забільшки з обручку. У віконці одразу праворуч Райделл міг прочитати дані життєвих показників трьох дітей передплатника, їхній пульс прискорився. У віконці внизу виднівся сміховинно мирний на вигляд інфрачервоний кадр передніх воріт передплатника. Здавалися міцними. Показники свідчили, що замкнені ворота броньовані.

Напевно, саме тоді він і вирішив просто діяти.

Десь за тиждень, коли все владналося, Ернандес загалом співчував їм щодо всієї історії. Не тішився, зауважте, бо це відбулося під час його зміни, але казав, що не може винуватити Райделла за тих обставин.

Райделл чув, що «ІнтенСек’юр» прислав цілий літак людей із головного офісу в Сінгапурі, щоб приховати все від ЗМІ та якось урегулювати питання з передплатниками, Шонбруннами. Гадки не мав, чого це врегулювання могло зрештою коштувати, але незнання його влаштовувало: програми «Охоронці в біді» не існувало, а самі лише ворота Шонбруннів напевно потягнули б на двадцять його зарплат.

Звісно, «ІнтенСек’юр» міг замінити ворота, бо ж саме вони їх і встановлювали. Ворота також були нічогенькими, з якимось посиленим волокнами японським покриттям, термореактивним до бетонної твердості; і вони, звісно ж, зуміли стесати з передньої частини «Ґангеда» більшість тієї «Медової Сієнни».

А ще шкоду було завдано самому будинку, переважно вікнам вітальні (крізь які Райделл в’їхав) і меблям (які він переїхав).

Але Шонбруннам мусило призначатися щось окрім цього, пояснював Ернандес. За їхній емоційний біль, сказав він, сидячи в себе за столом і наливаючи Райделлові чашку старої паскудної кави з великого нержавійного термоса. На термосі був магніт для холодильника з написом: «Мені негаразд, тобі негаразд — але нічого, з нами все гаразд».

Була десята ранку через два тижні після тієї ночі; на Райделлі — п’ятиденна щетина, панамський стетсон із тонкої соломи, вицвілі й мішкуваті помаранчеві шорти, футболка «Поліційне управління Ноксвілла», що починала розпадатися на плечових швах, чорні тактичні кросівки з інтенсек’юрівської уніформи й надувна прозора шина на лівій руці.

— Емоційний біль, — повторив Райделл.

Ернандес, завширшки майже зі свій стіл, простягнув йому каву.

— Тобі страшенно пощастило — це все, що я можу сказати.

— Мене звільнено, рука в шині, і це — «страшенно пощастило»?

— Серйозно, — мовив Ернандес, — ти міг убитися. Поліційне управління Лос-Анджелеса — вони могли тебе вколошкати. Містер і місис Шонбрунни — вони були дуже ласкавими в цій ситуації, зважаючи на зніяковілість місис Шонбрунн і все таке. Навернув собі руку — гей, мені шкода... — Ернандес потужно знизав плечима. — Та й тебе не увільнено. Ми просто не можемо зараз пустити тебе за кермо. Хочеш, поставимо на закриті житлові комплекси, не питання.

— Ні, дякую.

— Дрібна торгівля? Хочеш працювати вечорами в Центрі Моди Енсіно?

— Ні.

— Бачив, які там кицьки? — примружився Ернандес.

— Ні.

Ернандес зітхнув.

— Бляха, що там за лайно вилилося на тебе у Нешвіллі?

— У Ноксвіллі. Управління зійшлося на відстороненні на постійній основі. Вторгнення без дозволу чи належного підкріплення.

— А та курва, що судиться з тобою?

— Останнє, що чув, — це що їх із сином піймали на крадіжці в автосервісі у Джонсон-Сіті... — Тепер настала Райделлова черга знизувати плечима, от тільки плече від цього боліло.

— Бачиш, — констатував Ернандес, — тобі пощастило.

У мить, коли Райделл спрямував «Ґангед» крізь замішені і броньовані ворота Шонбруннів у Бенедикт-Каньйоні, він пережив швидкоплинне усвідомлення чогось дуже високого, дуже чистого й доволі-таки клінічно порожнього — дію, недумання, цю химерну адреналінову радість і втрату всіх проблематичних аспектів особистості.

І це — як він пізніше згадував свої думки, змагаючись із кермом, прориваючись крізь японський садок, через патіо і мембрану броньованого скла, яке піддалося, мов уві сні, — багато в чому нагадувало його відчуття, коли він дістав пістолет і натиснув на гачок, спорожнивши черепну коробку Кеннета Терві, і то дуже рясно, на, здавалося б, неозорий обшир покритого білою ґрунтовкою гіпсокартону, який ніхто ніколи не намагався пофарбувати.

Райделл вирушив у «Сідерс» відвідати Саблетта.

«ІнтенСек’юр» розщедрився на приватну палату: так було легше ізолювати Саблетта від будь-яких залітних посіпак із преси. Техасець сидів у ліжку, жував гумку й дивився маленький рідкокристалічний програвач дисків, що стояв у нього на грудях.

— «Воїни XXI століття»[19], — сказав, коли Райделл втиснувся до нього. — Джеймс Вейнрайт, Енні Мак-Енрой, Майкл Бек.

— Коли знятий? — всміхнувся Райделл.

— У 1982-му... — Саблетт прибрав звук і підвів погляд. — Але я вже його кілька разів бачив.

— Був на роботі, бачив Ернандеса. Каже, ти можеш не хвилюватися за звільнення.

Саблетт глянув на Райделла порожніми срібними очима.

— А ти, Беррі?

Райделлова рука в надувній шині починала свербіти. Він нагнувся й вивудив із маленького білого відерця для сміття біля ліжка пластикову соломинку. Встромив її у шину й погойдав там. Трохи допомогло.

— Зі мною тут покінчено. Мене більше не пустять за кермо.

Саблетт дивився на соломинку.

— Не варто чіпати вживані речі, тільки не в лікарні.

— Ти не заразний, Саблетте. Ти один із найчистіших виродків в історії.

— Але що ти робитимеш, Беррі? Тобі треба якось заробляти на життя.

Райделл кинув соломинку назад у відерце.

— Ну, не знаю. Але знаю, що не хочу в житлові комплекси, і знаю, що не хочу ні в які торговельні центри.

— А ті гакери, Беррі? Думаєш, упіймають тих, хто нас підставив?

— Нє-а. Їх надто багато. Республіка Жадання діє вже деякий час. У федералів є список, може, з трьома сотнями «пов’язаних», але їх ніяк не притягти всіх і не дізнатися, хто це, власне, зробив. Хіба що хтось із них на когось настукає, що вони зазвичай роблять доволі регулярно.

— Але навіщо їм узагалі таке з нами робити?

— Прокляття, Саблетте, звідки мені знати?

— Це просто підло.

— Ну, це точно, й Ернандес каже, лос-анджелеська поліція розповіла йому, що вони вирішили, ніби хтось хотів упіймати місис Шонбрунн плюс-мінус без штанів, — ані Саблетт, ані Райделл насправді не бачили місис Шонбрунн, бо, як виявилося, вона була в дитячій. Хоча й без дітей: ті вирушили з татком до штату Вашинґтон, політати над трьома найновішими вулканами.

Ніщо із зареєстрованого «Ґангедом» того вечора, відколи він виїхав із мийки, не було справжнім. Хтось вліз у бортовий комп’ютер «готспер гусара» і ввів у комунікаційний вузол певну кількість хитромудро витворених і цілковито фальшивих даних, відрізавши Райделла із Саблеттом від «ІнтенСек’юра» та Зірки Смерті (яка, звісно, не була нейтралізована). Райделл вирішив, що хтось із тих старих добрих монгольських хлопців у мийці може щось про це знати.

І, можливо, в ту раптову мить химерної ясності, доки зім’ятий перед «Ґангеда» досі намагався здолати розтерзані рештки двох великих шкіряних диванів, і з нарешті посталим перед Райделлом реальним спогадом про смерть Кеннета Терві, він дійшов висновку, що цьому шаленому відчуттю, цьому пориванню Просто Діяти, можливо, не завжди варто цілком довіряти.

— Але ж вони вб’ють цих маленьких діток, — мовив Саблетт, мовби сам до себе. І з цими словами відстібнув паска й вискочив назовні з «ґлоком» у руках, перш ніж Райделл устиг щось вдіяти. Райделл сказав йому вимкнути сирену й мигалки за квартал звідси, але всі в будинку й так уже напевно були в курсі прибуття «ІнтенСек’юра».

— Реагую, — почув себе Райделл, з ляском чіпляючи на уніформу кобуру з «ґлоком» і хапаючи свій грудкостріл, який, якщо не зважати на швидкострільність, напевно, найкраще годився для перестрілки у кімнаті з дітьми. Він вибив двері й стрибнув, пробившись кросівками прямісінько крізь скляний верх кавового столика у кілька сантиметрів завтовшки. (Знадобилося дванадцять швів, але рана була неглибока.) Не бачив Саблетта. Пошкандибав уперед, ніжно тримаючи об’ємний жовтий грудкостріл і непевно усвідомлюючи, що з його рукою щось не так.

— Замри, уйобку! — заволав найгучніший голос у світі. — Поліційне управління Лос-Анджелеса! Поклади цю херню, або підстрелимо твій зад!

Райделл опинився в центрі раптового й надзвичайно болісного випромінювання, світла настільки яскравого, що заливалося в його збиті з пантелику очі розжареним металом.

— Чуєш мене, уйобку?

Мружачись і затуляючи очі пальцями, Райделл обернувся й побачив округлу броньовану кабіну ударного гелікоптера, що спускався. Нисхідний потік повітря сплюснув у японському садочку все, з чим не впорався до цього «Ґангед».

Райделл відкинув грудкостріл.

— Пістолет теж, мудаче!

Райделл стиснув руків’я «ґлока» великим і вказівним пальцями. Той піддався у своїй пластиковій кобурі з тихеньким, але виразним скреготом липучки, якимось чином чутним крізь гуркіт приглушеного для бою двигуна гелікоптера.

Він кинув «ґлок» і підняв руки. Чи то принаймні спробував. Ліва була зламана.

Саблетта знайшли метрів за п’ять від «Ґангеда». Його обличчя й руки роздулись, мов яскраво-рожеві іграшкові кульки, й він, здавалося, задихався: боснійська хатня робітниця Шонбруннів застосувала засіб із ксиленом і хлорованим вуглеводнем у складі, щоб змити сліди від крейди для малювання з журнального столика з вибіленого дуба.

— Що з ним, бляха, таке? — спитав один з копів.

— У нього алергія, — процідив Райделл крізь зуби; йому скували руки за спиною, і це було пекельно боляче. — Треба відвезти його в лікарню.

— Беррі... — Саблетт розплющив очі — чи то намагався це зробити.

Райделл згадав назву фільму, який бачив по телевізору.

— «Миля чудес»[20], — сказав він.

Саблетт глянув на нього крізь напівзаплющені очі.

— Не бачив, — відказав і зомлів.

Місис Шонбрунн того вечора розважала свого ландшафтного садівника-поляка. Копи знайшли її в дитячій. Розлючена, аж втратила дар мови, вона була доволі цікаво втиснута в костюм вартістю в кілька тисяч доларів, що складався з англійського латексу, шкіри з Норт-Біч і пари вінтажних наручників «Сміт-енд-Вессон»: хтось заплатив, аби їх із любов’ю відполірували й обробили чорним хромом. Садівник, вочевидь, вшився до пагорбів, зачувши, як Райделл паркує «Ґангед» у вітальні.

3. Неприємна вечірка

Шевен ніколи не крала, принаймні в інших людей, і точно не під час збирання міток. Окрім як цього кепського понеділка, коли свиснула окуляри в цього повного мудили, але просто тому, що він їй не сподобався.

Сталося так, що вона стояла біля вікна на дев’ятому поверсі, просто визираючи на Міст повз сірі каркаси великих складів, коли він підійшов до неї ззаду. Їй майже вдалося роздивитися вдалині кімнату Скіннера, високо серед старих кабелів, коли її голої спини торкнувся кінчик пальця. Під Скіннеровою курткою, під її футболкою він торкався її.

Вона носила цю куртку скрізь, мов броню. Знала, що для поїздок цієї пори року годилася тільки нанопора, але Шеветт усе одно носила стару Скіннерову кінську шкіру зі штрихкодовими бейджами «Союзника» на вилогах. Маленькі кулькові ланцюжки на застібках захилитались, коли вона обернулася збити той палець.

Налиті кров’ю очі. Обличчя, здавалось, от-от опливе. У губах чоловік тримав коротку й тонку зеленкувату сигару, але незапалену. Він дістав її, покрутив вологим кінцем у маленькому келиху чистого алкоголю, тоді повільно присмоктався до неї. Шкірився до Шеветт, оглядаючи її з усіх боків. Так ніби знав, що їй тут не місце — на такій-от вечірці, та й у будь-якому старому, але вкрай дорогому готелі на Ґірі.

Але це була остання мітка на сьогодні, посилка для юриста; охоплені вогнем смітники Тендерлойну[21]— зовсім поруч, і навколо них юрмилися усі ці смертельно нещасливі, цілковито й хімічно пропащі. Обличчя підсвічені казковим сяйвом крихітних скляних трубок. Очі згасли у жахливому минущому вдоволенні. У Шеветт завжди від цього бігли мурашки.

Пристебнувши й поставивши на сигналізацію свій велик у лункому просторі підземної парковки «Моррісі», вона піднялася вантажним ліфтом у вестибюль, де мугирі-охоронці намагалися забрати в неї посилку, але дзуськи. Вона не доставить її нікому, крім цього дуже конкретного містера Ґарро у 808-му, як вказано просто отут, на мітці. Охоронці просканували штрихкод її бейджа «Союзника», просвітили посилку рентгеном, провели Шеветт крізь металодетектор і махнули їй у бік ліфта, облицьованого рожевими дзеркалами й оздобленого бронзою, мов банківське сховище.

Тож вона рушила вгору, на восьмий, у коридор тихий, мов підстилка якогось сновидницького лісу. Зустріла там містера Ґарро, з білими рукавами сорочки й краваткою кольору свіжозалитого свинцю. Він підписав квитанцію, не дивлячись Шеветт в очі, і з посилкою в руці зачинив двері з трьома мідними цифрами в неї перед носом. Вона роздивилася зачіску у відполірованому, мов дзеркало, курсивному нулі. Ззаду хвіст стирчав як треба, але вона сумнівалася, що з передом впоралися як слід. Голки досі були задовгі. Ніби клочкуваті. Шеветт пішла назад коридором, подзенькуючи металевою фурнітурою на куртці Скіннера; її нові тактичні кросівки тонули у свіжопропилосошеному ворсу кольору вологої від дощу теракоти.

Але коли прочинилися двері ліфта, звідти випала ця дівчина-японка. Або майже випала: Шеветт підхопила її під пахви і сперла об край дверей.

— Вечірка де?

— Це в тебе питати треба, — зауважила Шеветт.

— Дев’ятий поверх! Велика вечірка!

Очі дівчини перетворились на суцільні зіниці, гривка лисніла, мов пластикова.

Отак Шеветт, тримаючи в одній руці справжній скляний винний келих, по вінця наповнений справжнім французьким вином, а в іншій — найменший сендвіч, який бачила в житті, опинилась у роздумах, скільки в неї часу, перш ніж готельний комп’ютер помітить, що вона досі не покинула територію. Навряд чи її прийдуть шукати сюди, бо хтось очевидно спустив чималі гроші, щоб улаштувати подібну вечірку.

І дуже приватну, бо Шеветт бачила у півтемній ванній кімнаті людей, що курили лід[22] крізь дельфіна з дутого скла, гладенькі вигини якого підсвічувалися мерехтливим блакитнуватим язиком запальнички промислової потужності.

Була тут також не одна кімната, а багато, і всі поєднані між собою. І також багацько людей: чоловіки переважно вбрані в костюми з чотириґудзиковими піджаками, застібнуті до верху сорочки з комірцями-стійками й маленькими ювелірними запонками замість краваток. Одяг жінок Шеветт бачила тільки в журналах. Мусили бути заможними, й також іноземцями. Хоч, може, заможність уже означала іноземність.

Шеветт зуміла вкласти японку горизонтально на довгу зелену канапу, де та зараз похропувала й була у порівняній безпеці, хіба що на неї хтось усядеться.

Роззирнувшись, Шеветт помітила, що вона не єдина недоречно вбрана місцева, що якось сюди пробралася. Хоча б той хлопець із великим жовтим «Віком» у ванній, але то крайній випадок. Також була тут пара очевидних дівчат із Тендерлойну, але, може, це всього лише прийнятна кількість місцевого колориту для цього місця, чим би воно не було.

Але тоді в неї просто перед носом з’являється цей мудак, шкірячись своєю гидкою п’яною посмішкою, і Шеветт кладе долоню на маленький складаний ніж, також позичений у Скіннера. У лезі є отвір, тож можна натиснути кінчиком великого пальця й розкрити його однією рукою. Лезо менше восьми сантиметрів, широке, як ложка для супу, зловісно зазубрене й керамічне. Скіннер каже, що це фрактальный ніж: вістря насправді більш ніж удвічі довше за саме лезо.

— Здається, тобі не весело, — каже чоловік. Європеєць, але Шеветт не впевнена, звідки саме. Не француз і не німець. Куртка в нього також шкіряна, але й близько не така, яку Скіннера. З якоїсь тонкошкірої тварини, шкура якої спадає складками, мов важкий шовк тютюнового кольору. Шеветт згадує запах пожовтілих журналів у кімнаті Скіннера: деякі з них такі старі, що картинки там — самих лише відтінків сірого, просто як інколи буває місто, якщо дивитися з Мосту.

— Усе було добре, доки ти не з’явився, — відповідає Шеветт, роздумуючи, що, мабуть, час забиратися: від цього типа будуть неприємності.

— Скажи-но, — говорить він, оцінюючи поглядом її куртку, футболку й велоштани, — які послуги ти пропонуєш?

— А це що, бляха, означає?

— Вочевидь, — вказує він на дівчат із Тендерлойну на іншому боці кімнати, — ти пропонуєш щось цікавіше, — і його язик волого обертається навколо слова, — ніж оті дві.

— Ну нахер, — відповідає Шеветт. — Я посильна.

Його обличчям минає химерна пауза, так ніби щось пробилося крізь сп’яніння, підштовхує його. Тоді він закидає голову назад і сміється, мов над найсмішнішим жартом у світі. Шеветт може розгледіти велику кількість дуже білих і дуже дорогих на вигляд зубів. Скіннер казав їй, що в заможних людей ніколи не буває металевих зубів.

— Я сказала щось смішне?

Мудак витирає очі.

— Та в нас є дещо спільне, у тебе й у мене...

— Сумніваюся.

— Я — посильний, — каже він, хоча Шеветт здається, що навіть пологий підйом поставить його в чергу за свинячим серцевим клапаном. — Кур’єр, — додає, мовби нагадуючи сам собі.

— Ну то й рухай собі, — відказує вона й обходить його, але тоді вимикається світло, починає звучати музика, і це вступ до «Вона — дівчина Бога» від «Хромового Корана». Шеветт, яка шаленіє від «Хромового Корана» й крутить їх у себе на велику, коли їй потрібен поштовх для руху, просто плине зараз із музикою; всі танцюють, навіть льодожери з ванної.

Тепер, коли мудак відчепився, чи принаймні поринув у забуття, Шеветт помічає, наскільки краще ці люди виглядають у танці. Вона опиняється поруч із дівчиною в шкіряній спідниці й чорних чобітках із дзенькотливими срібними шпорами. Шеветт усміхається, дівчина всміхається у відповідь.

— Ти з міста? — питає дівчина, поки звучить «Вона — дівчина Бога», і якусь секунду Шеветт думає, що її спитали, чи вона не муніципальна посильна. Дівчина — жінка — старша, ніж вона думала: можливо, під тридцять, але точно старша за Шеветт. Вродлива, але не стандартною зовнішністю: темні очі, коротко стрижене темне волосся. — Із Сан-Франциско?

Шеветт киває.

Наступна мелодія — старша за неї: здається, це той чорний, який став білим, а потім у нього провалилось обличчя. Шеветт шукає свій напій, але вони всі однакові. Японська лялька проминає її, танцюючи й похитуючи гривкою: в очах, коли вона бачить Шеветт, ані крихти упізнання.

— Коді зазвичай знаходить усе йому потрібне у Сан-Франциско, — каже жінка: у голосі відчувається втома, але водночас помітно, що їй це все видається доволі кумедним. Німкеня, припускає за акцентом Шеветт.

— Хто?

Жінка здивовано піднімає брови.

— Наш господар, — але досі широко й розслаблено всміхається.

— Я просто зайшла...

— Якби ж я могла сказати те саме! — сміється жінка.

— Чому?

— Тоді б я могла знову вийти.

— Вам тут не подобається? — Зблизька жінка дорого пахне. Шеветт раптом починає перейматися щодо свого запаху після цілого дня на велику без душу. Але жінка бере її під лікоть і відводить убік.

— Ти не знаєш Коді?

— Ні, — Шеветт бачить п’яного мудака крізь двері до сусідньої кімнати, де досі горить світло. Він дивиться просто на неї. — І мені, здається, вже пора, гаразд?

— Ні, не треба. Прошу. Я просто заздрю, що в тебе є вибір.

— Ви німкеня?

— Паданійка.

Шеветт знає, що це частина колишньої Італії. Здається, північна.

— Хто такий цей Коді?

— Коді любить вечірки. Коді любить цю вечірку. Ця вечірка триває вже кілька років. Коли вона не тут, то в Лондоні, Празі, Макао...

Крізь натовп рухається хлопець із тацею з напоями. Шеветт здається, що він не працює в готелі. Його біла строга сорочка під горло вже не настільки строга: вона розстібнута до самого низу, зім’яті кінці звисають незаправленими, і Шеветт помічає в соску офіціанта одну з тих штукенцій, схожих на маленьку сталеву штангу. Комірець-стійка спереду розійшовся і стирчить на потилиці, мов вінець, що зіслизнув із голови. Коли хлопець простягає тацю, жінка бере келих білого вина. Шеветт хитає головою.

На таці стоїть біле блюдце з пігулками й чимось схожим на скрутки зі смиком.

Хлопець підморгує Шеветт і йде далі.

— Тобі це здається дивним? — Жінка допиває вино й кидає порожній келих через плече. Шеветт чує, як той розбивається.

— Га?

— Вечірка Коді.

— Ага. Мабуть. Тобто, я просто зайшла...

— Де ти живеш?

— На Мосту, — чекає реакції.

Усмішка ширшає.

— Справді? Це так... загадково. Я б хотіла туди потрапити, але туди немає екскурсій, і кажуть, що це небезпечно...

— Це не так, — відповідає Шеветт, тоді вагається. — Просто не виряджайтеся занадто, добре? Але це не небезпечно, навіть не так, як у цьому районі, — думає про людей навколо охоплених вогнем смітників. — Тільки не йдіть на Трежер-Айленд. Не намагайтеся добратись аж до Оукленда. Лишайтесь на підвісному боці.

— Тобі це подобається, жити там?

— Чорт забирай, так. Я б ніде більше жити не хотіла.

Жінка усміхається.

— Тоді, гадаю, тобі дуже пощастило.

— Ну, — Шеветт почувається ніяково, — мені треба йти.

— Мене звуть Марія...

— Шеветт, — вона простягає руку. Майже як її власне друге ім’я. Шеветт-Марі.

Вони тиснуть одна одній руку.

— Бувай, Шеветт.

— Приємної вам вечірки, так?

— Це неприємна вечірка.

Розправляючи широкі плечі Скіннерової куртки, Шеветт киває жінці на ім’я Марія і починає пробиратися крізь натовп. Який тепер став у рази щільнішим — можливо, друзі цього Коді досі прибувають. Вона помічає, що стало більше японців, усі — серйозні ділки: всі їхні дружини, чи секретарки, чи хто вони там, носять перли. Але це, вочевидь, не заважає їм проникатися духом вечірки. Також стає гамірніше, по тому як люди все більше накидуються. Стоїть цей постійний гучний вечірковий шум, який з’являється, коли починає діяти алкоголь, і тепер Шеветт хоче забратися звідси якомога швидше.

Вона застрягає біля дверей ванної, де бачила льодожерів, але ті тепер зачинені. Жменька французів розмовляє французькою, сміється й розмахує руками, але Шеветт чує, що всередині хтось блює.

— Пропустіть, — каже вона чоловікові з краваткою-метеликом та сивим «боксом» і просто проштовхується повз нього, розливаючи частину його напою. Він щось каже їй услід французькою.

Тепер вона відчуває справжню клаустрофобію, як це часом буває в офісах, коли секретарка змушує її чекати, аби щось забрати, й вона бачить, як люди з офісу ходять туди й назад, і роздумує, чи це все щось означає, або ж вони просто ходять туди й назад. Чи, може, на неї трохи подіяло вино, бо п’є вона небагато, і тепер їй не подобається його смак у глибині горла.

І раптом тут її п’яниця, її європеєць із незапаленою сигарою; спітніле чоло — надто близько до трохи стривоженого обличчя однієї з тендерлойнівських дівчат із потьмареним поглядом. Він затис дівчину в куток. А всі напхані так тісно, так близько до дверей, коридору і свободи, що на секунду Шеветт притискається до його спини; це аж ніяк не перериває якусь нескінченно безрадісну херню, що її він навішує дівчині, ні, хоча він усе ж таки сильно штурхає ліктем назад — Шеветт у ребра, — звільняючи собі більше місця.

І Шеветт, зиркнувши вниз, бачить, що з кишені шкірянки тютюнового кольору щось стирчить.

Потім ця річ опиняється у неї в руці й спереду за поясом велосипедних штанів; вона виходить, а мудак навіть не помітив.

У раптовій тиші коридору — звуки вечірки віддаляються, по тому як вона прямує до ліфта, — їй хочеться бігти. І сміятися теж, але тепер вона починає відчувати страх.

Іде.

Повз гори таць, брудних склянок, тарілок із вечірки.

Згадує про мугирів-охоронців у вестибюлі.

Річ запхнута у штани.

Далі по коридору, що відкривається звідси, вона бачить двері вантажного ліфта. Вони широко й вітально розчинені. Хлопчина з Центральної Азії з заплямованим фарбою сталевим візком, на якому стосом складені пласкі прямокутники телевізійних екранів. Уважно дивиться на Шеветт, коли вона втискається поруч. Його обличчя — суцільні вилиці, ясні очі з навислими повіками, волосся високо виголене одним із тих майже вертикальних фасонів, яким усі ці хлопці віддають перевагу. Спереду чистої сірої робочої сорочки прикріплено бейдж-перепустку, а на шиї на червоному нейлоновому шнурку висить «ВіртуФакс».

— У підвал, — каже Шеветт.

Факс хлопця дзижчить. Він піднімає його, натискає на кнопку, дивиться в окуляр. Річ у велосипедних штанах Шеветт починає здаватися величезною. Потім хлопчина впускає факс назад на груди, порожньо дивиться на неї і натискає на кнопку, підписану Б-6. Двері з гуркотом зачиняються, й Шеветт заплющує очі.

Вона спирається спиною на великі блоки м’якої оббивки на стінах і шкодує, що зараз не у Скіннеровій кімнаті й не слухає скрип кабелів. Підлога там складається з шару дощок[23] п’ять на десять сантиметрів, викладених ребром; верхівка горба того кабеля, що тягнеться у сталевому хомуті, випинається посередині, і Скіннер каже, що в кабелі 17464 дротяних жил. Кожна з них із олівець завтовшки. За належного вітру можна притиснутися до нього вухом і почути, як співає весь Міст.

Ліфт без жодної на те причини зупиняється на четвертому. Коли двері відчиняються, там нікого немає. Шеветт хочеться знову натиснути на Б-6, але вона змушує себе зачекати, коли це зробить хлопчина з факсом. Він натискає.

А Б-6 — не гараж, який їй зараз украй потрібен, а лабіринт столітніх бетонних тунелів із укритою потрісканими асфальтовими плитами підлогою та великими старими трубами, що тягнуться під стелею на залізних підпорах. Шеветт вислизає з ліфта, доки хлопець порається з одним із коліс на візку.

Столітній запас морозильних кімнат із навісними замками, п’ятдесят пилосмоків, що заряджаються у ряді пронумерованих станцій, рулони килимового покриття, складені, мов дрова. Інші люди в робочому одязі, деякі — в білому кухонному, але Шеветт намагається поводитися професійно і сподівається, що виглядає так, наче робить доставку.

Знаходить вузькі сходи й здіймається ними. Повітря гаряче й нерухоме. Датчики руху вмикають їй світло на початку кожного прольоту. Вона відчуває, як ця стара будівля тисне на неї всією своєю вагою.

Але її велик там, на Б-2, за пощербленою бетонною колоною.

— Відвали, — каже той, коли Шеветт підходить до нього на півтора метра. Негучно, як машина, але серйозно.

Геометрична форма паперової рами в карбоновій обгортці, під шаром аерозольної імітації іржі й хитромудрої перев’язі сріблястим скотчем, змушує стегна Шеветт тремтіти. Вона просовує ліву долоню крізь розпізнавальну петлю за сидінням. Лунає тихий подвійний дзик, коли розблоковуються порошкові гальма, а тоді Шеветт уже на велосипеді.

Немає нічого кращого, ніж тиснути на педалі вгору поплямованою мастилом рампою і геть звідси.

4. Кар’єрні можливості

Райделлів сусід по кімнаті, Кевін Тарковський, носив у носі кістку і працював у магазині для серфінгістів під назвою «Вдуй мені».

У понеділок вранці, коли Райделл сказав йому, що звільнився з «ІнтенСек’юра», Кевін запропонував підшукати йому місце в торгівлі, у сфері пляжної культури.

— Статура в тебе загалом нормальна, — зауважив Кевін, роздивляючись голі груди та плечі Райделла. Райделл досі був у помаранчевих шортах, у яких ходив до Ернандеса. Їх він позичив у Кевіна. Шину він щойно зняв, спустивши повітря й запхнувши її в зім’ятому вигляді у дев’ятнадцятилітрову пластикову банку з-під фарби, що слугувала сміттєвим відром. Збоку на банці виднілася велика наліпка зі стокроткою. — Міг би трохи регулярніше тренуватися. І, може, зробити пару татуювань. Трайбл блекворк.

— Кевіне, я не шарю в серфінгу, у віндсерфінгу — ні в чому. Майже не виходив в океан у своєму житті. Хіба пару разів у Тампа-Бей, — було близько десятої ранку. Кевін мав вихідний.

— Торгівля — це про надання досвіду, Беррі. Якщо клієнту потрібна інформації, ти йому її надаєш. Але також даєш і досвід,— для прикладу Кевін постукав по п’ятисантиметровому стрижню гладенької білої волової кістки. — А тоді продаєш їм новий костюм.

— Але в мене немає засмаги.

Кольором і полиском шкіри Кевін приблизно нагадував пару коричневих лоферів «Коул-Гаан», що їх Райделлу подарувала на п’ятнадцятиріччя його тітка. Це ніяк не залежало ні від генетики, ані від впливу нефільтрованого сонячного світла, а було результатом регулярних ін’єкцій та складного режиму пігулок і лосьйонів.

— Ну, — визнав Кевін, — засмага тобі справді знадобиться.

Райделл знав, що Кевін ніколи не займався віндсерфінгом, але приносив додому диски з крамниці й програвав їх в окулярах, переглядаючи потрібні для цього різноманітні рухи, тож Райделл не сумнівався, що Кевін здатен був надати будь-яку інформацію, якої жадатиме потенційний покупець. І той вкрай важливий досвід: зі своєю брунатною засмагою, статурою зі спортзалу й цієї кісткою в носі він отримував удосталь уваги. Переважно — з боку жінок, хоча це йому, здавалось, не надто подобалося.

Здебільшого Кевін продавав одяг. Дорогий одяг, що мусив захищати від ультрафіолету і забрудників у воді. У єдиній шафі їхньої кімнати він тримав дві повні коробки цього добра. Райделл, який наразі не міг похизуватися різноманіттям гардеробу, був вільний копирсатися там і позичати будь-що, що припаде йому до смаку. Як виявилося, такого небагато, бо спорядження для віндсерфінгу зазвичай було флюоресцентним, із чорної нанопори чи мірорфлексу. На декількох строкатіших предметах проступав чутливий до ультрафіолету логотип «ВДУЙ МЕНІ», що з’являвся у дні, коли озоновому шару було особливо кепсько, як це виявив Райделл під час своїх останніх відвідин фермерського ринку.

Вони з Кевіном разом жили в одній із двох спалень у будинку шістдесятих років у Map-Вісті, що передбачало Вид На Море, але де там. Посеред кімнати хтось встановив пару листів гіпсокартону. Із Райделлового боку гіпсокартон вкривали такі самі великі самоклейні стокротки й колекція сувенірних наліпок на бампер із місць на кшталт Меджик-Маунтін, Ніссан-Каунті[24], Діснейленду й Скайвокер-Парку. У будинку з ними також жило ще двоє людей — троє, якщо рахувати дівчину-китаянку в гаражі (але в неї там була власна ванна кімната).

Більшість платні за перший місяці в «ІнтенСек’юрі» Райделл витратив на футон. Купив його на цій ятці на ринку: там вони коштували дешевше, а сама ятка називалась «Футонова діра», що Райделлові видалося доволі кумедним. Дівчина з «Футонової діри» підказала, що можна підсунути працівникові метро на платформі двадцятку й він пустить тебе у вагон зі згорнутим футоном, який продавався у великому зеленому пластиковому мішку, що нагадав Райделлові пакет для трупів.

Пізніше, чекаючи на зняття шини, він провів чимало часу на тому футоні, роздивляючись наліпки на бампер. Роздумував, чи той, хто їх наклеїв, справді не полінувався відвідати всі ці місця. Ернандес якось пропонував йому попрацювати у Ніссан-Каунті. В «ІнтенСек’юра» там була охоронна франшиза. Його батьки провели медовий місяць у Діснейленді. Скайвокер-Парк був у Сан-Франциско: раніше він називався Ґолден-Ґейт, і Райделл пам’ятав парочку відносно млявих протестів по телевізору, коли його приватизували.

— Був у якихось мережах пошуку роботи, Беррі?

Райделл похитав головою.

— Цей раз із мене, — сказав Кевін, простягаючи Райделлу шолом. Той і близько не скидався на витончені маленькі окуляри Карен: просто білий пластиковий пристрій — із таким гралися діти. — Вдягай. Я наберу тобі.

— Ну, — озвався Райделл, — це дуже мило, Кевіне, але не варто аж так морочитися.

Кевін торкнувся кістки в носі.

— Ну, орендна плата нікуди не дінеться.

Це точно. Райделл вдягнув шолом.

— Що ж, — сказала Соня, очікувано задерикувато, — ми виявляємо, що ви закінчили цю вищу навчальну програму...

— Академію, — виправив Райделл. — Поліційну.

— Так, Беррі, але ми бачимо, що після цього ви були працевлаштовані загалом вісімнадцять днів, перш ніж вас відсторонили, — Соня скидалася на гарненьку мультяшну дівчину. Жодної пори. Ніде жодної текстури. Зуби були дуже білі й здавалися єдиним цілим, яке можна відламати неушкодженим, щоб роздивитися ближче. Але не для чистки, бо в цьому не було потреби: мультики не їдять. Однак у неї були чудовезні цицьки: саме такі намалював би їй Райделл, якби був талановитим мультиплікатором.

— Ну, — Райделл подумав про Терві, — я втрапив у халепу, коли мене призначили в патрульну поліцію.

Соня життєрадісно кивнула.

— Розумію, Беррі, — Райделл замислився, що вона розуміє. Чи що могла розуміти експертна система, яка використовувала її як маріонетку. Чи як вона це могла розуміти. Ким когось на кшталт Райделла вважала комп’ютерна система агенції з працевлаштування? Він вирішив, що не бозна-ким.

— Потім ви переїхали у Лос-Анджелес, Беррі, і ми бачимо десять тижнів працевлаштування у філіалі озброєного реагування житлової охорони «ІнтенСек’юр Корпорейшн». Водій із навичками володіння зброєю.

Райделл подумав про пускові установки внизу вертольота Поліційного управління Лос-Анджелеса. Можливо, в них там і одна з тих ланцюгових гармат була.

— Угу, — погодився він.

— І ви звільнилися з посади в «ІнтенСек’юрі».

— Мабуть.

Соня сяйнула Райделлові такою усмішкою, мовби він щойно сором’язливо визнав, що отримав місце в Конгресі чи постдокторський ступінь.

— Що ж, Беррі, — сказала вона, — дайте-но мені секундочку пометикувати! — Підморгнула, тоді заплющила великі мультяшні очі.

Господи-Ісусе, подумав Райделл. Спробував скосити очі, але Кевінів шолом відрізав периферії, тож там нічого не було. Тільки Соня, порожній прямокутник її робочого столу, схематичні деталі з натяком на офіс і логотип агенції з працевлаштування за нею на стіні. Через логотип вона скидалася на ведучу каналу, що повідомляв тільки дуже хороші новини.

Соня розплющила очі. Усмішка її почала сліпити.

— Ви з півдня,— мовила вона.

— Ага.

— Плантації, Беррі. Магнолії. Традиції. Але й певна темрява. Готична якість. Фолкнер.

Фок...?

— Га?

— «Жахне народне мистецтво», Беррі. Бульвар Вентура, Шерман-Оукс.

Кевін спостерігав, як Райделл зняв шолома й записав адресу та телефон на задній обкладинці минулотижневого «Піпл». Журнал належав Моніці, китаянці з гаража; їй його завжди роздруковували, тож там не було жодних згадок про скандали чи катастрофи, тільки потрійна порція романтичних історій про знаменитостей, особливо тих, що пов’язані з британською королівською родиною.

— Є щось, Беррі? — Кевін виглядав сповненим надії.

— Можливо, — відказав Райделл. — У Шерман-Оукс. Подзвоню їм, дізнаюся.

Кевін посмикав кістку в носі.

— Можу тебе підкинути.

У вітрині «Жахного народного мистецтва» стояла велика картина з Вознесінням. Райделл бачив такі на боках християнських фургонів, припаркованих біля торговельних центрів. Багато кривавих автомобільних аварій і катастроф, і всі Врятовані Душі підносяться назустріч Ісусу, очі в якого трохи заяскраві для розради. Ця картина була значно детальніша за ті, які він пам’ятав. У кожної з Врятованих Душ було власне обличчя, що ніби й справді когось зображало, і кілька з них нагадали Райделлові відомих людей. Але досі скидалося, ніби це все намалювали або п’ятнадцятирічна, або стара пані.

Кевін висадив його на розі Сепульведи, й Райделл повернувся пішки два квартали у пошуках крамниці, повз бригаду в крислатих касках, що заливала основу для пальми. Він замислився, чи на Вентурі були справжні пальми до віруса; ці заміни стали нині настільки популярними, що їх хотіли мати скрізь.

Бульвар Вентура був однією з цих лос-анджелеських вулиць, що тягнулися в нескінченність. Райделл знав, що мусив проїжджати «Жахне народне мистецтво» на «Ґангеді» більше разів, ніж міг порахувати, але ці вулиці мали геть інакший вигляд пішки. По-перше, ти блукав тут майже сам; по-друге, було помітно, наскільки потріскалися й укрилися пилом багато домівок. Порожні будівлі за ділянками брудної трави, з пожовтілою купкою поштової реклами на підлозі всередині й, може, калюжею чогось не схожого на дощову воду, тож замислюєшся, що то могло бути. Проминеш пару таких, а тоді магазин, що продає темні окуляри вшестеро дорожче за орендну плату, яку Райделл віддавав за свою половину кімнати в Map-Вісті. У магазині мусив бути всередині якийсь охоронець, що впускає після дзвінка.

«Жахне народне мистецтво» було саме таким, затиснутим між закритою франшизою нарощування волосся і якоюсь провальною агенцією нерухомості, що приторговувала страховками. ЖАХНЕ НАРОДНЕ МИСТЕЦТВО — ПІВДЕННА ГОТИКА, літери розфарбовані вручну, грудкуваті й волохаті, мов мультяшні лапки комара, білі на чорному фоні. Але перед магазином стояли припарковані пара дорогих машин: сріблясто-сірий «рейндж ровер», схожий на «Ґангед», убраний на випускний вечір, і один з тих маленьких антикварних «порше» з двома сидіннями, які завжди виглядали Райделлові так, наче в них випав ключ для заведення. Він обійшов «порше» широким колом: у таких машин зазвичай були надчутливі протикрадіжні системи, не кажучи вже про те, що й гіперагресивні.

Крізь броньоване скло дверей на нього дивився охоронець: не інтенсек’юрівський, якоїсь іншої фірми. Райделл позичив у Кевіна випрасувані чіноси. Трохи завузькі на талії, але задавали жару помаранчевим шортам. Він вдягнув чорну сорочку з інтенсек’юрівської уніформи з відірваними нашивками, свій стетсон і тактичні кросівки. Не був певен, що чорне справді пасувало до хакі. Райделл натиснув на кнопку. Охоронець впустив його.

— У мене співбесіда з Джастін Купер, — сказав Райделл, знімаючи темні окуляри.

— У неї клієнт, — повідомив охоронець. На вигляд йому було близько тридцяти, й він мусив би працювати десь на фермі в Канзасі абощо. Райделл роззирнувся й побачив худорляву жінку з чорним волоссям. Вона говорила з товстуном без жодного волосся. Схоже, намагалася щось йому продати.

— Я зачекаю, — сказав Райделл.

Фермер не відповів. Закон штату забороняв йому мати зброю, тільки шокер промислової потужності у пошарпаному пластиковому чохлі, але охоронець усе одно напевно її мав. Один з цих маленьких російських пережитків, що досилали в патронник якийсь кошмарний перегрітий калібр, призначений від початку для знищення блоків танкових двигунів. Росіяни, що ніколи особливо не переймалися безпекою, мали попит на ринку дешевої зброї.

Райделл роззирнувся. Вирішив, що старе добре Вознесіння у «Жахному народному мистецтві» було популярним. Цей різновид християн, яких завжди підтримував його батько, був просто жалюгідним. Уже нагодилося нове тисячоліття, прийшло й минуло без жодного Вознесіння, але ось вони досі тут, знову грають ту саму платівку. Саблетт і його рідня в їхньому трейлерному парку в Техасі, з переглядом старих фільмів заради Преподобного Феллона, — у цьому хоча б була якась родзинка.

Райделл спробував підгледіти, що пані намагалася продати товстуну, але вона перехопила його погляд, і це було недобре. Тож він заглибився у крамницю, вдаючи, ніби роздивляється товар. Там був цілий відділ цих огидних павукоподібних штукенцій, схожих на вінки, засклені у потьмянілих золочених рамках. Райделлові здалося, що вінки виготовлені зі старого кучерявого волосся. Лежали крихітні дитячі труни, геть іржаві, й в одній із них було висаджено плющ. Стояли кавові столики, виготовлені, як здалося Райделлові, з надгробків — старих, з настільки стертими літерами, що годі було прочитати. Він зупинився біля каркаса ліжка, звареного з кількох негритянських статуеток-жокеїв[25], яких було незаконно тримати в себе на моріжку у Ноксвіллі. В усіх жокеїв були свіжонамальовані великі червоногубі кавуноїдні усмішки[26]. Ліжко було застелене клаптиковою ковдрою ручної роботи з візерунком прапору Конфедерації. Пошукавши цінник, він знайшов тільки жовту наклейку ПРОДАНО.

— Містере Райделл? Я можу називати вас Беррі? — У Джастін Купер була настільки вузька щелепа, що туди, здавалось, не вміститься стандартний комплект зубів. Волосся жінка мала коротко підстрижене, полірований брунатний шолом. Вбрана вона була у пару темних і струменистих речей, які, припускав Райделл, мусили приховувати, що статурою вона більш-менш скидалася на паличника. За вимовою особливо не схоже було, що ця жінка з півдня будь-чого, і навколо неї бриніла видима напруга, мов електрична.

Райделл бачив, що товстун вийшов із крамниці й зупинився на тротуарі, деактивуючи захист «рейндж ровера».

— Авжеж.

— Ви з Ноксвілла? — Він помітив, що вона дихала зумисно неквапливо, так ніби намагалась не гіпервентилювати.

— Саме так.

— У вас особливо не помітно акцент.

— Ну, якби ж усі так вважали, — він усміхнувся, але не отримав усмішки у відповідь.

— А ваша родина із Ноксвілла, містере Райделл?

Чорт забирай, подумав він, давай, назви мене Беррі.

— Думаю, мій батько — так. Материна рідня переважно з району Брістоля.

Темні очі Джастін Купер, із майже невидимими білками, дивилися просто на нього, але наче нічого не бачили. Райделл вирішив, що їй за сорок.

— Міс Купер?

Вона шалено підстрибнула, так ніби Райделл тицьнув її в дупу.

— Міс Купер, що це за штуки, схожі на вінки, у тих старих рамках? — вказав він.

— Поминальні вінки. Південно-Західна Вірджинія, кінець дев’ятнадцятого — початок двадцятого століття.

Добре, подумав Райделл, нехай говорить про товари. Він підійшов до вінків у рамках, щоб роздивитися ближче.

— Схоже на волосся, — зазначив.

— Це воно і є, — відповіла жінка. — Що ж іще?

— Людське волосся?

— Звісно.

— Ви маєте на увазі волосся мерців? — Тепер він помітив кропітке плетиво: волосся було скручене у крихітні вузлики, схожі на квіти. Воно не блищало і не мало конкретного кольору.

— Містере Райделл, боюся, я змарнувала ваш час. — Жінка ризикнула рушити в його напрямку. — Коли ми говорили по телефону, у мене склалося враження, що у вас, ну, значно більше південного...

— Ви про що, міс Купер?

— Тут ми пропонуємо людям певне бачення, містере Райделл. Але й певну темряву. Готичну якість.

Прокляття. Та балакуча голова на екрані агенції повторила це лайно дослівно.

— Гадаю, ви не читали Фолкнера? — Вона підняла долоню, змахуючи щось невидиме, що висіло в неї перед обличчям.

Ну ось, знову.

— Ні.

— Я так і думала. Я сподіваюся знайти когось, хто може допомогти передати цю саму темряву, містере Райделл. Свідомість Півдня. Лихоманковий сон чуттєвості.

Райделл із нерозумінням втупився в неї.

— Але мені ви це не передаєте. Вибачте, — здавалось, невидиме павутиння повернулося.

Райделл зиркнув на охоронця, але той нібито всього цього не слухав. Дідько, та він, здавалося, заснув.

— Пані, — обережно мовив Райделл, — думаю, ви божевільніші за гівно на пательні.

Її брови злетіли вгору.

— Ось, — сказала вона.

— Ось що?

— Колорит, містере Райделл. Вогонь. Бентежні словесні поліхроми майже немислимо розвиненого занепаду.

Райделлу довелося над цим замислитися. Він збагнув, що дивиться на ліжко з жокеїв.

— Хіба у вас тут не буває темношкірих, що скаржаться на подібну фігню?

— Навпаки, — голос жінки порізкішав, — ми доволі успішно працюємо з заможнішими мешканцями Південного Централу. Вони принаймні розуміють іронію. Гадаю, їм доводиться.

Тепер Райделлу доведеться йти до найближчої станції, де б вона не була, їхати підземкою додому і сказати Кевіну Тарковському, що він недостатньо південець.

Охоронець випустив його.

— А звідки ви, міс Купер? — спитав він.

— Із Нью-Гемпшира, — відповіла вона.

Він опинився на тротуарі, й двері за ним зачинились.

— Кляті янкі, — сказав Райделл родстеру «порше». Так би сказав його батько, але зараз йому важко було з чимось це пов’язати.

Поруч проїхала одна з цих великих сполучених німецьких вантажівок, із тих, що спалювали канолу. Райделл такі ненавидів. Вихлоп у них пахнув смаженими курчатами[27].

5. Ай проблемас[28]

Сни кур’єра складаються з розжареного металу, із тіней, що біжать і кричать, із гір бетонного кольору. Вони ховають сиріт на схилі пагорба. Пластикові труни, блідо-блакитні. Хмари у небі. Високий капелюх священника. Вони не бачать першого снаряду, що прилітає з-за бетонних гір. Той пробиває діру у всьому: у схилі пагорба, у небі, у блакитній труні, в обличчі жінки.

Звук надто безмежний, щоб належати чому-небудь, але якимось чином крізь нього вони чують, як тільки зараз долинає віддалений урочистий ляскіт мінометів; на сірому гірському схилі здіймаються крихітні хмарки диму.

Кур’єр випростується, самотній у широкому ліжку, намагаючись закричати, і слова його — мовою, якою він більше не дозволяє собі говорити.

Голова пульсує. Він п’є видихлу воду з нержавійної карафки на шафці біля ліжка. Кімната хитається, розпливається, фокусується знову. Він змушує себе підвестися, голим підходить до високих старомодних вікон. Навпомацки відсуває важкі завіси. Сан-Франциско. Світанок — мов потьмяніле срібло. Вівторок. Не Мехіко.

У білій ванній, мружачись від несподіваного світла, він втирає в оніміле обличчя холодну воду. Сон віддаляється, але лишає післясмак. Чоловік здригаєтся: холодні кахлі неприємні під голими ступнями. Шльондри на вечірці. Гарвуд. Декадент. Кур’єр не схвалює декадентство. Його робота зводить його зі справжнім багатством, із істинною владою. Він зустрічає ґрунтовних людей. Гарвуд — це багатство без ґрунтовності.

Кур’єр вимикає світло у ванній і боязко повертається в ліжко, потураючи головному болю.

Підтягуючи смугасту ковдру до підборіддя, починає перебирати вчорашні події. У них є пробіли. Зловживання. Він не схвалює зловживання. Вечірка Гарвуда. Голос у телефоні наказує відвідати її. Він уже випив кілька порцій. Бачить обличчя дівчини. Лють, зневага. Її коротке темне волосся закручене голками.

Його очі немовби завеликі для очниць. Потираючи їх, він опиняється посеред яскравих нудотних спалахів світла. У шлунку ворушиться холодна вага води.

Він пам’ятає, як сидів за широким столом із червоного дерева, пив. До дзвінка, до вечірки. Пам’ятає відчинені перед ним два футляри, однакові. В одному він тримає її. Інший — для того, що йому довірили. Дорогий, але кур’єр і не сумнівається, що інформація всередині дуже цінна. Він складає графітові дужки й заклацує футляр. Тоді торкається того, де зберігаються всі її таємниці, білий будинок на схилі, полегшення, яке вона дарує. Кладе футляри в кишені куртки...

Але тепер він напружується під ковдрою; шлунок скручує нападом тривоги. Він вдягнув куртку на ту вечірку, значну частину якої не пам’ятає.

Ігноруючи удари в голові, видряпується з ліжка і знаходить зім’яту куртку на підлозі біля стільця.

Серце стугонить.

Ось тут. Те, що він мусить доставити. Застібнуте у внутрішній кишені. Але зовнішні кишені порожні.

Вона зникла. Він нишпорить у решті одягу. Навкарачки, з болісною пульсацією за очима, зазирає під стілець. Немає.

Але її принаймні можна замінити, нагадує він собі, досі стоячи на колінах із курткою в руках. Знайде постачальника таких програм. Тепер він визнає, що останнім часом у неї почала погіршуватися роздільність.

З такими думками він спостерігає, як його руки розстібають внутрішню кишеню й дістають футляр, у якому міститься його відповідальність, їхня власність, те, що треба доставити. Розкриває його.

Подряпана чорна пластикова оправа, ярлик на касеті — затертий і нечитабельний, пожовтілі прозорі навушники.

Він чує, як у глибині горлянки народжується тонкий високий звук. Дуже схожий на той, який вирвався з нього багато років тому, коли прилетів перший снаряд.

6. Міст

Ретельно розрахувавши тридцятивідсоткові чайові, Ямадзакі сплатив за проїзд і заледве вибрався з поламаного заднього сидіння таксі. Водій, який знав, що всі японці заможні, похмуро перерахував надірвані й брудні купюри, тоді вкинув три п’ятидоларові монети в приліплену до вицвілої панелі приладів тріснуту термокружку з написом «Ніссан-Каунті». Ямадзакі, який заможним не був, закинув сумку на плече, розвернувся й покрокував до Мосту. Ранкове світло падало навскіс крізь усю хитромудру вторинну конструкцію, і Ямадзакі, як завжди, охопило зворушення.

Цілісність прогону Мосту була невблаганною, як і сама сучасна програма, однак навколо розрослася інша реальність, що покладалася на власний замисел. Відбувалося це частинами, без усталеного плану і з використанням усіх технік і матеріалів, які тільки спадали на думку. В результаті утворилося щось аморфне й приголомшливо органічне. Уночі, освітлений різдвяними гірляндами, вторинно використаним неоном і смолоскипами, Міст випромінював чудернацьку середньовічну енергію. Вдень, звіддаля, він нагадував Ямадзакі зруйнований Брайтонський пірс в Англії, мовби видимий крізь якийсь потрісканий калейдоскоп місцевого просторічного стилю.

Його сталеві кістки й виті сухожилля губилися посеред розростання мрій: тату-салонів, зал з ігровими автоматами, тьмяно освітлених яток, набитих потрухлими журналами, продавців феєрверків і рибних приманок, тоталізаторів, суші-барів, неліцензованих лихварів, травників, цирульників і барів. Мрій про торгівлю, місце розташування яких загалом збігалося з настилами, де раніше плинув дорожній рух; водночас над ними, здіймаючись аж до самих вершин кабельних веж, тягнулися химерно підвішені бідняцькі житла з незліченним населенням та зонами приватніших примх.

Уперше Ямадзакі побачив Міст уночі, три тижні тому. Він стояв у тумані посеред продавців фруктів та овочів, що розклали свої товари на ковдрах. Дивився у вхід до печери; серце сильно билося. Із казанів торговців супом під нерівною дугою віднайденого на смітнику неону здіймалася пара. Усе збігалося докупи, розпливалося, тануло в тумані. Телеприсутність лише натякала на магічність і своєрідність місця, і Ямадзакі повільно пішов уперед, у неонову пащу й весь той карнавальний гармидер смітникових поверхонь, в абсолютному благоговінні. Чарівна країна. Посріблена дощем фанера, розбитий мармур зі стін забутих банків, рифлений пластик, полірована латунь, блискітки, фарбоване полотно, дзеркала; хром потьмянів і відлущується на солоному повітрі. Так багато всього, забагато для спантеличених очей Ямадзакі, й він зрозумів, що його подорож не даремна.

Безперечно, в усьому світі не знайти було величніший Томассон.

Зараз він увійшов у нього, ранком вівторка, у вже знайому метушню — візки з льодом та рибою, торохтіння машини, що готувала тортильї, — і відшукав кав’ярню, інтер’єр якої текстурою нагадував давній пором: просте важке дерево, вкрите щербатим темним лакуванням, так ніби хтось вирізав її всю з якогось вичерпаного громадського судна. Цілком можливий варіант, подумав Ямадзакі, всідаючись за довгу стійку; в бік Оукленда, за островом із примарами, у безкрилому корпусі 747-го розташувались кухні дев’яти тайських ресторанів.

Дівчина за стійкою мала витатуйовані браслети у вигляді стилізованих ящірок кольору індиго. Ямадзакі замовив каву. Та прибула у товстій важкій порцеляні. Тут не знайти було двох однакових чашок. Він дістав із сумки електронотатник, увімкнув його й коротко описав чашку, дрібний візерунок тріщинок на її полив’яній поверхні, схожий на мініатюрну білу кахляну мозаїку. Куштуючи каву, прогортав назад до вчорашніх нотаток. Розум чоловіка Скіннера дивовижно нагадував сам Міст. Речі в ньому накопичувались навколо арматури початкової мети, аж доки не наставала кризова мить і не з’являлася нова програма. Але в чому ця програма полягала?

Він попросив Скіннера пояснити режим розростання, що призвів до поточного стану вторинної конструкції. У чому полягала мотивація кожного з будівничих, усіх їх? Електронотатник Ямадзакі записав незв’язну мову чоловіка, його кружну відповідь, транскрибуючи її та перекладаючи.

Чолов’яга цей рибалив. Закинув снасті. Витяг велосипед. Увесь вкритий вусоподібними. Усі сміялися. Узяв цей велосипед і зробив забігайлівку. Бульйон із молюсків, холодні варені мідії, мексиканське пиво. Повісив велика над стійкою. Всього три стільці. І вивісив він свій короб на два з половиною метри назовні, на суперклеї та скобах. Стіни зсередини завісив листівками. Мов дранками. Уночі спав, згорнувшись за стійкою. Одного разу просто зник. Зламана скоба, декілька трісок лишились на стіні цирульні. Можна було глянути вниз і побачити воду під ногами. Бач-но, він вивісив її надто далеко.

Ямадзакі спостерігав, як піднімається над його чашкою пара, уявляючи велосипед, вкритий вусоподібними — сам собою Томассон значного потенціалу. Скіннера, здавалося, зацікавив термін, і електронотатник записав спроби Ямадзакі пояснити його походження та значення, в якому той сьогодні використовується.

Томассон[29] був американським бейсболістом, дуже вродливим і дуже впливовим. У 1981-му він перейшов за велику суму грошей у «Йоміюрі Джайнтс». Потім виявилося, що він не може поцілити по м’ячу. Письменник і митець Ґемпей Акасеґава використав його прізвище для опису непотрібних і незбагненних пам’яток, безглуздих, але незвичайно схожих на мистецтво рис міського ландшафту. Але після цього термін набув інших відтінків значення. Якщо хочете, я можу перевірити й перекласти сьогоднішні визначення з нашого «Ґендай Йоґо Кісочішікі», тобто «Основних відомостей про сучасні терміни».

Але Скіннер — сивий, неголений, із пожовтілими й укритими розірваними венами білками очей — тільки знизав плечима. Троє мешканців, які погодилися до цього на інтерв’ю, згадували Скіннера як самобутнього, одного з перших на Мосту. Місце розташування його кімнати також вказувало на певний статус, хоча Ямадзакі й замислювався, скількох би тішив шанс збудувати житло на вершині однієї з кабельних веж. До встановлення електропідйомника сходження нагору страшило би будь-кого. Сьогодні, із хворим стегном, старий був фактично інвалідом, що покладався на сусідів і на дівчину. Вони приносили йому їжу, воду, забезпечували роботу хімічного туалету. Дівчина, виснував Ямадзакі, отримувала натомість притулок, хоча їхні стосунки чомусь видалися йому глибшими, складнішими.

Проте якщо Скіннера було важко збагнути через вік, особистість чи й те, й інше, то дівчина, яка жила з ним у кімнаті, була незрозумілою тим звичним похмурим чином, що його Ямадзакі асоціював із молодими американцями. Хоча, можливо, тільки тому, що він, Ямадзакі, був іноземцем, японцем, і ставив забагато питань.

Він зиркнув уздовж стійки, оглядаючи вранішні профілі інших відвідувачів. Американці. Те, що він справді був тут, пив каву поруч із цими людьми, досі його чудувало. Так надзвичайно. Він записав у електронотатнику, цокаючи ручкою по екрану:

Квартира розташована у високому вікторіанському будинку, спорудженому з дерева й дуже хитромудро пофарбованому, в районі, назви вулиць якого вшановують американських політиків дев’ятнадцятого століття: Клея, Скотта, Пірса, Джексона[30]. Сьогодні вранці, у вівторок, виходячи з квартири, я помітив збоку на верхньому стовпчику сходів сліди відсутнього шарніра. Підозрюю, колись він підтримував загорожу для дитини. Крокуючи по вулиці Скотта в пошуках таксі, я натрапив на розмоклу листівку на тротуарі, лицем догори. Вузькі риси мученика Шейплі, святого зі СНІДом, що пухирилися від дощу. Дуже меланхолійно.

— Не варто було так казати. Про Ґодзіллу, маю на увазі.

Ямадзакі збагнув, що з нерозумінням дивиться у серйозне лице дівчини за стійкою.

— Перепрошую?

— Не варто їм було так казати. Про Ґодзіллу. Не варто було сміятися. Коли в нас тут почалися свої землетруси, ви з нас не сміялися.

7. Знати, що ти в порядку

Ернандес зайшов за Райделлом у кухню будинку в Мар-Вісті. На ньому був кобальтовий комбінезон без рукавів і ці моторошні німецькі капці для душу, десь із тисячею маленьких грудочок для масажу ступень. Райделл ніколи раніше не бачив його без уніформи, тому почувався дещо шокованим. На передпліччях в Ернандеса виднілися старі великі татуювання — римські цифри, з банди. Ноги були брунатні, компактні й схожі на ведмежі.

Був ранок вівторка. У будинку лишалися тільки вони двоє. Кевін сидів у «Вдуй Мені», інші пішли у власних справах. Моніка могла стирчати у себе в гаражі, але вона все одно майже ніколи не показувалася.

Райделл дістав із буфета свій пакет із пластівцями й обережно його розгорнув. Десь якраз на миску. Відчинив холодильник і дістав літровий пластиковий контейнер із накривкою, зі смужкою клейкої стрічки збоку. На стрічці товстим маркером було написано МОЛОЧНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ.

— Що це? — спитав Ернандес.

— Молоко.

— А чого там сказано «експеримент»?

— Щоб його ніхто не пив. Придумав у гуртожитку в Академії, — він висипав пластівці в миску, залив молоком, знайшов ложку й відніс свій сніданок на кухонний стіл. Стіл тримався на розкладній ніжці, тому під час їжі не можна було спиратися ліктями.

— Як рука?

— Нормально, — Райделл забув, що не можна спиратися ліктем. Молоко з пластівцями потекло пошарпаною білою пластиковою поверхнею столу.

— Ось, — Ернандес підійшов до робочої поверхні й відірвав товстий жмут бежевих паперових рушників.

— Це власність як його там, — зауважив Райделл, — і він дуже не любить, коли ми ними користуємось.

— Рушниковий експеримент, — сказав Ернандес, кидаючи жмут Райделлові.

Райделл промокнув молоко й більшість пластівців. Не уявляв, що Ернандес тут робить, але ж так само він ніколи й не уявляв, що Ернандес може водити білий «дайхацу снікер» із анімованою голограмою водоспаду на капоті.

— Гарна машина, — зауважив Райделл, кивнувши у напрямку навіса для авто і запхавши в рота ложку пластівців.

— Це доньки, Рози. Тільки з майстерні.

Райделл пожував і ковтнув.

— Гальма чи що?

— Бісів водоспад. Там мусили бути ці маленькі тваринки, типу, виходять із кущів і дивляться на нього, на водоспад, січеш? — Ернандес притулився до робочої поверхні, ворушачи пальцями ніг у капцях із грудочками. — Якісь, типу, костаріканські тварини, січеш? Екотематика. Вона дуже топить за екологію. Змусила нас зняти залишки моріжка й покласти наземний покрив, схожий на сірих павуків. Але майстерня не може добитися, щоб ці кляті тварини показувалися. У нас гарантія і все інше, але це, січеш, морока, — він похитав головою.

Райделл доїдав пластівці.

— Колись був у Коста-Ріці, Райделле?

— Ні.

— Це, бляха, прекрасно. Як у Швейцарії.

— Не бував там.

— Ні, я про те, що вони роблять із даними. Як швейцарці — що вони робили з грошима.

— Ти про банки?

— Січеш. Розумний народ. Без армії, флоту, повітряних сил, просто нейтральні. І піклуються про дані для всіх.

— Незалежно від змісту.

— Ага, точняк. Розумний народ. І витрачають ці гроші на екологію.

Райделл відніс миску, ложку й мокрий кавалок рушників до мийки.

Сполоснув миску та ложку, витер їх рушниками, тоді запхнув останні якомога глибше під решту сміття в пакет під мийкою. Випроставшись, глянув на Ернандеса.

— Чимось можу допомогти, начальнику?

— Навпаки, — всміхнувся Ернандес. Чомусь це не підбадьорювало. — Думав про тебе. Про твою ситуацію. Недобре. Недобре, дядьку. Копом тобі тепер не бути. А коли ти звільнився, я навіть не можу найняти тебе назад в «ІнтенСек’юр» на закриті житлові комплекси. Найкраще, що тобі світить, — посада охоронця, сидітимеш у маленькій кабінці в магазині бухла. Хочеш таким зайнятися?

— Ні.

— Це добре, бо так тебе грохнуть. Хтось зайде туди й винесе твою маленьку кабінку.

— Просто зараз я придивляюсь до дечого у роздрібній торгівлі.

— Серйозно? Торгівлі? Що продаєш?

— Каркаси ліжок, зроблені з чавунних жокеїв. І малюнки зі столітнього людського волосся.

Ернандес примружився й відштовхнувся від робочої поверхні, прямуючи в напрямку вітальні. Райделл подумав, що той іде геть, але чоловік тільки почав походжати туди-сюди. Райделл бачив кілька разів, як він так робить в інтенсек’юрівському офісі. Зараз же Ернандес обернувся, просто перед входом у вітальню, й рушив назад до Райделла.

— Ну що ти за упертюх такий, я не знаю. Пригальмував би і подумав: може, я тобі трохи помогти намагаюся, га? — Знову в бік вітальні.

— Просто скажи, чого хотів, добре?

Ернандес зупинився, обернувся, зітхнув.

— Ти ж ніколи не був у Північній Каліфорнії, так? У Сан-Франциско? Тебе там хтось знає?

— Ні.

— В «ІнтенСек’юра» є ліцензія і в Північній Каліфорнії, ага? Інший штат, інші закони, зовсім інше ставлення, могли би з тим же успіхом бути іншою, бляха, країною, але в нас там ідуть справи. Більше офісних будівель, багато готелів. Житлові комплекси там не такі великі, поки не виїдеш на край міста. Конкорд, Асьенда Бізнес-Центр — такого типу. У нас і там добре справи крутяться.

— Але ж компанія та сама. Якщо мене не беруть на роботу тут, не візьмуть і там.

— Точняк. Ніхто не каже про те, щоб узяти тебе на роботу. Я про те, що, може, тобі щось світить із цим типом. Працює на фрилансі. Якщо в компанії виникають певні проблеми, вони іноді запрошують декого зі сторони. Але цей тип — він не з «ІнтенСек’юра». У їхньому офісі зараз якраз саме така ситуація.

— Чекай-но. Про що ми взагалі? Про озброєне реагування на фрилансі?

— Цей тип — шукач утікачів. Знаєш, що це таке?

— Знаходить людей, коли вони намагаються ухилитись від виплати боргу, профілонити з орендою, — типу такого?

— Або злиняти з дитиною в справі про опіку, неважливо. Але, січеш, із такими втікачами в наш час можна переважно впоратися через мережу. Просто постійно пробиваєш їхні дані через «ДатАмерику» і зрештою знаходиш. Або ж, — знизав він плечима, — можеш звернутись до копів.

— Тож шукач здебільшого... — припустив Райделл, згадуючи один конкретний епізод «Копів у біді», який дивився з батьком.

— Дозволяє тобі уникнути походу до копів.

— Чи до ліцензованої приватної детективної агенції.

— Ти зрозумів, — Ернандес спостерігав за ним.

Райделл пройшов повз нього у вітальню, чуючи, як німецькі капці для душу хлюпають йому вслід тьмяною кахляною підлогою кухні. Тут хтось учора курив тютюн: Райделл відчував запах. Це порушення договору про оренду: домовласник задасть їм жару. Домовласником був сербський іммігрант, що їздив на п’ятнадцятирічному «БМВ», носив химерні хутряні тірольські капелюхи й наполягав, щоб його кликали Воллі. Знаючи, що Райделл працював у «ІнтенСек’юрі», Воллі хотів показати йому ліхтарик, прикріплений у нього під панеллю у «БМВ». Той мав сантиметрів із тридцять завдовжки й кнопку, що випускала велику порцію перцевого газу. Він спитав Райделла, чи цього, на його думку, «достатньо».

Райделл збрехав. Сказав, що людям, які, наприклад, вживали чимало смику, — їм насправді подобалось, коли в них раз чи два добряче пирскали перцем. Типу, прочищало їм синуси. Отримували кайф. Мали прихід.

Тепер же Райделл глянув униз і вперше побачив, що килим у вітальні будинку в Map-Вісті був точнісінького з такого само матеріалу, як і ганчірка, якою він повзав у квартирі дівчини Терві у Ноксвіллі. Може, трохи чистішим, але таким само. Ніколи раніше цього не помічав.

— Слухай, Райделле, не хочеш за це братися — як хочеш. У мене вихідний, я їду сюди, можеш подякувати? Тебе надули якісь гакери, ти купився, переборщив із реагуванням, розумію. Але це вже сталося, воно у тебе в досьє, і це найкраще, що я можу. Але слухай. Добре покажеш себе в компанії — може, про це дізнаються в Сінгапурі.

— Ернандесе...

— У мене вихідний...

— Гей, я нічого не знаю про пошуки людей...

— Ти можеш водити машину. Це все, чого вони хочуть. Просто водити. Вози шукача, ясно? Він забив ногу, не може сидіти за кермом. І це, типу, делікатна справа. Потрібні мізки. Я сказав їм, що думаю, наче ти зможеш. Я це зробив. Сказав їм.

Екземпляр журналу «Піпл» Моніки лежав на дивані, розгорнутий на статті про Ґудрун Вівер, акторку за сорок, яка віднайшла Господа стараннями Преподобного Вейна Феллона якраз вчасно, щоб її фото розмістили в «Піпл». Там була фотографія на всю сторінку — жінка у вітальні, захоплено дивиться на групу моніторів, кожен з яких показує один і той самий старий фільм.

Райделл уявив себе на футоні з «Футонової діри», втупленим угору на ці великі клейкі квіти й наліпки на бампер.

— Це законно?

Ернандес ляснув себе по кобальтовому стегну. Звучало, мов постріл.

— Законно? Йдеться про «ІнтенСек’юр Корпорейшн». Про важливу херню. Я намагаюсь тобі помогти. Думаєш, просив би тебе, бляха, про щось незаконне?

— Але в чому суть, Ернандесе? Просто поїхати туди й водити автівку?

— Точняк! Водити! Містер Ворбейбі каже водити — ти водиш.

— Хто?

— Ворбейбі. Цей Люсіус Ворбейбі.

Райделл узяв «Піпл» Моніки і знайшов фотографію Ґудрун Вівер із Преподобним Вейном Феллоном. Ґудрун Вівер скидалася на акторку трохи за сорок. Феллон скидався на опосума з пересадженим волоссям і смокінгом за десять тисяч доларів.

— Цей Ворбейбі, Беррі, він на самісінькій верхівці. Довбана зірка. Інакше нащо б вони його наймали? Візьмешся за це — навчишся всякому. Ти досі молодий. Можеш навчитись всякому.

Райделл кинув «Піпл» назад на диван.

— Кого вони намагаються знайти?

— Крадія з готелю. Хтось щось свиснув. У нас там охорона. Сінгапур — вони через це серйозно непокояться. Більше я нічого не знаю.

Райделл стояв у теплому затінку навісу для авто, вдивляючись у мерехтливі глибини анімованого водоспаду на капоті доньки Ернандеса: крізь зелене гілля тропічного лісу здіймався туман. Якось він бачив «гарлі», у якого по всьому, що не було тричі хромованим, пришвидшено повзали комахи натурального розміру. Скорпіони, стоноги — що хочеш.

— Бачиш, — вказав Енрандес, — отут, де розмито? Це мусив бути якийсь, бляха, лінивець. Якийсь лемур, січеш? Фабрична гарантія.

— Коли вони хочуть, щоб я їхав?

— Ось тобі номер, — Ернандес простягнув Райделлові клаптик жовтого паперу. — Подзвони їм.

— Дякую.

— Агов, — гукнув Ернандес. — Я хочу знати, що ти в порядку. Справді хочу. — Він торкнувся капоту «снікера». — Тільки глянь на цю херню. Фабрична, бляха, гарантія.

8. Наступного ранку

Шеветт снилося, що вона їде по Фолсом і сильний бічний вітер ось-ось зіштовхне її на зустрічну. Вона повернула ліворуч на Шостій, спіймала той вітер у спину, проскочила на червоний на Говард і Мішн, останні секунди зеленого на Маркет, легко вдарила по гальмах і перестрибнула обидві пари колій.

Сильно нахилившись на спуску, попрямувала до Ноб-Гілл по Тейлор.

— Цього разу ти зможеш, — сказала.

Ноги штовхали, вітер сильною рукою хльостав поперек, чисте небо манило до себе на вершині пагорба, й вона переключила пальцем ланцюг на якусь здоровезну спеціальну зірочку, завелику для її системи перемикання передач, завелику, щоби вміститися на будь-яку раму, й відчула зчеплення блискучих зубчиків, і її карбування сповільнилося до рівномірних обертів — але потім вона зірвалася.

Підвелася й почала гатити, кричати; судинами ринула молочна кислота. Вона була на вершині пагорба, відривалась від землі...

Кольорове світло падало навскіс у кімнату Скіннера крізь підфарбовані клиновидні шибки круглого вікна. Ранок вівторка.

Дві менші секції скла випали; забиті ганчір’ям отвори відкидали тіні на подерту жовту стіну з «Нешнл Джиоґрефік». Скіннер сидів на ліжку в старій картатій сорочці, задравши на груди ковдри та спальник. Його ліжко — це восьмипанельні дубові двері, встановлені на чотирьох іржавих ступицях «фольксваґена», з блоком поролону нагорі. Шеветт спала на підлозі на вужчому шматку поролона, який щоранку згортала і встромляла за великий дерев’яний ящик, набитий засмальцьованим ручним інструментом. Запах мастила інколи пробирався до неї у сни, але вона не зважала.

Шеветт вистромила руку в листопадовий холод і схопила із сидіння вкритого фарбою дерев’яного табурета светр. Забрала у спальник і вкрутилась у нього, натягнувши донизу. Светр звисав їй до колін, коли вона підвелася: комір настільки розтягнувся, що доводилося постійно натягувати його назад на плече. Скіннер нічого не сказав: він узагалі майже нічого не говорив уранці.

Шеветт протерла очі, підійшла до прикрученої до стіни драбини, забралася п’ятьма щаблями й відкрила засув люка на дах, навіть не дивлячись. Тепер вона піднімалася сюди майже кожного ранку, починаючи день із води й потім із міста. Хіба що дощило чи панував надто сильний туман — тоді наставала її черга накачувати старезну колманівську плитку: пофарбований у червоне балон скидався на іграшковий підводний човен. У ясні дні це робив Скіннер, але коли дощило, він часто лишався в ліжку. Казав, у нього крутить стегно.

Дівчина вибралася з квадратного отвору й сіла на краю, звісивши голі ноги в кімнату. Сонце заледве пропалювало сріблясту сірість. Спекотними днями воно нагрівало смолу на пласкому прямокутнику даху, здіймаючи запах.

Скіннер показував їй зображення ям у Ла-Брея у «Нешнл Джиоґрефік»: великі сумні тварини загрузали навічно — у Лос-Анджелесі, дуже давно. Це й була смола, асфальт, не просто щось, виготовлене десь на фабриці. Йому подобалося знати, звідки походили речі.

Його куртка — та, яку Шеветт постійно носила, — походила з «Ді Льюїс» на Ґрейт-Портленд-стріт. Це в Лондоні. Скіннер полюбляв мапи. У деяких випусках «Нешнл Джиоґрефік» містилися складені мапи, і всі країни на них виглядали великими, окремими кольоровими плямами від краю до краю. І їх і близько не було так багато. Там виднілися дуже великі країни: Канада, СРСР, Бразилія. Тепер на їхньому місці купа маленьких. Скіннер казав, що Америка, сама собі не зізнаючись, також пройшла цим самим шляхом. Навіть Каліфорнія колись була одним великим штатом.

Дах Скіннера мав п’ять із половиною на три з половиною метри завбільшки. Чомусь він здавався меншим за кімнату внизу, хоч та аж тріщала від Скіннерових речей. На даху ж не було нічого, крім іржавого металевого візочка — дитячої іграшки з парою рулонів вицвілого толю в ньому.

Шеветт глянула повз три кабельні вежі на Трежер-Айленд. Там здіймався дим від вогню на пляжі, де з боку Оукленда стриміла, тонучи у ватяному тумані, низька консольна балка. На найдальшій електроопорі виднілася подоба купола, розбитого на секції, мов нова мідь, але Скіннер сказав, що це просто майлар, натягнутий на дошки. Там у них був вихідний канал, щось, що зв’язувалося з супутниками. Шеветт подумала, що варто колись відвідати те місце.

Повз неї плавно пролетів сірий мартин, на рівні її очей.

Місто мало такий самий вигляд, як і завжди: пагорби — мов сплячі тварини за офісними вежами, які вона знала за номерами. Звідси вона мала би бачити той готель.

Учорашня ніч схопила її за комір.

Шеветт не могла повірити у свій вчинок, у таку дурість. Футляр, який вона витягла з кишені того виродка, лежав у Скіннеровій куртці на залізному гачку у формі голови слона. У футлярі була лише пара темних окулярів, дорогих на вигляд, але настільки темних, що вчора вона навіть не змогла нічого крізь них розгледіти. Мугирі-охоронці у вестибюлі просканували її бейджі, коли вона зайшла; наскільки їм було відомо, вниз вона так і не повернулася. Їхній комп’ютер мусив зрештою почати її розшукувати. Якщо вони довідуватимуться в «Союзнику», вона скаже, що налажала, забула відмітитися на виході, спустилась на вантажному ліфті після мітки у 808-му. Вона ніяк не могла пролізти на якусь вечірку, та й хто її там узагалі бачив? Мудак. І, може, він здогадається, що вона поцупила в нього окуляри. Можливо, він це відчув. Може, згадає, коли протверезіє.

Скіннер крикнув, що кава є, але в них скінчилися яйця. Шеветт зіслизнула з краю отвору, звісилась униз та всередину, схопившись за верхній щабель.

— Хочеш яєць — принеси, — сказав Скіннер, відірвавшись від плитки.

— Лиши мені кави, — вона вдягнула чорні бавовняні легінси й забралась у кросівки, не завдаючи собі клопоту їх зашнурувати. Відчинила люк у підлозі й пролізла в нього, досі переймаючись через мудака, його окуляри, свою роботу. Десять сталевих щаблів униз боком старого крану. Кошик підйомника чекав там, де вона його й лишила, коли повернулася. Велик прив’язаний до опори з парою гучних радіошеківських сигналізацій на додачу. Шеветт забралась у жовтий пластиковий кошик до пояса заввишки й натисла на перемикач.

Завищав двигун, і шестерня з великими зубцями внизу похило повезла її вниз. Скіннер називав підйомник своїм фунікулером. Але він його не майстрував; пристрій виготовив темношкірий на ім’я Фонтейн, коли у Скіннера почалися проблеми зі сходженням нагору. Фонтейн жив із боку Оукленда, з кількома жінками й купою дітей. Він ладнав багато електрики на Мосту. Час від часу з’являвся в довгому твідовому пальті, тримаючи обіруч сумки з інструментами, змащував підйомник і перевіряв його. І в Шеветт був його номер на випадок, якщо той колись повністю зламається, але такого ще не траплялося.

Кошик здригнувся, діставшись низу. Шеветт вибралася з нього дерев’яним містком і пішла уздовж стіни з пружного молочного пластику, за якою виднілися тіні рослин у галогеновому світлі й клекотіла гідропоніка. Завернула за ріг і спустилася сходами в гамір та ранкову штовханину Мосту. Їй назустріч ішов Найджел з одним зі своїх візків, нових. Робив доставку.

— Ветт, — із великою придуркуватою усмішкою. Він її так називав.

— Яєчну пані бачив?

— Із боку міста,— відказав, завжди маючи на увазі Сан-Франциско: Оукленд завжди називав просто Лендом. — Красунчик, га? — із жестом гордості майстра за свій візок. Шеветт бачила підняту алюмінієву раму, тайванські втулки й ободи, підсилені товстими новими спицями. Найджел обслуговував ще декого з працівників «Союзника», які досі їздили на металі. Йому не сподобалося, коли Шеветт обрала паперову раму. Тепер же дівчина нагнулася й провела великим пальцем уздовж особливо гладенького припою.

— Красунчик, — погодилася.

— Твоє японське лайно вже розшарувалось?

— Та ні.

— Розшарується. Стрибнеш надто сильно — і воно на друзки.

— Зазирну до тебе, коли це трапиться.

Найджел струсонув до неї волоссям. Вицвіла дерев’яна рибна приманка в його лівому вусі заторохтіла й закрутилася.

— Тоді вже буде пізно, — він поштовхав свій візок у бік Оукленда.

Шеветт розшукала яєчну пані й купила три яйця, згорнуті разом двома великими висушеними травинками. Магія. Так довершено, що не хотілося розривати, й ніколи не загорнеш так назад і не здогадаєшся, як вона це робила. Яєчна пані взяла п’ятірку і вкинула її в маленький капшук на сухорлявій ящірковій шиї. У неї зовсім не було зубів, а обличчя помережали зморшки, що зосереджувались у вологому прорізі рота.

Коли дівчина повернулася, Скіннер сидів за столом. Радше полицею, ніж столом. Пив каву з пом’ятої сталевої термокружки. Якщо просто зайти й побачити його отаким, одразу й не помітиш, який він старий, — лише кремезний: його руки, плечі, кістки — все велике. Сиве волосся зализане назад із зібраної впродовж життя колекції шрамів, ум’ятинок, кількох чорних точок, схожих на татуювання, де в порізи забився порох.

Шеветт розв’язала яйця — магію яєчної пані — й поклала їх у пластикову миску. Скіннер із зусиллям підвівся зі скрипучого крісла, скривившись, коли переносив вагу на стегно. Шеветт простягнула йому миску, й він, похитуючись, підійшов до колманівської плитки. Готуючи бовтанку, він не додавав олії — лише трохи води. Сказав, що навчився цьому в судового кока. Яєчня виходила доброю, але сковорідку було важко відчищати, і це мусила робити Шеветт. Поки Скіннер розбивав яйця, дівчина підійшла до куртки на гачку й дістала з неї той футляр.

Дорога річ: неможливо було визначити, з чого його виготовлено. Щось темно-сіре, мов грифель олівця, тонке, як шкаралупа одного з цих яєць, але напевно витримало б, якби його переїхала вантажівка. Як її велик. Як футляр відчиняється, Шеветт здогадалася ще вчора: один палець сюди, великий туди — й готово. Без шпінгалета, без пружини. І без торговельного знака, без патентних номерів. Усередині — щось схоже на чорну замшу, але під натиском воно прогиналося, мов поролон.

І там лежали ці окуляри. Великі й чорні. Як у того Орбісона на чорно-білому плакаті, приклеєному в Скіннера на стіні. Скіннер казав: щоб приклеїти плакат навічно, замість клею треба використовувати згущене молоко. Типу того, що продавалося в бляшанках. У бляшанках більше майже нічого не продавалося, але Шеветт розуміла, що він має на увазі, і химерний чолов’яга з великим обличчям і в темних окулярах був намертво заламінований на пофарбованій у біле фанерній стіні Скіннера.

Вона дістала окуляри з чорної замші, й матеріал одразу розправився в гладеньку пласку поверхню.

Окуляри її тривожили. Не те, що вона їх вкрала, а те, що вони забагато важили. Були заважкі на свій вигляд, навіть попри великі дужки. Оправа мовби вирізьблена з графітових плит. Може, так і є, подумала дівчина: у рамі її велика паперову основу огортав графіт, і це був «Асахі Інжиніринг».

Заторохтіла лопатка: Скіннер розмішував яйця.

Шеветт вдягнула окуляри. Темні. Непроникно чорні.

— Кетрін Гепберн, — озвався Скіннер.

— Та? — Шеветт зняла їх.

— Такі ж великі окуляри.

Шеветт узяла запальничку, яку Скіннер тримав біля колманівської плитки, клацнула нею, піднесла язичок полум’я до однієї з лінз. Нічого.

— Для чого вони, для зварювання? — Він переклав її порцію яєшні в алюмінієву роздаткову тацю з тисненням 1952. Поставив поруч із виделкою та її горням чорної кави.

Шеветт поклала окуляри на стіл.

— Крізь них нічого не видно. Просто темні, — вона підтягнула кленовий табурет і всілась, узявши виделку. Їла яєшню. Скіннер сів, їв свою й дивився на неї.

— Совєти, — сказав, випивши з термочашки.

— Га?

— Це так робили темні окуляри в старих Совєтах. Там було дві фабрики, які виготовляли темні окуляри, й одна завжди робила їх такими. Усе відправляла в магазини, але їх ніхто не купував: купували ті, що з іншої фабрики. Так і перестали робити.

— Фабрика робила чорні окуляри?

— Совєтський Союз.

— Вони дурні чи як?

— Усе не так просто... Де ти їx узяла?

— Знайшла, — Шеветт глянула на свою каву. Взяла її й випила.

— Сьогодні працюєш? — Скіннер підвівся й заправив перед сорочки в джинси; поіржавіла пряжка на старому шкіряному поясі трималась на зігнутих скріпках.

— З полудня до п’яти, — Шеветт узяла окуляри, покрутила в руках. Важили забагато як на свій розмір.

— Треба когось покликати перевірити паливний елемент...

— Фонтейна?

Скіннер не відповів. Шеветт поклала окуляри на чорну замшу, закрила футляр, підвелася, поклала посуд до раковини. Знову глянула на футляр на столі.

Подумала, що варто було б їх викинути.

9. Коли дипломатія зазнає невдачі

Раннього вечора вівторка Райделл вилетів конвертопланом «Кал-Ейр» із Бербанка. Чоловіку Сан-Франциско заплатив із того боку; сказав називати його Фредді. У «Кал-Ейрі» не водилося вмонтованих у сидіння розваг і пасажири були очевидно простішими. Плакали малюки. Райделл сидів біля вікна.

Унизу — шир вогнів крізь тьмяну поволоку олії для волосся когось із попередніх пасажирів: Долина. Бірюзові прогалини кількох уцілілих ставків, освітлених з-під поверхні. Ниділа рука.

Заплющив очі. Побачив свого батька біля кухонної мийки пересувного будинку у Флориді: він мив склянку. Тієї миті смерть уже безперечно зростала у ньому: визнаний факт, якась перейдена межа. Він говорив про свого брата, Райделлового дядька, на три роки молодшого й п’ять років як мертвого, який колись надіслав Райделлові футболку з Африки. Армійські марки на конверті з бульбашками. Один із тих старих бомбардувальників — Б-52 — і напис «Коли дипломатія зазнає невдачі»[31].

— Як гадаєте, це набережне шосе?

Розплющив очі й побачив пані, що нахилялась через нього визирнути крізь плівку олії для волосся. Схожа на місис Армбрустер у п’ятому класі; старша, ніж його батько був би зараз.

— Не знаю, — відповів він. — Можливо. Для мене це все звичайні вулиці. Тобто, — додав він, — я не місцевий.

Вона всміхнулася йому, знову влаштувавшись у лещатах вузького крісла. Точна копія місис Армбрустер. Те саме химерне поєднання твіду, Оксфорду й пончо із Санта-Фе. Ці літні пані у пружних черевиках із товстими підошвами.

— Ніхто не місцевий, — вона потягнулась поплескати його по коліну в хакі. — Не в наші дні, — Кевін сказав, що штани він може лишити собі.

— Угу, — озвався Райделл, відчайдушно намацуючи рукою кнопку нахилу сидіння; маленьке сталеве кільце з ямками чекало нагоди відкинути його назад у подобу сну. Він заплющив очі.

— Я лечу в Сан-Франциско, щоб допомогти перевезти мого покійного чоловіка в менше кріогенне відділення, — сказала стара. — Де пропонують індивідуальні модулі зберігання. Галузеві журнали називають таке «бутиковою діяльністю», як би це безглуздо не звучало.

Райделл знайшов кнопку й виявив, що сидіння «Кал-Ейру» нахилялися щонайбільше на десять сантиметрів.

— Він у кріо... ох, уже дев’ять років, але мені ніколи не подобалось уявляти, що його мозок перевертається там отак. Загорнутий у фольгу. Хіба ж це не схоже на печену картоплю?

Райделл розплющив очі. Намагався придумати, що на це відповісти.

— Чи як тенісне взуття у сушильні, — продовжувала пані. — Я знаю, що їх надійно заморожують, але це нічим не нагадує відпочинок, правда ж?

Райделл зосередився на спинці сидіння попереду. Порожній пластик. Сірий. Навіть телефону не було.

— Звісно ж, менші заклади не можуть запропонувати нічого нового в питанні майбутнього пробудження. Але мені здається, що вони мають додатковий рівень гідності. У будь-якому разі я це вважаю гідністю.

Райделл зиркнув убік. Виявив, що стара перехопила його погляд: світло-карі очі в тонесенькій мереживній плутанині зморшок.

— І мене точно не буде поряд, якщо його колись розтоплять, ну, чи що там вони зрештою мають намір із ними робити. Не вірю я в таке. Ми постійно про це сперечалися. Я думала про всі ці мільярди мертвих, про їхню щорічну кількість у всіх бідних країнах. «Девіде, — казала я, — як ти можеш таке обдумувати, коли значна частина людства живе без кондиціонерів?»

Райделл роззявив рота. Стулив його.

— А я сама — членкиня «Зникни до півночі», з квитком.

Райделл не був упевнений, що означає «з квитком», але «Зникни до півночі» — це програма взаємодопомоги з евтаназією, незаконною в Теннессі. Хоча вона все одно там практикувалася, і хтось із поліції колись казав Райделлу, що послідовники лишали молоко з печивом для персоналу швидких. Переважно восьмеро чи дев’ятеро за раз. Відключі. «Відключаєм», називали це парамедики. Вирубали себе сумішами законних рецептурних ліків. Швидко й чисто. Найохайніші самогубства з можливих.

— Перепрошую, мем, — втрутився Райделл, — але я мушу спробувати тут трохи поспати.

— На здоров’я, юначе. Ви справді виглядаєте доволі втомленим.

Райделл заплющив очі, відкинув голову й лишався в такому положенні, доки не відчув, як гвинти розвертаються в режим посадки.

— Томмі Лі Джонс, — сказав темношкірий. Його зачіска мала форму перевернутого горщика для квітів із прокладеною збоку спіральною доріжкою. Чимось схоже на феску шрайнерів[32], тільки без китиці. Заввишки чоловік був метра півтора, а через утричі більшу за нього сорочку здавався майже таким само завширшки. Сорочка була лимонно-жовтою, з повноколірним принтом із найрізноманітнішими пістолетами в натуральну величину. Ще чоловік носив величезні темно-сині шорти значно нижче коліна, шкарпетки «Рейдерс», кросівки з маленькими червоними лампочками в краях підошов і пару круглих дзеркальних окулярів із лінзами завбільшки з п’ятидоларові монети.

— Ви помилилися, — відповів Райделл.

— Ні, чуваче, ти схожий на нього.

— На кого?

— На Томмі Лі Джонса.

— Кого?

— Був такий актор, чуваче, — на секунду Райделл подумав, що цей тип — прихожанин Преподобного Феллона. Навіть окуляри мав такі, як Саблеттові лінзи. — Ти Райделл. Пробив тебе в «Розділених при народженні».

— Ти Фредді? — «Розділені при народженні» — це поліційна програма, що використовувалась у справах зі зниклими. Скануєш фото потрібної особи, отримуєш імена пів дюжини знаменитостей, трохи схожих на потрібну людину, тоді ходиш і питаєш у всіх, чи бачили вони когось подібного до А, Б, В... Химерним чином це спрацьовувало краще, ніж просто показувати фото потрібної людини. Інструктор в Академії у Ноксвіллі казав Райделловому класу, що так залучається частина мозку, яка запам’ятовує знаменитостей. Райделл уявляв це якоюсь кінозірковою мозковою часткою. Невже така справді існує? Можливо, у Саблетта вона величенька. Але коли програму в Академії випробували на Райделлі, він виявився точною копією Гові Клектона, пітчера з Атланти; він не пам’ятав ніякого Томмі Лі Джонса. З іншого боку, він і тоді не вважав, ніби дуже схожий на Гові Клектона.

Цей Фредді простягнув дуже м’яку руку, і Райделл потиснув її.

— Багаж маєш? — спитав Фредді.

— Тільки це, — Райделл зважив у руці свій «самсоніт».

— Оце — містер Ворбейбі, отам, — кивнув Фредді у напрямку виходу, де чіланґа[33] у формі перевіряла в пасажирів корінці квитків, перш ніж випустити їх. За нею майорів іще один темношкірий — величезний, ширший за цього Фредді й на вигляд удвічі за нього вищий.

— Здоровань.

— Угу, — відказав Фредді, — і краще не змушувати його чекати. Нога йому сьогодні болить, він просто наполіг дійти сюди з парковки, щоб зустріти тебе.

Підходячи до виходу й простягаючи охоронниці свій корінець, Райделл розглядав чоловіка. Той був велетнем, понад метр вісімдесят, але найбільше Райделла вразила в ньому непорушність, ну і якийсь смуток на обличчі. Такий вираз він бачив на лиці темношкірого священника, якого батько Райделла взявся дивитися ближче до кончини. Від погляду на обличчя того священника здавалося, ніби він бачив кожнісіньку безрадісну річ у світі, тож можна було навіть повірити в його слова. Принаймні батько Райделла, мабуть, вірив, щонайменше трохи.

— Люсіус Ворбейбі, — дістаючи найбільші долоні, які Райделл коли-небудь бачив, із глибоких кишень довгого оливкового пальта зі стьобаного ромбами шовку, чоловік настільки басив, що голосом наштовхував на думку про інфразвук. Райделл глянув на простягнуту руку й побачив один із тих старомодних золотих перснів-кастетів — із написом ВОРБЕЙБІ великими некарбованими літерами, викладеними дрібними діамантами.

Райделл потис руку, зімкнувши пальці на діамантах і золоті.

— Радий знайомству, містере Ворбейбі.

На Ворбейбі був рівнесенько посаджений на голову чорний стетсон із повністю завернутим нагору крисом і окуляри з товстими чорними оправами. Прозорі лінзи, простеньке скло. Очі за тими лінзами були китайськими або на кшталт того: котячими, скошеними, химерного золотаво-брунатного кольору. Чоловік спирався на один з тих регульованих ціпків, які видають у лікарні. Навколо лівої ноги кріпився карбоновий фіксатор, підбитий великими темно-синіми нейлоновими подушечками. Вузькі джинси, новісінькі й ні разу не прані, були заправлені в лискучі техаські чоботи-доґґери трьох відтінків чорного.

— Хуаніто каже, ти пристойний водій, — сказав Ворбейбі так, ніби це була найсумніша річ, яку він коли-небудь чув. Райделл навіть ніколи не чув, щоб Ернандеса хтось так називав. — Каже, ти не знаєш тут місцевості...

— Це правда.

— З іншого боку, ніхто тут не знає тебе. Фредді, візьми в нього сумку.

Фредді взяв Райделлову м’яку сумку з очевидним ваганням, так ніби зазвичай його з чимось подібним було не побачити.

Рука з перснем-кастетом опустилась Райделлу на плече. Здавалося, перстень важив із десять кіло.

— Хуаніто розповів тобі щось про те, що ми тут робимо?

— Сказав, готельна крадіжка. Сказав, що «ІнтенСек’юр» залучає вас на контрактній основі...

— Крадіжка, так, — вигляд у Ворбейбі був такий, мовби на нього тиснув моральний тяж всесвіту і він був налаштований нести його на плечах. — Дещо пропало. І тепер усе ускладнюється.

— Тобто?

Ворбейбі зітхнув.

— Чоловік, у якого пропало, помер.

Щось у тих очах бриніло ще.

— Помер як? — спитав Райделл, коли вага нарешті забралася з його плеча.

— Вбивство, — відповів Ворбейбі тихо і скорботно, але дуже чітко.

— Тебе цікавить моє ім’я, — констатував Ворбейбі з заднього сидіння чорного форда петріота.

— Мене цікавить, куди вставляти ключ, містере Ворбейбі, — відказав Райделл з-за керма, обстежуючи багату на варіанти панель приладів. Американські машини єдині у світі досі завдавали собі клопоту фізично демонструвати обладнання. Можливо, саме тому їх було небагато. Як і тих «гарлі» з ланцюговими передачами.

— Моя бабуся, — пророкотав Ворбейбі, мовби тектонічна плита зсунулась і рушила в бік Китаю, — була в’єтнамкою. Дідусь — хлопцем з Детройту. Військовим. Привіз її додому з Сайґона, але не затримався поруч. Мій тато, його син, змінив своє прізвище на Ворбейбі, розумієш? «Дитя війни». Як жест. Сентимент.

— Ага, — відповів Райделл, заводячи великий «форд» і перевіряючи коробку передач. Сайґон — це місце, куди багатії їздили у відпустку.

Повний привід. Керамоброня. Покришки «Ґуд’єр», пробити які зможе тільки серйозна зброя. Перед ґратками обігрівача висів картонний освіжувач повітря у формі сосни.

— Щодо Люсіуса — тут пояснити не можу.

— Містере Ворбейбі, — озирнувся Райделл через плече, — куди ви хочете, щоб я вас відвіз?

На панелі подав звуковий сигнал модем.

— Твою ж наліво, — присвиснув Фредді на розкішному сидінні біля Райделла, — яка гидота.

Райделл обернувся й побачив, як виринає факс: голий товстун на постілі, просоченій кров’ю. Калюжами крові, в яких, мов примарний міраж сонця, завмер яскравий блиск спалаху фотографа.

— Що це в нього під підборіддям? — запитав Райделл.

— «Кубинська краватка», — відповів Фредді.

— Ні, трясця, — голос Райделла підвищився на октаву, — що це?

— Його язик, — Фредді відірвав зображення з прорізі й передав назад Ворбейбі.

Райделл чув, як факс заторохтів у того в руці.

— Ці люди, — сказав Ворбейбі. — Жахливо.

10. Сучасний танець

ЯмадзакІ сидів на низькому дерев’яному табуреті й спостерігав, як голиться Скіннер. Старий влаштувався край ліжка й до почервоніння шкрябав обличчя одноразовою бритвою, споліскуючи лезо у пом’ятій алюмінієвій мисці, яку стискав поміж стегнами.

— Бритва стара, — зауважив ЯмадзакІ. — Ви її не викидаєте?

Скіннер зиркнув на нього поверх пластикової бритви:

— Штука в тому, Скутере, що з часом їй уже нікуди тупитися, — він намилив і поголив над верхньою губою, тоді зупинився. Перші кілька відвідин ЯмадзакІ був у нього «Кавасакі», тепер же — «Скутер». Бліді старі очі, прикриті червонявими повіками, безвиразно його розглядали. ЯмадзакІ відчув, що подумки Скіннер сміється.

— Я вас розсмішив?

— Не сьогодні, — Скіннер кинув бритву в миску з водою, й кавалки піни з сивими волосками відскочили, демонструючи поверхневу напругу. — Не як того разу, коли ти за гівном ганявся.

Якось ЯмадзакІ витратив увесь ранок на спроби накреслити схему розташування каналізації групи помешкань, які він вважав Скіннеровим «районом». Через широке використання прозорих тринадцятисантиметрових шлангів це було доволі захопливо, наче якась розроблена для дітей гра, в якій він намагався простежити за певним кавалком нечистот, що рухався від одного помешкання вниз повз інші. Шланги прямували донизу крізь прогонову споруду елегантними випадковими вигинами й збирались докупи, мов ганглія, зустрічаючись під нижнім настилом у резервуарі майже на чотири тисячі літрів. Коли той наповнювався, пояснив Скіннер, ртутний перемикач у кульковому поплавці запускав струменеву помпу, що виштовхувала накопичені відходи в майже метрову трубу, крізь яку вони зливались у міську систему.

Ямадзакі занотував собі розглянути це місце з’єднання як взаємодію між програмою Мосту та програмою міста, але видобути зі Скіннера історію Мосту було очевидно важливішим завданням. Переконаний, що Скіннер має певний ключ до екзистенційного значення Мосту, Ямадзакі покинув фізичне вивчення допоміжних конструкцій, щоб проводити якомога більше часу в товаристві старого. Щовечора він надсилав із орендованої квартири накопичений за день матеріал на кафедру соціології Університету Осаки.

Сьогодні, забираючись у підйомник, який віднесе його до кімнати Скіннера, він зустрів дівчину, що спускалася на роботу, просунувши плече крізь раму велосипеда. Вона була кур’єркою в місті.

Чи важливо те, що Скіннер ділив помешкання з кимось, хто заробляв на життя на архаїчному перехресті інформації та географії? Офіси, поміж якими їздила дівчина, були електронно суміжними — по суті, єдиною панеллю, мапою відстаней, стертих безшовною і миттєвою природою зв’язку. Однак цю саму безшовність, що зробила фізичну пошту дорогою новацією, так само можна було вважати шпаристістю, що й створювала потребу в послугах, які надавала дівчина. Фізично переміщуючи одиниці інформації сіткою, що майже нічого іншого не передбачала, вона пропонувала рівень абсолютної безпеки в плинному всесвіті даних. Коли твоє повідомлення було у сумці дівчини, ти точно знав, де воно зараз; інакше ж твоє повідомлення було ніде, а можливо, скрізь — у цій транзитний миті.

Вона здавалась йому привабливою, Скіннерова дівчина, — дивним іноземним чином; її м’язисті білі ноги та войовничо задертий догори хвостик темного волосся.

— Замріявся, Скутере? — Скіннер відставив миску — руки його трохи тремтіли — й відкинувся плечима на затхлі на вигляд подушки. Пофарбована в біле фанерна стіна ледь помітно розтріскалася.

— Ні, Скіннере-сан. Але ви обіцяли мені, що розкажете про першу ніч, коли ви вирішили захопити міст... — Тон був люб’язним, але добрані слова покликані дратувати, розговорити співрозмовника. Увімкнув на електронотатнику функцію запису.

— Я ж казав, ми нічого не вирішували...

— Але ж це якось трапилося.

— Трапляється всяка фігня. І трапилась тієї ночі. Ані команд, ані лідера, ані архітекторів. Ти думаєш, це політика. Цей конкретний танець, хлопче, добіг кінця.

— Але ви казали, що люди були «готові».

— Але не до будь-чого. Здається, цього ти й не доганяєш, га? Типу, Міст був тут, але я не кажу, що він чекав. Бачиш різницю?

— Мабуть...

— Мабуть — хують, — електронотатник часом не міг упоратися зі Скіннеровими виразами. Крім того, старий був схильний до образ. Експертна система в Осаці припускала, що він міг зазнати певних неврологічних ушкоджень, можливо, внаслідок вживання вуличних наркотиків або одного чи кількох невеликих інсультів. Але Ямадзакі вважав, що Скіннер просто надто довго пробув поруч із тією химерною точкою тяжіння, яка дозволила Мосту стати тим, чим він став.

— Ніхто, — мовив Скіннер, спершу повільно і зважено, ніби підкреслюючи, — цим Мостом ні для чого не користувався. Після Літтл-Ґранде, розумієш?

Ямадзакі кивнув, спостерігаючи, як повзуть електронотатником символи перекладеної мови Скіннера.

— Землетрус його поїбав добряче, Скутере. Тунель на Трежер-Айленд обвалився. Завжди був ненадійним... Спершу казали, будуть відбудовувати, знизу догори, але грошей зовсім не було. Тож звели з обох боків металеву загорожу, колючий дріт, бетон. Тоді нагодилися німці, може, два роки по тому, впарили їм наномех, щоб збудувати новий тунель. Обійдеться дешево, для машин і маглева[34]. І ніхто не вірив, наскільки швидко вони це зроблять, щойно протягнуть закон через «зелених». Звісно, біотех-лобі з «зелених» — вони змусили їх виростити самі секції у Неваді. Як гарбузи, Скутере. Потім притягли їх сюди вантажними гелікоптерами і втопили в Затоці. Зчепили їх разом. Крихітні машинки — повзали там, тверді, мов діаманти; міцно з’єднали все докупи і бам — ось вам тунель. А Міст просто стояв там.

Ямадзакі затамував подих, очікуючи, що Скіннер втратить нитку розповіді, як це не раз бувало раніше — він підозрював, навмисне.

— Була ця жінка, все казала вкрити його весь плющем, диким виноградом... Хтось інший казав — знесіть його, перш ніж іще один землетрус не зробить це за вас. Але він був там. У містах — купа народу, якому нікуди йти. Міста з картонних коробок у парку, якщо пощастить, а вони привезли з Портленда іригаційні трубки, розклали навколо будівель. Добряче зрошували землю, щоб там не хотілось лягати. Огидне містечко, той Портленд. Це вони там винайшли... — Скіннер кашлянув. — Але тієї ночі люди просто прийшли. Потім були різні історії, як це сталося. І злива теж. Ніхто собі так не уявляє погоду для бунту.

Ямадзакі уявив два прогони покинутого Мосту під зливою, скупчення натовпу. Дивився, як люди перелазять через дротяні паркани й барикади такою кількістю, що загорожа скручується й падає. Тоді вони залізли на вежі, й більше тридцяти людей розбилися на смерть. Але коли настав світанок, уцілілі чіплялися за Міст, і гелікоптери новинних агенцій кружляли навколо них у сірому світлі терплячими бабками. Ямадзакі бачив це багато разів, передивляючись плівки в Осаці. Але Скіннер був там.

— Може, з тисячу людей із цього кінця. Ще тисяча — в Оукленді. І ми просто побігли. Копи відступали, та й що їм узагалі лишалось охороняти? У них були переважно накази про натовп — не давати людям збиратися разом на вулиці. Підняли свої вертушки під дощем, світили на нас. Так було навіть легше. У мене були ці чоботи з гострими носаками. Я підбіг до тієї загорожі, що була, може, метри чотири з половиною заввишки. Просто зачепився носаками й поліз нагору. Отак легко заліз на огорожу, чоботи згодилися. Нагору, ох, нагору тієї штуки, мов злітав. На верхівці був колючий дріт, але люди за мною виштовхували що хочеш: шматки дощок, верхній одяг, спальні мішки. Накинути на дріт. І я почувався... невагомим...

Ямадзакі відчував, немовби був близьким, доволі близьким до суті всього.

— Я стрибнув. Не знаю, хто стрибнув першим, але я просто стрибнув. Туди. Приземлився на тротуар. Люди кричали. На ту мить із боку Оукленда вже пробили барикади. Там вони були нижчі. Ми бачили їхні ліхтарі, коли вони вибігали на консольну балку. Поліційні вертушки й ці червоні сигнальні ракети в декого з людей. Вони бігли до Трежера. Там нікого не було, відколи флот відчалив... Ми теж бігли. Зустрілися десь посередині, й піднявся цей гомін... — Погляд Скіннера здавався розфокусованим, відстороненим. — Після цього вони співали: псалми і все таке. Просто кружляли там і співали. Божевілля. Я й деякі інші, ми були в захваті. Й також бачили копів, що наступали з обох боків. Нахрін.

Ямадзакі глитнув.

— А потім?

— Ми полізли нагору. На вежі. По щаблях, приварених там, розумієш, щоб туди могли піднятися малярі. Ми лізли. У телевізійників тоді вже були власні вертушки, Скутере. Ми потрапили у світові новини й не знали про це. Може, й не мали. Та й усе одно було б начхати. Просто лізли. Але це йшло в прямий ефір. Що пізніше ускладнило справу копам. І люди, ох, падали звідти. У чоловіка переді мною черевики були обгорнуті ізострічкою, щоб тримати підошву. Стрічка вся змокла й відклеювалась, ноги в нього весь час ковзали. Просто в мене перед обличчям. Його нога постійно зіслизала зі щабля, й підбор потрапляв мені в око, якщо не встережу. Ближче нагору — й обидві ноги зіслизнули одночасно. — Скіннер замовк, мовби дослухаючись до якогось далекого звуку. Ямадзакі затамував дихання.

— Якщо вчишся забиратися тут нагору, — продовжив Скіннер, — найперше — це не дивитися вниз. Друге — весь нас триматися за міст однією рукою й однією ногою. Той хлоп цього не знав. Ще й ті його черевики. Він просто злетів, спиною вперед. Без жодного звуку. Доволі... граційно.

Ямадзакі здригнувся.

— Але я ліз далі. Дощ ущух, світало. Лишився там.

— Що ви відчували? — спитав Ямадзакі.

— Відчував? — Скіннер дивився на нього з нерозумінням.

— Що ви зробили потім?

— Побачив місто.

Ямадзакі спустився Скіннеровим підйомником до підніжжя сходів; прямовисна жовта чаша скидалась на викинутий якимось велетнем предмет посуду для пікніка. Скрізь навколо зараз панував гамір вечірньої торгівлі, а з притемненого дверного отвору лунали ляскіт карт, жіночий сміх, гучні репліки іспанською. Рожева, як вино, заграва проглядала крізь листи пластику, що вигиналися, мов вітрила, на вітрі, просоченому ароматами смаженої їжі, деревного диму й солодкувато-масляного відлуння припаху канабісу. Хлопчаки в подертому шкіряному одязі зіщулилися над грою, фішками в якій слугували розфарбовані камінці.

Ямадзакі зупинився. Стояв дуже непорушно, тримаючи одну руку на дерев’яному бильці, обмазаному рисками срібної аерозольної фарби. Здавалося, Скіннерова історія випромінювалась із тисячі речей, невмитих усмішок і запаху куховарства, мов звукові концентричні кола якогось потаємного дзвону з надто низьким для чужоземного охочого вуха тоном.

Ми дійшли не тільки кінця століття, подумав він, зміни тисячоліть, але й закінчення чогось іще. Епохи? Парадигми? Скрізь — ознаки завершення.

Сучасність добігала кінця.

Тут, на Мосту, вона добігла кінця вже давно.

Зараз він піде в бік Оукленда, усвідомлюючи химерну суть нового.

11. Збирання міток

У вівторок вона була просто сама не своя. Не могла рухати. Бракувало зосередженості. Банні Малатеста, диспетчер, відчував це; його голос дзижчав у вусі.

— Шев, не зрозумій мене неправильно, але в тебе місячні, чи що?

— Іди нахер, Банні.

— Агов, просто кажу, що в тебе сьогодні робота в руках не горить, як зазвичай. Більше нічого.

— Дай мені мітку.

— Mo 655, п’ятнадцятий, приймальня.

Забрала, добралась до Калі 555, п’ятдесят перший поверх. Забрала мітку — й назад униз. Після ранкової сподіванки день посірішав.

— Монтґомері 456[35], тридцять третій, приймальня, піднімайся вантажним.

Зупинилася, рука в розпізнавальній петлі велосипеда.

— Чого?

— Кажуть, посильні малюють графіті в пасажирських ліфтах. Піднімайся вантажним, або тебе викинуть і заборонять доступ, і тоді «Союзник» припинить твоє працевлаштування.

Шеветт згадала емблему Рінґера, вирізьблену на табличці техогляду в одному з пасажирських ліфтів 456-го. Довбаний Рінґер. Зіпсував ліфтів більше за кого-небудь в історії. Навіть носив із собою постійний набір інструментів.

З 456-го її послали в ЕЦ-1 з картонною коробкою — ширшою, ніж вона мусила би брати, — але для цього були кріплення й ремені, та й нащо підкидати роботу кліткоїздам[36]? Банні дзенькнув до неї на виході й спрямував на Біл 50, у кафетерій на другому поверсі. Шеветт припустила, що це буде жіноча сумочка, загорнута в поліетиленовий пакет із кухні, і вгадала. Брунатна, з чогось на кшталт ящіркової шкіри, із парою зелених пагонів, застряглих у кутках. Жінки забували свої сумочки, згадували про них, дзвонили й просили менеджера послати по кур’єра. Зазвичай за хороші чайові. Рінґер і дехто з інших відкривали ці сумочки, продивлялися вміст, іноді знаходили наркотики. Шеветт такого не робила б. Вона подумала про окуляри.

Сьогодні вона не могла наїздити норму. Маршрутизації в «Союзнику», по суті, не було, та іноді норма набиралася випадково: забереш тут, віддаси там, потім щось тут. Але так бувало рідко. У «Союзнику» їздити було тяжче. Рекорд Шеветт становив шістнадцять міток за день, що дорівнювало сорока в іншій компанії.

Відвезла сумочку на перехрестя Фултон і Масонік, отримала дві п’ятірки, коли власниця впевнилася, що все на місці.

— Ресторан мав віддати її копам, — сказала Шеветт. — Ми не любимо за них відповідати, — вираз нерозуміння від власниці сумки, якоїсь секретарки. Шеветт поклала п’ятірки в кишеню.

— Алабама 298, — сказав Банні так, ніби пропонував їй якусь дорогоцінну перлину. — Підкачаєш стегна...

Доїде туди, надриваючи дупу, забере і зробить. Але сьогодні вона не могла впоратися як слід.

Окуляри того мудака...

— Із тактичних міркувань, — говорила блондинка, — ми наразі не виступаємо за застосування насильства чи чарів до приватних осіб.

Шеветт щойно пригнала назад із Алабама-стріт, остання мітка на сьогодні. У жінки на маленькому пласкому екрані «Сі-Ен-Ен» над дверима до печери Банні на обличчя було натягнуте щось чорне й еластичне, з трьома прорізаними трикутними отворами. Сині літери внизу екрану повідомляли: ФІОНА ІКС — РЕЧНИЦЯ ФРОНТУ ВИЗВОЛЕННЯ ПІВДЕННОГО ОСТРОВА[37].

Залитий люмінесцентним світлом коридор «Союзника-Посильного» пахнув нагрітим стиролом, лазерними принтерами, забутими кросівками й несвіжими обідами; останнє занурило Шеветт у спогади про якийсь неопалюваний підвал дитячого садка в Ореґоні й безбарвне зимове світло, що падало навскіс крізь тьмяні високі вікна. Але тоді в неї за спиною гучно розчахнулися двері з вулиці, сходами прогупала пара брудних неонових кросівок, і Семюел Селадін ДюПрі, зі щоками, поцяткованими засохлими сірими комами дорожнього бруду, стояв і широко їй усміхався.

— Щось радісне, Семмі Селе?

Найвродливіший двоколісний екземпляр «Союзника» поза будь-яким конкурсом, ДюПрі втілював у собі метр вісімдесят вісім ебенової електричної енергії, що виливалася на раму з такою витонченістю та силою, що Шеветт уявляла його кістки зробленими з полірованого металу, тричі хромованого й у ртутній оболонці. Як у тих старих фільмах зі здорованем, який пішов у політику, — коли з нього зірвали шкіру. Від думок про кістки Семмі Села більшість дівчат хотіла застрибнути йому на стрижень, тільки не Шеветт. Він був геєм, вони дружили, та й Шеветт усе одно останнім часом не була впевнена щодо своїх почуттів стосовно всього цього.

— Штука в тому, — сказав Семмі Сел, розмазуючи бруд по щоці тильним боком довгої долоні, — що я вирішив убити Рінґера. А правда, знаєш-но, в тому, що це звільняє...

— Хех, — сказала Шеветт, — ти, певно, сьогодні збирав мітку в 456-му.

— Ага, сонце, саме так. На самісінький верх у брудному вантажному ліфті. Повільному брудному вантажному ліфті. І все чому?

— Бо Рінґер вирізав свою мітку на їхній латуні, Селе, і на палісандрі теж?

— Точняк, Шеветт, любонько, — Семмі Сел розв’язав блакитно-білу бандану на шиї й витер нею обличчя. — Отже, він помре у муках.

— ...і зараз мусить почати систематичний саботаж на робочому місці, — провадила далі Фіона Ікс, — або ж буде визнаний ворогом людської раси.

Двері до диспетчерської печери, настільки щільно вкриті приколотими до них розкладами, допоміжними графіками, подертими нормативами Муні[38] й факсами зі скаргами, що Шеветт гадки не мала, як могла виглядати поверхня під ними, з ляском прочинилися. Банні вистромив свою пошрамовану й нерівно поголену голову, мов черепаха, мружачись у світлі коридору, й автоматично зиркнув угору, звернувши увагу на тон звукового уривку Фіони Ікс. Спантеличено витріщився на її маску й подумки перемкнув канали швидше, ніж устиг перевести на неї погляд.

— Ти, — сказав, перевівши погляд назад на Шеветт, — Шеві. Сюди.

— Дочекайся мене, Семмі Селе, — сказала вона.

Банні Малатеста тридцять років працював велопосильним у Сан-Франциско. Працював би й досі, якби не підвели коліна та спина.

Він був водночас найкращим і найгіршим у їзді для «Союзника». Найкращим — бо у нього в голові була велосипедна мапа міста, краща за будь-що, згенероване комп’ютером. Він знав кожну будівлю, кожні двері, якою була охорона. Банні збагнув суть посильництва до кінця, і що ще краще — знав усі професійні подробиці, всю історію, оповіді, після яких ти розумів, що є частиною чогось вартісного, наскільки б воно не бувало шаленим. Він був сам собою легенда: упродовж своєї кар’єри на колесах Банні розбив лобове скло семи поліційних машин — рекорд, який досі нікому не вдалося побити. Але з тих самих і більших причин він був також найгіршим, бо йому неможливо збрехати. У будь-якого іншого диспетчера можна було трохи похалтурити. Тільки не в Банні. Він просто знав.

Шеветт зайшла за ним усередину. Банні зачинив двері. Окуляри диспетчера хилитались у нього на шиї; одна підбита м’яким лінза заклеєна скотчем. У кімнаті не було вікон, і Банні вимикав світло, коли працював. Із півдюжини кольорових моніторів стояли півколом перед чорним поворотним кріслом із пристібнутою до нього рожевою гумовою ортопедичною подушкою, схожою на якусь велетенську опуклу личинку.

Банні розтер поперек низом долонь.

— Диск мене доконає, — сказав, не конкретно до Шеветт.

— Дав би Семмі Селу хряснути ним, — запропонувала Шеветт. — У нього дуже добре виходить.

— Він уже хряснув, люба. У тому-то й проблема. А тепер розкажи мені, що ти робила вчора у «Моррісі». І краще б це було щось добре.

— Збирала мітку, — відповіла Шеветт в автоматичному режимі, як доводилося робити, коли вона збиралася безкарно збрехати. Вона ніби й очікувала чогось такого, але не настільки швидко.

Вона спостерігала, як Банні зняв окуляри, від’єднав їх і поклав на один із моніторів.

— Тоді чому не відмітилась на виході? Вони дзвонять нам, кажуть, що ти зайшла зробити доставку, вони просканували твої бейджі, а ти так і не вийшла. Слухайте, хлопці, кажу я їм, я знаю, що зараз вона не там, бо я послав її на виклик на Алабама-стріт, ясно? — Банні спостерігав за нею.

— Слухай, Банні, — відповіла Шеветт, — це була моя остання мітка, мої колеса стояли в підвалі, я побачила вантажний ліфт, який саме спускався, і застрибнула в нього. Знаю, треба відмічати час в охорони, але я думала, в них хтось буде на виході з парковки, ага? Я піднялася рампою, а там нікого, виїжджає машина, тож я проскочила під шлагбаумом на вулицю. Треба було повернутись і все зробити у вестибюлі?

— Ти ж знаєш. Це правила.

— Було пізно, розумієш?

Банні, скривившись, усівся в крісло з ортопедичною подушкою. Накрив обидва коліна долонями з великими кісточками і втупився у неї. Дуже не схоже на Банні. Його ніби щось дуже тривожило. Не тільки роздратованість мугирів-охоронців через те, що посильна не відмітилася на виході.

— Коли?

— Що?

— Вони хочуть знати, коли ти вийшла.

— Може, через десять хвилин після того, як зайшла. Максимум п’ятнадцять. Підвал у них — як щурячий лабіринт.

— Ти зайшла о 6:32:18, — сказав він. — Це те, що вони відмітили, коли просканували тебе. Мітка, цей юрист — вони говорили з ним, тож знають, що ти зробила доставку. — Вираз обличчя досі не змінився.

— Банні, в чому справа? Скажи їм, що я налажала, от і все.

— Ти нікуди більше не заходила? В готелі?

— Нє-а, — відповіла вона й відчула, як пробігла всередині ця чудернацька брижа, так ніби вона перейшла певну межу й назад шляху немає. — Я віддала цьому типу його посилку, Банні.

— Не думаю, що вони хвилюються за його посилку, — мовив Банні.

— А за що?

— Диви, Шев, коли дзвонить хтось з охорони, це одне. Вибачте, босе, цього більше не повториться. Але це був хтось із начальства компанії, вона називається «ІнтенСек’юр», і він подзвонив Вілсону напряму, — власнику «Союзника». — Тож мені треба було владнати справу з Вілсоном і містером Охороною, поставити Ґрассо замінити мене тут, а він, звісно, все пустив коту під хвіст...

— Банні, мені шкода.

— Гей, тобі шкода, мені шкода, але якийсь хрінів здоровань-охоронець сидить за столом і детально розпитує довбаного Вілсона, що саме ти робила після того, як віддала тому юристу його посилку. Про те, яка з тебе працівниця, як довго ти їздиш для «Союзника», чи є в тебе судимості, чи вживаєш ти наркотики, де ти живеш.

Шеветт побачила темні окуляри мудака просто там, де вона їх лишила. У футлярі, за Скіннеровими «Джиоґрефік». Спробувала дістати їх звідти силою думки. Одразу на дах із запахом смоли й через край. Утопити це падло в Затоці, як і мусила би вчинити сьогодні вранці. Але ж ні, вони лишалися там.

— Це ненормально, — сказав Банні. — Розумієш, про що я?

— Ти сказав їм, де я живу, Банні?

— На Мосту, — відповів він, тоді подарував їй краєчок усмішки. — Не те щоб у тебе була якась адреса, правда ж? — Тепер він розвернувся в кріслі й почав вимикати монітори.

— Банні, — спитала вона, — що вони робитимуть тепер?

— Прийдуть тебе шукати, — спиною до неї. — Ось. Бо вони не знатимуть, куди ще йти. Ти ж нічого не накоїла, правда, Шеві?— На потилиці в нього виднілася сива щетина.

Автоматичний режим.

— Ні. Ні... Дякую, Банні.

Він буркнув у відповідь щось нейтральне, завершуючи розмову, й Шеветт вийшла назад у коридор; серце під Скіннеровою курткою стугоніло. Сходами нагору, з дверей, прокласти найшвидший шлях додому, проскакуючи в уяві на червоне, позбутися цих окулярів і...

Семмі Сел притиснув Рінґера до синього сміттєвого бака.

Рудиментарний світогляд Рінґера почала проймати тривога.

— Я тобі нічо не зробив, чуваче.

— Знову вирізав своє ім’я у ліфтах, Рінґере.

— Але тобі я нічо не зробив!

— Причинно-наслідковий зв’язок, додику. Ми знаємо, що для тебе це складне поняття, але спробуй: ти робиш херню, і за нею тягнеться інша херня. Ти дряпаєш свою мітку в модних ліфтах клієнтів, ми докучаємо тобі, чуваче, — Семмі Сел випростав довгі брунатні пальці лівої руки на побитому шоломі Рінґера, охопивши його долонею, мов баскетбольний м’яч, і повернув, тягнучи вгору, так що ремінець врізався тому в підборіддя.

— Я нічо не Зробив! — пробулькотів Рінґер.

Шеветт протиснулась повз них, прямуючи до стійки для велосипедів під муралом із портретом Шейплі. Хтось шпурнув йому в сентиментальне око мученика повним презервативом порошкової фарби, й блакить стікала свяченою щокою аж до низу.

— Гей, — покликав Семмі Сел, — іди сюди, допоможеш катувати цього довбня.

Шеветт встромила руку в розпізнавальну петлю і спробувала звільнити кермо свого велосипеда з клубка молібденової сталі, графіту й арамідного покриття на велопарковці. Одразу спрацювали сигналізації всіх інших велосипедів — несамовитий хор оглушливого мекання, басових цифрових стогонів сирен і одного тривалого гучного сплеску шиплячого лихослів’я іспанською, спритно змішаного з болісним тваринним скавучанням. Шеветт розвернула велик, вставила ступню в кліпсу й рушила в бік вулиці, ледь не перекинувшись, коли забиралась на нього. Краєчком ока бачила, що Семмі Сел відпустив Рінґера.

Бачила, як Семмі Сел осідлав власний велик — рожевий у чорну цятку, з товстими камерами і «ФлуорОбодами», що працювали від втулкового генератора.

Семмі Сел рушив за нею. Ще ніколи її так не вернуло від товариства.

Вона поїхала геть.

Рухай. Просто рухай.

Як у її ранковому сні, тільки страшніше.

12. Рух очей

Райделл глянув на цих двох копів із Сан-Франциско, Свободова й Орловського, і вирішив, що робота на Ворбейбі мала шанс виявитися цікавою. Ці хлопці були реальними суперважковиками. Відділ розслідування вбивств — велетні: будь-який і будь-де.

І ось він пробув у Північній Каліфорнії загалом сорок вісім хвилин, а вже сидить за стійкою і п’є каву з хлопцями з відділу вбивств. Хіба що ті пили чай. Гарячий чай. Зі склянок. Із чималою кількістю цукру. Райделл сидів на дальньому кінці, по інший бік від Фредді, який цмулив молоко. Потім сидів Ворбейбі, не знімаючи капелюха, за ним — Свободов, за ним — Орловський.

Свободов був майже таким само високим, як Ворбейбі, але складався весь, здавалося, з сухожилля й великих опуклостей кісток. Мав довге світле волосся, зачесане прямо назад із міцного чола, брови того ж відтінку й підтягнуту блискучу шкіру, так ніби він надто довго стояв перед вогнем. Орловський був худим, із темним трикутником волосся спереду, густим хутром на тильному боці пальців і окулярами, на вигляд ніби розрізаними навпіл.

Обох вирізняв цей погляд, що пришпилював тебе до місця, тримав і просто всотував у себе, важкий і неповороткий, мов свинець.

Райделл у Поліційній Академії слухав відповідний курс, але не надто успішно. Предмет називався «Десенсибілізація руху очей та реагування», і викладав його кримінальний психолог на пенсії з Дюкського університету, Беґлі. Лекції Беґлі зазвичай збивалися на розповіді про серійних убивць, яких він вивчав в університеті, смертельні випадки еротичного самозадушення й таке подібне. Це непогано вбивало час між «Затриманням особливо небезпечних злочинців» та «Навчальною симуляційною системою володіння вогнепальною зброєю». Але Райделл зазвичай почувався трохи збентеженим після «Затримання злочинців», бо інструктори постійно просили його виконувати роль злочинця, і він не міг збагнути чому. Тож на «Русі очей» йому було важко зосередитися. А якщо йому все ж таки вдавалося навчитись у Беґлі чомусь корисному, він зазвичай забував усе це після заняття з НССВВЗ. НССВВЗ скидалася на «Мури Мрій», але зі зброєю, справжньою зброєю.

Підсумовуючи рахунок, НССВВЗ затягувала тебе просто у вхідні отвори ран — твої чи суперникові — й вирішувала, стік ти переможений кров’ю чи схопив гідростатичний шок. Дехто після пари занять із НССВВЗ заробляв собі повноцінну посттравматичну тривожність, але Райделл завжди виходив із них із самовдоволеною посмішкою. Не те щоб він був жорстоким чи не зважав на вигляд крові, просто це так збуджувало. І було не насправді. Тож він так і не навчився накликати на людей офіційне вуду одним поглядом. Але цей лейтенант Свободов — він мав справжнісінький талант, а його партнер лейтенант Орловський володів власною версією, майже такою само ефективною, і робив це поверх спиляних окулярів. Він усе одно чимось скидався на вовкулаку, що тільки йшло на користь.

Райделл продовжував вивчати зовнішність хлопів з відділу вбивств поліції Сан-Франциско. Вона, здавалося, передбачала старі жовто-брунатні пальта поверх протиуламкових бронежилетів, одягнених на білі сорочки з краватками. Сорочки — оксфордські, з комірцями на ґудзиках, а краватки — смугасті, так ніби вказували на приналежність до якогось клубу, чи щось таке. Брюки з підворотами й величенькі шагреневі вінгтіпи з рельєфними вібрамівськими підошвами. Чи не єдиними, хто носив такі сорочки, краватки й черевики, були іммігранти — люди, які хотіли, щоб усе було якомога американськішим. Але Райделл виснував, що в поєднанні з бронежилетом і поношеним «Лондон фоґ» такий стиль тягнув на певне висловлювання. Не зайвим було й обтічне пластикове руків’я «геклера-унд-коха», який прокльовувався з-під розстібнутого жилета Свободова. Райделл не пам’ятав номер моделі, але скидалося на одну з тих із магазином на верху ствола, що стріляла безгільзовими набоями, схожими на вощані олівці. Пластиковий пропелент, спресований навколо флешети з металевого сплаву, нагадував великі нігті.

— Єслі б ми знали те, што вже знаєте ви, Ворбейбі, може, це все спростило б, — Свободов роззирнувся в маленькій забігайлівці й дістав із пальта пачку «Мальборо».

— У цьому штаті заборонено, друже, — зауважила офіціантка, тішачись можливості пригрозити представникові закону. У неї була така пишна зачіска. У таких місцях їси, працюючи в нічну зміну на якійсь по-справжньому хріновій роботі у промисловості. Якщо сприятиме удача, вирішив Райделл, отримаєш на додачу ще й цю конкретну офіціантку.

Свободов пришпилив її кількома тисячами негативних вольт Погляду Копа, дістав із бронежилета чорний пластиковий чохол для бейджа, перевернув у її напрямку і впустив назад на груди на нейлоновому ремінці. Райделл зауважив цокання, коли бейдж торкнувся грудей: якась запасна броня під білою сорочкою.

— Коли сюди прийдуть ті два мормони з Дорожнього патруля, покажеш це їм, — відказала офіціантка.

Свободов вставив сигарету між губ.

Кулак Ворбейбі злетів угору, стискаючи золоту грудку завбільшки з гранату. Він підпалив нею сигарету росіянина.

— Зачем вам це, Ворбейбі? — спитав Свободов, розглядаючи запальничку. — Щось курите?

— Будь-що, аби не ці китайські «Мальборо», Аркадію, — усе так само скорботно. — У них повно скловолокна.

— Американська марка, — наполягав Свободов, — ліцензована виробником.

— У цій країні вже років шість не виробили жодної сигарети легально, — пояснив Ворбейбі так само засмучено, як і з будь-якого іншого приводу.

— Маль-бор-ро, — Свободов дістав сигарету з рота і вказав на напис перед фільтром. — Коли ми були дітьми, Ворбейбі, «Мальборо» означали гроші.

— Аркадію, — зауважив Ворбейбі, мовби з величезним терпінням, — коли ми були дітьми, гроші означали гроші.

Орловський засміявся. Свободов знизав плечима.

— Што ви знаєте, Ворбейбі? — спитав, повертаючись до справи.

— Містера Блікса знайшли мертвим у «Моррісі». Убитим.

— Діло профі, — констатував Орловський, вимовляючи це єдиним словом — ділопрофі. — Бачте, вони хочуть, щоб ми розглядали якусь ахінейну етнічну версію.

Свободов із підозрою зиркнув на Ворбейбі.

— Цього ми не знаємо.

— Язик, — рішуче мовив Орловський. — Це колір. Збити нас зі сліду. Гадають, ми подумаємо на Латиноамериканських Королів[39].

Свободов затягнувся сигаретою і видихнув дим приблизно в напрямку офіціантки.

— Што ви знаєте, Ворбейбі?

— Ганс Рутґер Блікс[40], сорок три роки, натуралізований костаріканець, — Ворбейбі міг би відкривати похоронну церемонію.

— Хріна з два, — сказав Свободов, не випускаючи з рота «Мальборо».

— Ворбейбі, — мовив Орловський, — ми знаєм, ви працювали над справою до того у як цьому гівнюку перерізали горло.

— Гівнюку, — озвався Ворбейбі, так ніби загиблий був його близьким особистим другом, братом по ложі чи кимось на кшталт. — Чоловік мертвий, от і все. Через це він одразу гівнюк?

Свободов всівся, пихкаючи своєю «Мальборо». Загасив її об тарілку перед собою, поруч із сендвічем з тунцем і плавленим сиром, якого навіть не торкнувся.

— Гівнюк. Повірте.

Ворбейбі зітхнув.

— У чоловіка була куртка, Аркадію?

— Хочете його куртку, — сказав Свободов, — скажете нам, што ви мусили для нього робити. Ми знаємо, він з вами говорив.

— Ми ніколи не говорили.

— Окей. З «ІнтенСек’юр» він говорив. Ви — фриланс.

— Строго так.

— Зачем він говорив з «ІнтенСек’юр»?

— Він дещо загубив.

— Што?

— Дещо особистого характеру.

Свободов зітхнув.

— Люсіусе. Будь ласка.

— Окуляри.

Свободов з Орловським перезирнулися, тоді знову глянули на Ворбейбі.

— «ІнтенСек’юр» викликає Люсіуса Ворбейбі, бо цей тип загубив сонячні окуляри?

— Може, вони були дорогі, — лагідно припустив Фредді. Він вивчав власне відображення в дзеркалі за стійкою.

Орловський склав волохаті пальці й захрустів кісточками.

— Він думав, що міг загубити їх на вечірці, — зголосився Ворбейбі, — що хтось навіть міг їх узяти.

— Якій вечірці? — Свободов посовався на стільці, і Райделл почув скрип прихованої броні.

— Вечірці в «Моррісі».

— Чиїй вечірці? — Орловський, поверх цих своїх окулярів.

— Вечірці містера Коді Гарвуда, — відповів Ворбейбі.

— Гарвуд, — протягнув Свободов, — Гарвуд...

— Прізвище «Павлов» щось нагадує? — мовив Фредді, особливою до кого не звертаючись.

Свободов гмикнув.

— Гроші.

— І теж жодних «Мальборо», — зауважив Ворбейбі. — Містер Блікс спустився на вечірку містера Гарвуда, пропустив кілька склянок...

— Мав стільки алкоголю в крові, що й бальзамувати не доведеться, — зазначив Орловський.

— Пропустив кілька склянок. Власність лежала в кишені куртки. Наступного ранку вона зникла. Він викликав охорону «Моррісі». Ті викликали «ІнтенСек’юр». «ІнтенСек’юр» викликав мене...

— Його телефона нема, — сказав Свободов. — Вони його забрали. Нічого, щоб зв’язати його з кимось. Ні планувальника, ні записника, нічого.

— Діло профі, — проспівав Орловський.

— Окуляри, — повернувся до теми Свободов. — Які окуляри?

— Темні, — сказав Фредді.

— Ми знайшли ці, — Свободов вивудив щось із бічної кишені свого «Лондон фоґа». Пакет для доказів із застібкою. Підняв його. Райделл побачив уламки чорного пластику. — Дешевий Bi-Ар. Розтовчений на килимі.

— Ви знаєте, що він на них дивився? — спитав Ворбейбі.

Тепер настала черга Орловського. Він видобув другий пакет для доказів, цей — із нутрощів чорного жилета.

— Шукали програму, не знайшли. Потім ми просвітили його рентгеном. Хтось запхнув це йому в горлянку, — чорний прямокутник. Наліпка затерта й поплямована. — Коли він ще був живим.

— Що це? — спитав Ворбейбі.

— Мак-Донна[41],— відказав Свободов.

— Га? — Фредді перехилився через Ворбейбі, щоб глянути. — Мак-що?

— Трахочип, — Райделл почув дракошип, але потім зрозумів. — Мак-Донна.

— Цікаво, чи вони його все продивилися?— спитав Фредді з заднього сидіння «петріота». Він поставив ноги на спинку сидіння пасажирського крісла, а маленькі червоні лампочки окрай його кросівок складались у слова якоїсь пісні.

— Продивилися що? — Райделл спостерігав за Ворбейбі й росіянами, які стояли біля одного з найменш вишуканих цивільних авто, що їх колись бачив Райделл: ґрунтово-сірого кита з ґратчастою графітовою кліткою, що захищала передні фари й радіатор. На лобовому склі «петріота» збиралися краплі мжички.

— Порно, яке знайшли у стравоході чувака, — якщо у Ворбейбі голос завжди був сумним, то у Фредді — завжди розслабленим. Але Ворбейбі ніби й справді сумував, а розслабленість Фредді свідчила про те, що все якраз навпаки. — У таких програмах до біса коду. Ховають усілякі смаколики на шпалерах, січеш? Можна, скажімо, запустити фрактал для текстури шкіри й замішати туди купу тексту...

— То ти по комп’ютерних штуках, Фредді?

— Я технічний консультант містера Ворбейбі.

— Про що, думаєш, вони говорять?

Фредді потягнувся й торкнувся однієї з кросівок. Червоні слова зникли.

— У них зараз реальна розмова.

— Тобто?

— Розмова про угоду. Ми хочемо те, що в них є на Блікса, на мертвого чувака.

— Правда? А що є у нас!

— У нас? — присвиснув Фредді. — Ти просто за кермом сидиш, — він прибрав ноги і всівся рівно. — Але це не те щоб секрет: «ІнтенСек’юр» і «ДатАмерика» — плюс-мінус одне й те саме.

— Та ну, — здавалося, говорив переважно Свободов. — Що це значить?

— Значить, що в нас більша база даних, ніж у поліції. Коли наступного разу старому Табадабу треба буде щось глянути, він зрадіє, що зробив нам послугу. Але сьогодні, чуваче, сьогодні його російська дупа просто бомбить.

Райделл згадав, як одного разу прийшов на барбекю додому до «Великого Джорджа» Кечакмадзе, і той намагався записати його в Національну Стрілецьку Асоціацію.

— У вас тут багато росіян серед силовиків?

— Тут? Повно.

— Смішно, скільки їх іде в поліцію.

— Ти тільки уяви. У них там була ціла поліційна держава[42]. Може, вони просто добре знають, про що йдеться.

Свободов з Орловским забрались у сірого кита. Ворбейбі підійшов до «петріота», спираючись на ціпок із металевого сплаву. Поліційна машина піднялася сантиметрів на п’ятнадцять на гідравліці, застогнала й затремтіла; на довгому капоті танцював дощ, поки Орловський розганяв двигун.

— Господи, — мовив Райделл, — їх не турбує, що їх помітять, га?

— Вони хочуть, щоб їх усі бачили, — похмуро відказав Фредді, доки Ворбейбі прочинив праві пасажирські дверцята й розпочав процес пропихання своєї туші з негнучкою ногою на заднє сидіння.

— Заводь, — наказав, хряснувши дверцятами. — Протокол. Ми їдемо першими.

— Не туди, — озвався Фредді. — То дорога до Кендлстік-Парк. Отуди.

— Так, — погодився Ворбейбі, — у нас справи в центрі, — це його засмучувало.

Центр Сан-Франциско був чимось особливим. Усе оторочене пагорбами, збудоване на й під іншими пагорбами, і від цього в Райделла виникало відчуття, ніби... ну, він не був певен. Ніби він був десь. У конкретному місці. Не те щоб він був певен, що йому подобається тут бути. Можливо, просто відчуття настільки відрізнялися від Лос-Анджелеса; ти мовби міг робити що завгодно на світловій сітці, яка просто розливалася до краю всього. Тут він почувався так, наче прибув звідкись: старі будівлі довкола й суцільна тіснота, жодної споруди, сучаснішої за ту стриж-неподібну, з в’язанкою (і Райделл знав, що вона теж стара). Холодне вологе повітря, клуби пари з ґраток на бруківці. Люди на вулицях теж якісь незвичні: люди з роботою та одягом. Намагався казати собі, що тут як у Ноксвіллі, але звучав непереконливо. Ще одне химерне місце.

— Ні, чуваче, ліворуч, ліворуч, — гупнув Фредді у спинку його крісла. Ще один план міста, що його треба було вивчити. Райделл звірився з курсором на панельній мапі «петріота», шукаючи поворот ліворуч, який приведе їх до цього готелю — «Моррісі».

— Не бий у сидіння містера Райделла, — сказав Ворбейбі, тримаючи в руках оберемок із майже двометрового факсового сувою, — він за кермом. — Факс надійшов на шляху сюди. Райделл виснував, що це про куртку на Бліксі-типі, якому перерізали горлянку.

— Фассбіндер, — мовив Фредді. — Чули колись про Райнера Фассбіндера?

— Я не в настрої для жартів, Фредді, — відповів Ворбейбі.

— А я не жартую. Пробив цього Блікса в «Розділених при народженні», відсканував той знімок тіла, який росіяни надіслали вам раніше. Програма каже, він схожий на Райнера Фассбіндера. І то мертвим, із перерізаним горлом. Цей Фассбіндер, мабуть, зовсім не красень, га?

— Фредді... — зітхнув Ворбейбі.

— Ну, все одно німець. Національність збіглася...

— Містер Блікс не був німцем, Фредді. Тут написано, що містер Блікс навіть не був містером Бліксом. А тепер дай мені почитати. Райделлові потрібна тиша — пристосуватися до поїздок по місту.

Фредді щось буркнув; тоді Райделл почув клацання його пальців по маленькому комп’ютеру, який він усюди носив із собою.

Райделл повернув наліво там, де, на його думку, мусив. Зона бойових дій. Вогнища в сталевих бочках. Згорблені темні постаті, обличчя вампірськи-білі.

— Не гальмуй, — сказав Ворбейбі. — І не прискорюйся.

Щось вилетіло, кружляючи й перевертаючись, із відьомського ковену і хлюпнуло в лобове скло; зачепилось, тоді відпало, лишивши по собі брудну жовту пляму. Хіба воно не було сірим і скривавленим, як клубок кишок?

Червоний на перехресті.

— Їдь на червоний, — розпорядився Ворбейбі. Райделл послухався, попри незадоволені гудки. Жовта субстанція лишалась на місці.

— Зупинися. Ні. Прямо на тротуарі. Так, — «ґуд’єрівські» покришки «петріота» підстрибнули й заїхали на пощерблений край тротуару. — У бардачку.

Коли Райделл прочинив його, ввімкнулося світло. «Віндекс», рулон сірих паперових рушників і коробка з одноразовими хірургічними рукавичками.

— Давай, — сказав Ворбейбі. — Нам не заважатимуть.

Райделл одягнув рукавичку, узяв «віндекс» із рушниками, виліз із машини.

— Тільки не влізь у це, — сказав, думаючи про Саблетта. Добряче порскнув на жовту пляму «віндексом», зім’яв рукою в рукавичці три рушники й тер, доки скло не стало чистим. Стягнув рукавичку поверх вологої грудки, як їх вчили в Академії, але не знав, що робити потім.

— Просто викинь, — сказав ізсередини Ворбейбі. Райделл послухався. Потім відійшов від машини — п’ять кроків — і виблював. Витер рота чистим рушником. Забрався назад, зачинив дверцята, заблокував, поклав «віндекс» із рушниками в бардачок.

— Може, прополощеш ним, Райделле?

— Заткнися, Фредді, — обірвав його Ворбейбі. Підвіска «петріота» заскрипіла, коли чоловік нахилився вперед. — Найпевніше, рештки з бойні. Але добре знати, що ми вжили застережних заходів, — він влаштувався назад. — У нас тут колись було угруповання, Свинячий Меч називалося. Чув про таких?

— Ні, — сказав Райделл, — не чув.

— Цупили вогнегасники з будівель. Наповнювали їх кров’ю. Кров’ю з бойні. Але розказували, як розумієш, що ця кров, ну, була людською. Потім полювали на любителів Ісуса під час маршів із цими самими вогнегасниками...

— Господи, — мовив Райделл.

— Отож-бо, — сказав Ворбейбі.

— Бачиш двері, отам? — мовив Фредді.

— Які двері? — У вестибюлі «Моррісі» Райделлові хотілося шепотіти, мов у церкві чи похоронному домі. Килим був настільки м’яким, що багнулося лягти й заснути.

— Чорні.

Райделл побачив укритий чорним лаком прямокутник, абсолютно рівний, навіть без ручки. Тепер, якщо замислитись, він геть вибивався з оточення. Усе решта було з полірованого дерева, матованої бронзи, різьблених скляних панелей. Якби Фредді не сказав йому, що то були саме двері, він би міг подумати, ніби перед ним якийсь витвір мистецтва абощо, якась картина.

— Так. І що?

— Це ресторан, — мовив Фредді, — і він такий дорогий, що ти туди навіть не зайдеш.

— Ну, — мовив Райделл, — таких багато.

— Ні, чуваче, — наполягав Фредді, — я маю на увазі, навіть якби ти був багатим, гроші дупою жував, ти б туди не потрапив. Він типу приватний. Японська тема.

Вони стояли біля стійки охорони, доки Ворбейбі говорив із кимось внутрішнім телефоном. Троє чоловіків, що чергували за стійкою, були вдягнені в уніформу «ІнтенСек’юра», але дуже модну, з бронзовими логотипами на кашкетах.

Райделл припаркував «петріот» у підземному гаражі на кілька поверхів нижче, у корінні готелю. Нічого подібного він раніше не бачив: групи людей у кухарських ковпаках ладнали сотню тарілок якогось дієтичного салату, маленькі пилосмоки «Саньйо» з писком рухалися пастельними отарами; увесь цей персонал за лаштунками, про який нізащо не здогадаєшся, просто стоячи тут, у вестибюлі.

У «Бізнес-готелі» в Ноксвіллі, де Райделл зупинявся з Карен Мендельсон, працювали корейські робожучки, що прибирали, коли ти не бачиш. У них навіть був один спеціальний, що поглинав пил із настінного екрана, але Карен це не вражало. Казала, це лише означає, що вони не можуть дозволити собі найняти людей.

Райделл спостерігав, як Ворбейбі обернувся й віддав телефон одному з чоловіків у кашкетах. Махнув Фредді й Райделлу. Сперся на ціпок, поки вони підходили до нього.

— Зараз нас відведуть нагору, — сказав. Кашкет, якому Ворбейбі віддав телефон, вийшов з-за стійки. Він помітив на Райделлі інтенсек’юрівську сорочку з відірваними нашивками, але нічого не сказав. Райделл замислився, коли в нього з’явиться можливість купити собі якийсь одяг і куди треба буде для цього поїхати. Глянув на сорочку Фредді й подумав, що, напевно, у нього й варто питати.

— Сюди, сер, — сказав кашкет Ворбейбі. Фредді та Райделл рушили за Ворбейбі через вестибюль. Райделл бачив, як здоровань із силою штрикав ціпком у килим, і фіксатор на його нозі цокав, мов повільний годинник.

13. Висаджує

Іноді, коли Шеветт їздила особливо завзято, коли могла справді рухати, вона звільнялася від усього: від міста, від власного тіла, навіть від часу. Знала, що в цьому і є посильницький кайф, і хоч тоді вона почувалася вільною, та насправді знала, що вся справа у злитті, в увімкненості. Велосипед між ногами був наче гіперрозвиненим іншопланетним хвостом, що його вона якимось чином виштовхнула з себе, мовби після терплячих століть; приємною й хитромудрою кістяною машиною — дорослі, броньовані лексаном покришки, майже вільні від тертя підшипники й наповнені газом амортизатори. Тоді Шеветт цілковито ставала частиною міста, нестримною малою точкою енергії та матерії, і робила тисячу виборів, мить за миттю, залежно від того, як плинув дорожній рух, як блищав на трамвайних коліях дощ, як червоно-коричневе волосся секретарки, саме втілення витонченості, втомлено спадає на плечі лоденового пальта.

І зараз, попри все, вона починала це розуміти: якщо просто все відкинути, припинити думати, дозволити свідомості зануритись у машинерію кістки, шестерень і японського паперу в карбоновій обгортці...

Але Семмі Сел вирулив поруч; із кісткопровідного динаміка його велосипеда стугоніли баси. Шеветт довелося застрибнути на тротуар, щоб не їхати по ґратках Метрополітену Затоки. Покришки лишили чорні смуги, по тому як спрацювали порошкові гальма; Семмі Сел пригальмував і собі, «ФлуорОбоди» запульсували й почали згасати.

— Тебе щось гризе, любонько? — Його долоня на її руці, груба й сердита. — Може, якийсь диво-продукт робить тебе розумнішою і швидшою? Га?

— Відпусти.

— Нізащо. Я влаштував тебе на цю роботу. Просреш її — я знатиму чому, — він ляснув іншою долонею по чорному поролону навколо керма, вимкнувши музику.

— Семмі, будь ласка, мені треба до Скіннера...

Він відпустив її руку.

— Нащо?

Шеветт закашлялася, опанувала себе, тричі глибоко вдихнула.

— Семмі Селе, ти колись щось крав? Маю на увазі, під час роботи.

Семмі Сел глянув на неї.

— Ні, — сказав зрештою, — але я славився тим, що спав із клієнтами.

Шеветт здригнулася.

— Тільки не я.

— Ні, але ти й не збираєш мітки там, де я. Крім того, ти дівчина.

— Але я дещо вкрала вчора ввечері. З кишені того типа на вечірці в готелі «Моррісі».

Семмі Сел облизав губи.

— Як твоя рука опинилась у нього в кишені? Твій знайомий?

— Просто мудак.

— А, ти про нього. Здається, я його знаю.

— Діставав мене. А ця штука стирчала у нього з кишені.

— Впевнена, що діставав він тебе саме з кишені!

— Семмі Селе, — мовила Шеветт, — я серйозно. Мені страшно до всирачки.

Він роздивлявся її, зблизька.

— То справа в цьому! Тобі страшно? Ти вкрала якусь херню, і тобі страшно?

— Банні каже, якісь охоронці дзвонили в «Союзник», навіть дзвонили Вілсону і все таке. Шукали мене.

— Чорт, — мовив Семмі Сел, досі її вивчаючи, — я думав, ти під кайфом, на смику. Думав, Банні дізнався. Оце поїхав за тобою, дати тобі чортів. А тобі просто страшно?

Вона глянула на нього.

— Саме так.

— Що ж, — він занурив пальці у чорний поролон, — то чого тобі страшно?

— Страшно, що вони нагодяться до Скіннера і знайдуть їх.

— Знайдуть що?

— Ці окуляри.

— Які, лялю? Для читання? Захисні?— Він побарабанив пальцями по чорному поролону.

— Темні. Як сонячні, але через них нічого не видно.

Семмі Сел схилив вродливу голову набік.

— Тобто?

— Вони чисто чорні.

— Сонячні окуляри?

— Ага. Але чисто чорні.

— Хех, — сказав він, — якби ти таки спала з клієнтами, але тільки з симпатичними, як я, то знала б, що це. Просто в тебе, вибач мені, небагато було грошовитих бойфрендів. Якщо зустрічатися з архітекторами чи з якимись нейрохірургами, то знатимеш, що воно таке, — долоня Семмі злетіла вгору, і він клацнув по роз’їденому кульковому ланцюжку, що хилитався на бігунку на шиї Скіннерової куртки. — Це ВС-окуляри. Віртуальне світло[43].

Шеветт чула про такі, але не була певна, що розуміє, чим вони є.

— Вони дорогі, Семмі Селе?

— Так, чорт забирай. Десь як японська машина. Але й не набагато більше. У них навколо лінз ці маленькі електромагнітні драйвери, діють прямо на оптичні нерви. Мій друг — він приносив такі додому з офісу. Ландшафтні архітектори. Вдягаєш їх, виходиш на вулицю, усе як звичайно, але кожна рослина, яку бачиш, кожне дерево — під ним висить цей маленький напис, як воно називається, і нижче латиною...

— Але ж вони суцільно чорні.

— Ні, якщо ввімкнути, то ні. Коли вмикаєш, вони навіть не схожі на сонячні окуляри. Виглядаєш у них просто, ну, не знаю, серйознішим, — він широко всміхнувся Шеветт. — Ну, ти точно виглядаєш надто серйозною. В цьому твоя проблема.

Шеветт здригнулася.

— Поїхали зі мною назад до Скіннера, Семмі. Добре?

— Не фанатію від висоти. Одного вечора цю маленьку коробку відірве просто з вершини того мосту.

— Семмі, будь ласка. Ця штука мене висаджує. Коли я їду з тобою, ще нормально, але зупинюся й почну думати — боюся, заклякну. Що мені робити! Може, я зайду туди, а там — копи? Що скаже Скіннер, якщо туди піднімуться копи? Може, я завтра приїду на роботу й Банні мене викине. Що мені робити?

Семмі Сел глянув на неї так само, як дивився того вечора, коли вона попросила влаштувати її в «Союзник». Тоді вишкірився. Недобро й кумедно. Усіма цими гострими білими зубами.

— Значить, тримайся міцніше. Давай, спробуй не відставати.

Семмі підстрибом спустився з тротуару, і «ФлуорОбоди» спалахнули білим неоном, коли він наліг на педалі. Напевно, після того він натиснув великим пальцем на кнопку «Грати», бо Шеветт вловила пульсацію басу, слідуючи за ним крізь дорожній рух.

14. Лавлесс

— Хочеш іще пива, золотце?

У жінки за стійкою обабіч виголеного черепа тягнувся хитромудрий чорний візерунок — як припускав Ямадзакі, до лінії її природного волосся. Стиль татуювання поєднував кельтські вузли й мультяшні блискавки. Волосся над ним скидалося на шкуру якоїсь нічної тварини, що живилася перекисом і вазеліном. Ліве вухо було проколоте, може, в десятку випадкових місць єдиним відрізком тонкого сталевого дроту. Зазвичай подібна демонстрація видавалася Ямадзакі доволі цікавою, але зараз він геть поринув у письмо, розкривши перед собою електронотатник.

— Ні, — відповів, — дякую.

— Боїшся налигатися, чи що? — Абсолютно бадьорим тоном. Ямадзакі відірвався від електронотатника. Жінка чекала.

— Так?

— Хочеш сидіти тут — доведеться щось купити.

— Пива, будь ласка.

— Такого ж?

— Так, будь ласка.

Жінка відкоркувала пляшку мексиканського пива — часточки льоду ковзнули поверхнею вниз, коли вона поставила її перед Ямадзакі — і перейшла до клієнта ліворуч. Ямадзакі повернувся до електронотатника.

Скіннер неодноразово намагався сказати, що тут немає жодної програми, жодної структури в основі. Лише кістяк, Міст, сам Томассон. Коли стався Літтл-Ґранде, це був не Ґодзілла. І справді, у цьому місці й культурі немає точного еквіваленту того міфу (хоча це, напевно, не зовсім правда у випадку Лос-Анджелеса). Бомби, на яку так довго чекали, більше немає. На її місце прийшли ці моровиці, найповільніші катаклізми. Але коли у Токіо нарешті прийшов Ґодзілла, ми загрузли у запереченні та глибинному розпачі. Правду кажучи, ми вітали найстрахітливіші руйнування. Відчуваючи, по тому як оплакали наших загиблих, що нам знову даровано найдивовижніші можливості.

— Дуже гарно, — промовив чоловік ліворуч від нього, поклавши долоню на електронотатник Ямадзакі. — Настільки гарно, що мусить бути японським.

Ямадзакі з невпевненою усмішкою підвів погляд на напрочуд порожні очі. Яскраві, сфокусовані, але чомусь неглибокі.

— З Японії, так, — відповів. Рука повільно й лагідно відсунулась від його електронотатника.

— Лавлесс, — сказав чоловік.

— Перепрошую?

— Лавлесс[44]. Так мене звати.

— Ямадзакі.

Очі, дуже бліді й широко посаджені, належали чомусь, що видивлялося з-під спокійної води.

— Ага. Так і думав, — легка усмішка зі вкрапленнями архаїчного золота.

— Так? Що саме?

— Щось японське. Якесь дзакі, якесь дзукі. Якась така херня, — усмішка порізкішала. — Допивайте свою «корону», містере Ямадзукі, — рука незнайомця зімкнулась у нього на зап’ястку. — Бо нагріється, га?

15. У 1015-му

Був такий продукт під назвою «Кіл-Зет», про який Райделл дізнався в Академії. Він пахнув — хоч і злегка — якимось старезним тоніком для волосся — квітково й прохолодно — і ним користувалися, коли проливалася суттєва кількість тілесних рідин. Це була антивірусна речовина, здатна знешкоджувати ВІЛ із першого по п’ятий вид, Крим-Конго, лихоманку Мокола, Тарзанійську денге і грип Канзас-Сіті.

Зараз Райделл відчував її запах, коли інтенсек’юрівець відчинив ключем із чорним анодуванням двері до номера 1015.

— Ми переконаємося, що замкнули їх за собою, коли підемо, — запевнив Ворбейбі, торкнувшись вказівним пальцем криса капелюха.

Інтенсек’юрівець завагався.

— Так, сер, — мовив тоді. — Вам ще що-небудь потрібно?

— Ні, — відповів Ворбейбі й зайшов у номер, Фредді — за ним по п’ятах. Райделл вирішив, що йому треба йти за ними. Він зайшов, зачинивши двері перед обличчям інтенсек’юрівця.

Темно. Завіси запнуті. Запах «кіл-зета». Увімкнулося світло. Рука Фредді на вимикачі. Ворбейбі роздивлявся світлішу ділянку на килимі цегляного кольору, де мусило до цього стояти ліжко.

Райделл роззирнувся. Старомодно, дорого на вигляд. Елітненько, або типу того. Стіни вкриті чимось лискучим і шовкоподібним у біло-зелену смужку. Поліровані дерев’яні меблі. Крісла оббиті болотисто-зеленим. Велика латунна лампа з темно-зеленим плафоном. Вицвіла стара картина у товстій позолоченій рамі. Райделл підійшов роздивитися краще. Кінь, що тягне якусь подобу двоколісного візка, маленьке сидіння, з бороданем у капелюсі, як у Ейба Лінкольна. Підпис: «Керріер і Айвз»[45]. Райделл замислився, хто з цих двох кінь. Тоді помітив на склі круглу бурувато-пурпурову пляму засохлої крові. Вона тоненько потріскалася, мов глина у літньому річищі струмка. Ніякого «кіл-зета» на ній теж не було помітно. Райделл позадкував.

Фредді, у своїх великих шортах і сорочці з пістолетами, влаштувався в одному з зелених крісел і розкривав свій лептоп. Райделл спостерігав, як той розмотав невеликий чорний кабель і встромив його у роз’єм біля телефона. Замислився, чи не мерзнуть у Фредді ноги в шортах у листопаді. Він уже помічав, що деякі темношкірі настільки захоплювались модою, що носили одяг так, мовби жодної погоди й не існувало.

Ворбейбі просто втупився у місце, де раніше стояло ліжко, сумовито, як і завжди.

— Ну? — спитав.

— В процесі, в процесі, — відповів Фредді, крутячи маленьку кульку на лептопі.

Ворбейбі буркнув. Райделл спостерігав за ним, і йому здалося, ніби лінзи окулярів у чорній оправі на секунду блимнули чорним. Гра світла. Тоді Райделла пройняло дивне відчуття, бо Ворбейбі дивився просто крізь нього: його заблукалий погляд так проникливо стежив за чимось рухомим, що Райделл і сам обернувся поглянути — ні на що.

Знову зиркнув на Ворбейбі. Той підняв ціпок, вказуючи на місце, де мало би бути ліжко, тоді знову опустив його на килим. Зітхнув.

— Хочете глянути дані про місце від поліції Сан-Франциско? — спитав Фредді.

Ворбейбі буркнув. Очі його металися з боку в бік. Райделл згадав теледокументалки про вуду: як крутилися очі жерців, коли у них входили боги.

Фредді покрутив пальцем трекбол.

— Відбитки, волосся, часточки шкіри... Ви знаєте, що таке готельний номер.

Райделл не витримав. Виступив перед Ворбейбі, глянув йому в очі.

— Що ви в біса робите?

Ворбейбі побачив його. Повільно й сумно всміхнувся і зняв окуляри. Дістав із кишені довгого пальта велику темно-синю шовкову хустинку й протер їх. Простягнув Райделлові.

— Вдягни.

Райделл глянув на окуляри й побачив, що лінзи почорніли.

— Вперед.

Вдягнувши, Райделл зауважив вагу. Непроникна темрява. Потім — переривчаста й розпливчаста неяскрава кульова блискавка — таке бачиш, коли потреш очі у темряві; й тепер Райделл дивився на Ворбейбі. Просто за тим, мовби на якійсь невидимій стіні, виднілися слова й цифри, яскраво-жовті. Фокусувалися, коли Райделл на них дивився, якимось чином випускаючи з поля зору Ворбейбі, й він зрозумів, що це — дані криміналістів.

— Або, — озвався Фредді, — можеш просто опинитися тут зараз...

І ліжко повернулося, просочене кров’ю; м’яке й важке тіло чоловіка розпростерте, мов жабка. Ця штука в нього під підборіддям, синьо-чорна, опукла.

Вміст шлунку Райделла рушив угору, в горлі зринула жовч, а тоді на іншому ліжку, в іншій кімнаті, перевернулась і підвелася жінка; волосся — мов срібло в якомусь неможливому місячному сяйві...

Райделл зірвав окуляри геть. Фредді лежав у кріслі з лептопом на колінах, здригаючись від нечутного сміху.

— Чуваче, — вичавив, — бачив би ти себе! Вставив туди шматок його порно з доказового звіту Аркадія...

— Фредді, — спитав Ворбейбі, — тобі що, настільки не терпиться шукати роботу?

— Ні, сер, містере Ворбейбі.

— Я можу бути жорстким, Фредді. Ти знаєш.

— Так, сер, — тепер Фредді звучав стривожено.

— У цій кімнаті помер чоловік. Хтось нахилився над ним на цьому ліжку, — Ворбейбі вказав на відсутнє ліжко, — прорізав йому нову посмішку й витяг крізь неї язик. Це не звичайне вбивство. Таких анатомічних фокусів не навчишся в телевізорі, Фредді, — він простягнув руку до Райделла. Той віддав окуляри. Лінзи знову були чорні.

— Так, сер, містере Ворбейбі, — глитнув Фредді. — Вибачте.

— Як ви це робите? — запитав Райделл.

Ворбейбі знову протер окуляри й одягнув їх. Тепер вони були прозорі.

— В оправі й лінзах — драйвери. Вони діють безпосередньо на нерви.

— Це пристрій віртуального світла, — озвався Фредді, радий змінити тему. — Усе, що можна оцифрувати, можна там побачити.

— Телеприсутність, — сказав Райделл.

— Не, — виправив Фредді, — то — світло. Там фотони виходять і цілять тобі в око. А це працює не так. Містер Ворбейбі ходить кругом і дивиться на речі й водночас може бачити потік даних. Одягнеш такі окуляри на когось без очей, але зі здоровими оптичними нервами — і він зможе бачити вхідний сигнал. Для них перші такі й створили. Для сліпих.

Райделл підійшов до завіс, розсунув їх, визирнув униз на якусь нічну вулицю в цьому іншому місті. Там ходили люди — небагато.

— Фредді, — попросив Ворбейбі, — витягни-но мені ту дівицю Вашингтон із розшифрованих даних «ІнтенСек’юра». Ту, що працює на службу «Союзник-Посильний».

Фредді кивнув і щось зробив на своєму комп’ютері.

— Так, — промовив Ворбейбі, споглядаючи щось видиме тільки йому, — це можливо. Цілком можливо. Райделле, — і він зняв окуляри, — глянь-но.

Райделл відпустив завіси, підійшов до Ворбейбі, узяв окуляри і вдягнув їх. Чомусь відчував, що вагатися було би помилкою, навіть якби це означало знову дивитися на того мерця.

Чорне перетворилось на кольорове, тоді на анфас і профіль цієї дівчини. Відбитки пальців. Зображення її сітківки, збільшене до розміру її голови. Анкетні дані. ВАШИНГТОН, ШЕВЕТТ-МАРІ. Великі сірі очі, довгий прямий ніс, легка усмішка перед фотоапаратом. Темне волосся — коротко стрижене і шпичасте, окрім цього несамовитого хвостика, що стирчав у неї з маківки.

— Ну, — спитав Ворбейбі, — що думаєш?

Райделл не розумів, про що його питають. Нарешті сказав:

— Симпатична.

Почув, як рохнув Фредді, так ніби він сказав щось тупе. Але Ворбейбі відповів:

— Добре. Так ти її запам’ятаєш.

16. «Санфлавер»

Семмі Сел загубив її там, де Браянт-стріт переривалася безладно розкиданими бетонними протитанковими спорудами. Попри кремезність, йому не було рівних у тісній їзді: він міг робити неможливі повороти, підстрибувати й розвертатись на триста шістдесят, якщо треба, і Шеветт бачила, як він робить це на спір. Але вона добре уявляла, де його знайти.

Подивилася вгору, щойно прослизнула між першими брилами, і Міст немовби глянув на неї униз смолоскиповими й неоновими очима. Шеветт бачила на фото, як він виглядав раніше, коли ним увесь день їздили туди й назад машини, але ніколи достоту в це не вірила. Міст був тим, чим був, і якимось чином був таким завжди. Прихистком, дивиною, місцем для сну, домівкою для безлічі їхніх мрій.

Вона проковзала повз фургон із рибою, втративши зчеплення на розсипаній кризі та в’їхавши у сірий потрух, за який уранці битимуться мартини. Продавець риби щось кричав їй услід, але вона не розібрала.

Їхала поміж яток, прилавків та вечірньої торгівлі, шукаючи Семмі Села.

Знайшла його там, де й розраховувала: він спирався на кермо велосипеда біля фургона з еспресо, навіть не віддихуючись. Дівчина-монголка з вилицями, схожими на вкриті медом стамески, готувала йому порцію. Шеветт легко вдарила по порошкових гальмах і заїхала поруч.

— Подумав, що встигну маленьку, — сказав Семмі, потягнувшись по крихітну паперянку.

Ноги в Шеветт боліли від намагань не відставати від нього.

— Постарайся, — сказала вона, зиркнувши на Міст, тоді жестом показала дівчині зробити їй теж. Спостерігала за вибитою шайбою брунатної гущі з парою, свіжим зачерпуванням, швидкою трамбовкою. Дівчина підняла важіль і вкрутила кошик назад у машину.

— Знаєш, — мовив Семмі Сел, затримавшись перед першим дрібним ковтком, — у тебе такої проблеми бути не мусило. Не потрібно тобі. Є тільки два типи людей. Один — це люди, що можуть дозволити собі такі готелі. І ми. Ми були типу як середнім класом, поміж тими й іншими. Але вже ні. Наш із тобою стосунок до тих інших людей — це що ми рухаємо їхні повідомлення. Нам за це платять. Ми намагаємося не накрапати дощем на килим. І ми зводимо кінці докупи, гаразд? Але що трапляється при взаємодії? Що трапляється, коли ми стикаємося?

Шеветт обпалила рота еспресо.

— Злочини, — продовжував Семмі Сел, — секс. Можливо, наркотики, — він поставив паперянку на фанерну стійку фургончика. — Десь і все.

— Ти спиш із ними, — сказала Шеветт. — Сам казав.

Семмі Сел знизав плечима.

— Мені подобається. Якщо через це будуть проблеми, я до них готовий. Але ти просто пішла і зробила щось, просто так. Сягнула через перетинку. Відпустила свої пальці. Погана ідея.

Шеветт подула на каву.

— Знаю.

— Як збираєшся давати раду тому, що буде далі?

— Піднімусь у кімнату Скіннера, заберу ці окуляри, винесу на дах і викину.

— І що тоді?

— Тоді піду своїм шляхом, доки хтось не нагодиться.

— А тоді?

— Це не я. Ніфіга не знаю. Нічого не було.

Він повільно кивнув, але вивчав її поглядом.

— Ага. Може. А може, й ні. Якщо хтось захоче повернути ці окуляри, можуть дуже на тебе натиснути. Можна й інакше: ми забираємо їх, їдемо назад до «Союзника» і розказуємо, що сталося.

— Ми?

— Ага. Я поїду з тобою.

— Я втрачу роботу.

— Зможеш знайти собі іншу.

Вона випила маленьку паперянку одним ковтком. Витерла рота тильним боком долоні.

— Робота — це все, що в мене є, Семмі. Ти це знаєш. Ти мене на неї влаштував.

— У тебе є місце для ночівлі — там, нагорі. Ти добилась, щоб той шизонутий старий вилупок узяв тебе до себе...

— Я годую його, Семмі Селе...

— Ти бережеш свою дупу, любонько. Якщо якийсь багатій вирішить тебе нагнути, бо ти забрала в нього інфокуляри, може так статися, що все зміниться.

Шеветт поставила порожню паперянку на стійку й пірнула в кишені куртки. Дала дівчині п’ятнадцять — за дві кави й два долари чайових. Розправила плечі під курткою Скіннера; кулькові ланцюжки заторохтіли.

— Ні. Щойно ця херня опиниться в Затоці, ніхто не доведе, що я щось зробила.

Семмі Сел зітхнув.

— Сама невинність.

Це звучало дивно: так ніби вона не знала, що можна вживати це слово отак.

— Ти йдеш, Семмі Селе?

— Нащо?

— Поговориш зі Скіннером. Станеш між ним і його журналами. Там я їх лишила. За його журналами. Тоді він не побачить, як я їх дістаю. Я заберуся на дах і викину їх.

— Гаразд, — мовив він, — але я кажу, що ти, нахер, зробиш тільки гірше.

— Я ризикну, добре? — Шеветт злізла з велика й покотила його до Мосту.

— Думаю, ризикнеш, — промовив Семмі Сел, але тоді теж зліз і поштовхав свій велосипед поруч.

У житті Шеветт були тільки три дуже хороші — що значило вкрай чарівні — дні. Один — це той вечір, коли Семмі Сел сказав, що спробує влаштувати її в «Союзник», і влаштував. Ще один-коли вона заплатила готівкою за свій велик у «Міських колесах» і виїхала звідти просто на ньому. А ще — вечір, коли вона вперше зустріла Ловелла в «Когнітивних дисидентах», якщо досі можна було вважати, що їй у цьому пощастило.

Не можна було сказати, що в ті дні їй щастило найбільше, бо всі ті рази були послідовно й загрозливо хріновими для життя, окрім тих випадків, коли втручалася удача.

Їй пощастило того вечора, коли вона вибралася через колючий дріт із виправного центру для неповнолітніх біля Бівертона, але вся та ніч була суцільно хріновою. Шрами на обох її долонях це підтверджували.

І їй дуже пощастило у день, коли вона вперше забрела до Мосту, на нижній настил; коліна тремтіли від лихоманки, підхопленої дорогою до узбережжя. Їй боліло від усього: вогнів, усіх кольорів, усіх звуків; свідомість вичавлювалася у світ розбухлою примарою. Вона пам’ятала, як тягнулась і ляскала засміченим настилом розхлябана підошва кросівки, як їй було боляче й від цього також і як зрештою довелося присісти; все навколо здіймалося й крутилося, з маленької крамнички вибіг кореєць, волаючи їй — вставай, вставай, не тут, не тут. І Не Тут здавалось настільки чудовезною думкою, що туди вона й вирушила, просто назад, і навіть не відчула, як її голова врізалась у тротуар.

Саме там і знайшов її Скіннер, хоча він цього не пам’ятав чи, може, не хотів про це говорити, вона ніколи не знала напевне. Шеветт не думала, що він зміг би підняти її до себе в кімнату самотужки: йому потрібна була допомога, щоб і самому туди повернутися, з його стегном та всім іншим. Але бували дні, коли його сповнювала енергія, і тоді помітно було, наскільки сильним він мусив колись бути; тоді він робив те, чого від нього не очікуєш, тож Шеветт ніколи не була певна.

Перше, що вона побачила, розплющивши очі, — це кругле церковне вікно із затканими ганчір’ям отворами й сонце, що падало крізь нього: маленькі крапочки й цятки небачених нею раніше кольорів, що плавали в лихоманкових очах, мов комахи у воді. Потім — ломота в кістках, вірус викручував її так само, як старий викручував сірі рушники, якими огортав їй голову. Коли лихоманка спала й відступила, здавалося, на сотню кілометрів назад — туди й через край нездужання, її волосся випало сухими грудками, прилипаючи до вологих рушників, мов якась брудна набивка.

Відросло воно темнішим, майже чорним. Тож опісля вона почувалася ніби іншою людиною. Чи, вирішила вона, принаймні собою.

І вона лишилася зі Скіннером, робила що він скаже, щоб діставати їм їжу й підтримувати речі в його кімнаті в робочому стані. Він посилав її на нижній настил, де розкладали свій крам лахмітники. Посилав із будь-чим: із гайковим ключем з написом «БМВ» збоку, розваленою картонною коробкою тих пласких чорних штукенцій, із яких колись слухали музику, пакетом з пластиковими динозаврами. Шеветт ніколи не припускала, буцімто щось із цього може чогось коштувати, але воно чомусь завжди коштувало. Гайковий ключ забезпечив їжу на тиждень, а дві круглі штукенції — і того більше. Скіннер знав, звідки походять старі речі, яким було колись їхнє призначення, і міг здогадатися, навіщо вони комусь будуть потрібні. Спершу Шеветт хвилювалася, що не отримає достатньо за продані речі, але старий, здавалося, все одно тим не переймався. Якщо щось не продавалося, як-от пластикові динозаври, воно просто поверталось назад на склад, як він називав усе вишикуване біля підніжжя чотирьох стін.

Коли Шеветт набралася сил і в неї виросло нове волосся, вона почала мандрувати все далі з кімнати на вершині вежі. Спершу вона не квапилася ходити до жодного з міст, хоча пару разів блукала в бік Оукленда над консольною балкою і визирала на нього. Там усе здавалося інакшим, хоча вона ніколи не була впевнена чому. Але найкраще вона почувалася на підвісному мосту, захоплена ним, усіма людьми, що тусувалися, метушилися й робили свої справи, і тим, як усе потроху росло, потроху змінювалося щодня. Такого більше ніде не було, принаймні вона про це не знала; точно не в Ореґоні.

Спершу Шеветт навіть не розуміла, що їй від цього добре; то було лише химерне відчуття, може, легка навіженість після лихоманки, але одного дня дівчина вирішила, що просто щаслива, трохи щаслива і їй доведеться до цього звикнути.

Але виявилося, що можна бути водночас щасливою і непосидючою, тож вона почала лишати собі трохи Скіннерових грошей із мотлоху, аби досліджувати місто. І цього деякий час було достатньо. Вона знайшла Гейт-стріт і пройшла її повністю до стіни навколо Скайвокер-Парку, звідки випинався Храм Долі[46] та все інше, але не намагалася зайти всередину. До нього вів цей видовжений вузький парк, що називався Пангендл, або «Ручка пательні»: він досі був відкритим для відвідування. Аж надто відкритим, думала Шеветт, із людьми, переважно літніми чи принаймні літнього вигляду, що розлягалися біч-о-біч, загорнувшись у сріблястий пластик для захисту від сонячних променів: зім’ятий матеріал, що виблискував, мов костюми Елвіса у відео, яке їм іноді показували у Бівертоні. Їй це трохи нагадувало личинок, якби хтось загорнув їх окремо в маленький шматочок фольги. Вони навіть ворушилися схоже, зовсім трохи, й від цього їй ставало моторошно.

Від Гейт їй теж було дещо моторошно, хоч там і були відрізки, де почуваєшся майже як на Мосту: нікого нормального на видноколі, й люди роблять усяке просто на виду, так ніби копи ніколи не нагодяться. Але на Мосту Шеветт ніколи не відчувала страху — можливо, тому, що навколо завжди водилися знайомі, люди, що жили там і знали Скіннера. Проте їй подобалося блукати на Гейт, бо там стриміли безліч крамничок і безліч закладів із дешевою їжею. Вона знала заклад із бейґлами, де можна було купити вчорашні, а Скіннер казав, що так вони все одно смачніші. Казав, що свіжі бейґли — майже як отрута, закупорюють тебе чи щось таке. Він мав чимало таких думок. У більшість крамниць Шеветт дійсно могла зайти, якщо мовчала, легко всміхалася і тримала руки в кишенях.

Одного дня вона побачила на Гейт крамницю під назвою «Кольорові люди» й не могла здогадатися, що там продавали. У вітрині була завіса й кілька розставлених перед нею речей: кактуси у горщиках, великі іржаві кусні металу й ціла купа маленьких сталевих предметів, полірованих та яскравих. Кільця і все таке. Маленькі палички з круглими кульками на кінцях. Вони були розвішані на гілках кактусів і розкладені на іржавому металі. Шеветт вирішила відчинити двері й просто зазирнути, бо бачила, як заходили й виходили кілька людей, і знала, що там не замкнено. З крамниці, насвистуючи, вийшов кремезний товстун у білому комбінезоні з начисто виголеною головою, і зайшли дві високі жінки з чорним волоссям, мов у вродливих ворон, вдягнені суцільно в чорне. Шеветт просто було цікаво, що там.

Вона застромила голову всередину. За стійкою виднілася жінка з коротким рудим волоссям, а всі стіни були вкриті яскравими мультяшними зображеннями вирвиочних кольорів: зміями, драконами й усім таким. Так багато зображень, що важко було все осягнути, тож тільки коли жінка сказала заходити й не стовбичити у дверях і Шеветт зайшла, вона помітила, що жінка вдягнена у фланелеву сорочку без рукавів, розстібнуту до самого низу, а її груди та передпліччя щільно вкриті такими самими малюнками.

Що ж, Шеветт бачила татуювання у виправному центрі й ще раніше — на вулиці, але ті люди робили їх самі собі, чорнилом і голкою, ниткою і старою кульковою ручкою. Вона підійшла й уважно роздивилася вибух кольорів поміж грудей жінки — які, хоч вона і мала, може, років із тридцять, були менші, ніжу Шеветт — і там розгорнулися восьминіг, троянда, блакитні блискавки, і всі вони перепліталися, не лишаючи ні клаптика неторканої шкіри.

— Хочеш щось, — спитала жінка, — чи просто подивитися?

Шеветт примружилася.

— Ні, — почула свій голос, — але мені було цікаво, що то за маленькі металеві штучки, у вітрині.

Жінка закинула на стійку велику чорну книжку, яка скидалася на канцелярську теку, але мала палітурку з чорної шкіри й із хромовими цвяшками. Розгорнула її, і Шеветт дивилася на чоловіче хазяйство, величеньке, що просто звисало там. Обабіч клиноподібної голівки виднілись дві маленькі сталеві кульки.

Шеветт лише гмикнула.

— Це називається амфаланг, — пояснила жінка й почала гортати альбом. — Штанги. Септум. Лабрет. Оце — сегментне кільце. Оце називається «маслоробка». Це — гирьки. Хірургічна сталь, ніобій, біле золото, чотирнадцять каратів, — жінка перегорнула назад до пуцюра з гвіздком, що стирчав обабіч кінчика. Може, це фокус, подумала Шеветт. Несправжнє фото.

— Має бути боляче, — сказала вона.

— Не настільки, як ти думаєш, — озвався гучний глибокий голос, — а тоді стає приємно...

Шеветт підняла очі на темношкірого типа, на велику білу усмішку, всі ці зуби, стягнуту під підборіддя мікропорну маску-фільтр — і так вона познайомилася з Семюелом Селадіном ДюПрі.

Два дні по тому вона знову побачила його на Юніон-сквер, у товаристві велопосильних. Шеветт уже відзначила посильних як дещо варте уваги у місті. Їхній одяг і зачіски виглядали унікальними, і в них були велосипеди з неоном і під світкою на колесах, і керма, різьблені у формі скорпіонячих хвостів. Шоломи зі вмонтованими невеликими радіоприймачами. Вони або мчали кудись, або просто байдикували, тусувалися, пили каву.

Семмі Сел стояв, розставивши ноги обабіч верхньої труби велосипеда, і їв половину сендвіча. З поцяткованої чорним рожевої рами лунала музика — здебільшого баси — і він ніби пританцьовував під неї. Шеветт наблизилася роздивитися велосипед — його будова, хитромудрість гальм і перемикачів одразу притягнули її до себе. Краса.

— Йой, — сказав Семмі Сел із набитим ротом, — йой, амфаланг у мій шланг. Де ти дістала такі шузи?

Взуття належало Скіннеру — старі кеди, завеликі для неї, тож довелося напхати у пальці паперу.

— Тримай, — він простягнув їй іншу половину сендвіча. — Я вже наївся.

— Твій велик, — сказала Шеветт, беручи сендвіч.

— Що з ним?

— Він... Він...

— Подобається?

— Ага!

Він вишкірився.

— Суґаварівська рама, суґаварівські зірочки й передача, гідравліка від Зуні. Центровий.

— Мені подобаються колеса, — сказала Шеветт.

— Що ж, — мовив він, — це просто підсвітка. Щоб якийсь вилупок побачив тебе, перш ніж переїде, січеш?

Шеветт торкнулася керма. Відчула ту музику.

— Їж сендвіч, — сказав Семмі. — Схоже, тобі він потрібен.

Він був їй потрібен, і вона їла, і так вони розговорилися.

Поки вони заносили велосипеди на плечі нагору фанерними сходами, Шеветт розповідала Семмі Селу про дівчину-японку, яка випала з того ліфта. Як вона, Шеветт, навіть не потрапила б на ту вечірку, якби не стояла просто там і просто тоді. Семмі гмикав; зараз, коли його «ФлуорОбоди» не крутилися, вони зблякли до опалового кольору.

— А хто влаштовував цю сходку, Шев? Не думала в когось спитати?

Вона згадала ту Марію.

— Коді. Казали, це вечірка Коді...

Семмі Сел зупинився, задерши брови.

— Гм. Коді Гарвуда?

Шеветт знизала плечима; паперовий велик був майже невагомим.

— Не знаю.

— Ти знаєш, хто це?

— Ні, — дівчина дійшла до платформи й опустила велосипед, щоб закотити його.

— Серйозні гроші. Реклама. «Гарвуд Левайн», але то був його батько.

— Ну, я ж казала, що там було по-багатому, — не надто звертаючи на нього увагу.

— Компанія його батька займалась піаром для Міллбенк, на обох виборах.

Але Шеветт уже активувала розпізнавальну петлю, не парячись радіошеківською сигналізацією. «ФлуорОбоди» пульсували, коли Семмі Сел поставив свій велосипед поруч.

— Пристебну його до свого. Тут із ним усе одно все буде гаразд.

— Я казав те саме, — сказав Семмі, — з останніми двома втраченими великами. — Він спостерігав, як Шеветт витягнула петлю, обгорнула навколо рами його велика, дбаючи про рожево-чорну емаль, і запечатала власним відбитком пальця.

Попрямувала до жовтого підйомника, втішена бачити його там, де й лишила, а не на вершині маршруту.

— Просто зробімо це, добре? — Згадала, що збиралася купити Скіннеру супу з фургона Тайця Джонні — того кисло-солодкого лимонного, що йому смакував.

Коли вона сказала Семмі, що хоче їздити, хоче власний велик, він дістав їй маленьку мексиканську гарнітуру, з якою можна було вивчити кожну вулицю у Сан-Франциско. Три дні — й вона загалом усе засвоїла, хоч Семмі й казав, що мапа в голові посильного інакша. Треба знати будівлі, як у них зайти, як діяти, як уберегти свої колеса від крадіжки. Але коли він привів її на зустріч із Банні, то була магія.

Три тижні — й вона заробила достатньо, щоб придбати власний серйозний велик. Ще трохи магії.

Приблизно тоді ж вона почала тусуватися після роботи з парою інших дівчат із «Союзника», Темі Ту й Еліс Мейбі, і так вона опинилась у «Когнітивних дисидентах» того вечора, коли познайомилася з Ловеллом.

— Тут ніхто не замикає дверей, — сказав Семмі з драбини під нею, коли Шеветт підняла люк.

Вона заплющила очі й побачила жменьку копів (як би це не виглядало) навколо кімнати Скіннера. Розплющила й вистромила голову нагору, очима на рівні підлоги.

Скіннер лежав у ліжку з маленьким телевізором на грудях; із дірок у грудкуватих сірих шкарпетках стирчали великі й жовті старечі нігті великих пальців. Він зиркнув на Шеветт поверх телевізора.

— Привіт, — сказала вона, — я привела Семмі. З роботи, — вона залізла в кімнату, звільнивши місце для голови й плечей Семмі Села.

— Здоров, — привітався той.

Скіннер просто дивився на нього; на обличчі мерехтіли кольори з маленького екрана.

— Як справи? — запитав Семмі Сел, вибираючись нагору.

— Поїсти принесла? — поцікавився Скіннер.

— Суп у Тайця Джонні буде скоро готовий, — відповіла Шеветт, підсуваючись до полиць та журналів. Бовкнула дурницю і знала це, бо суп у Тайця Джонні завжди був готовий: він почав варити його кілька років тому й відтоді просто додавав продукти в казан.

— Як справи, містере Скіннере?— Семмі Сел стояв, трохи згорбившись і розставивши ноги, тримаючи шолом двома руками, мов бойфренд, що прийшов привітатися з батьком дівчини. Він підморгнув Шеветт.

— Чого підморгуєш, хлопче? — Скіннер вимкнув телевізор та екран. Шеветт купила його на контейнеровозі у Пастці. Старий казав, що більше не відрізняв «телепрограми» від «телереклами», що б це не значило.

— Щось в око потрапило, містере Скіннере, — відказав Семмі Сел, човгаючи великими ступнями й відтак ще більше скидаючись на нервового бойфренда. Від цього Шеветт хотілось засміятися. Вона зайшла Семмі за спину й потягнулась за журнали. Окуляри були там. У кишеню.

— Бачив колись вид згори, Семмі? — Вона знала, що навіжено всміхається, і Скіннер дивився на її вишкір, намагаючись збагнути, що відбувається, але Шеветт було все одно. Вона підняла драбину до люка на даху.

— Божечки, ні, Шеветт, любонько. Мабуть, захоплює дух.

— Гей, — запитав Скіннер, коли вона прочинила люк, — що з тобою таке?

А тоді Шеветт вибралася нагору в одну з тих химерних ям непорушності, куди іноді потрапляєш тут нагорі. Зазвичай від вітру хотілося прилягти й триматися за щось, але бували й миті, коли нічого не ворушилось — мертвий спокій. Вона чула, як Семмі Сел підіймається драбиною позаду. Дістала футляр і рушила до краю.

— Агов, — покликав він, — дай глянути.

Шеветт підняла футляр, готуючись жбурнути.

Семмі вихопив його з її пальців.

— Ну!

— Цить, — розкрив його, дістав окуляри. — Гм. Нічогенькі...

— Семмі! — Потягнулася по них. Замість цього він віддав їй футляр.

— Бачиш, як треба? — Розклав окуляри, тримаючи в кожній руці по дужці. — Вліво — аус[47], вправо — айн. Просто трохи зсунути, — Шеветт бачила, як він це робить, у світлі, що виливалося крізь люк із кімнати Скіннера. — Ось. Поглянь, — Семмі вдягнув окуляри на неї.

Коли він це зробив, вона дивилася на місто. Фінансовий район, Піраміда зі скобою після Літтл-Ґранде, схили позаду.

— Йобчики-горобчики, — промовила вона. Там розквітли вежі, будівлі, більші за будь-що, строга планомірна сітка, що насувалася з пагорбів. Кожна будівля, може, з чотири квартали в основі, і вони прямо й безвиразно здіймалися до розпростертих сит, схожих на друшляк, у якому Шеветт зазвичай готувала овочі на пару. Потім небо заповнив напис китайською.

— Семмі...

Вона відчула, як він підхопив її, коли вона втратила рівновагу.

Напис китайською змінився англійською.

«САНФЛАВЕР КОРПОРЕЙШН»

— Семмі...

— Га?

— Що це, бляха, таке? — Скрізь, де вона зосереджувала погляд, у небі спалахував черговий підпис, незрозумілі їй латки технічних слів.

— Звідки мені знати. Дай гляну, — він потягнувся по окуляри.

— Агов, — почула Шеветт голос Скіннера, що долинув крізь люк, — це ж Скутер. Чого ти повернувся?

Семмі Сел зняв окуляри, а Шеветт стала на коліна, визираючи крізь люк на того задрота-японця, який приходив до Скіннера, студента коледжу, чи соцробітника, чи ким він там був. Але вигляд у того був ще розгубленішим, ніж зазвичай. Він здавався наляканим. І з ним був хтось іще.

— Агов, Скутере, — мовив Скіннер, — як ся маєш?

— Це — містер Лавлесс, — відповів Ямадзакі. — Він попросив зустрітися з вами.

Усмішка незнайомця сяйнула золотом угору на Шеветт.

— Ну привіт, — сказав він і дістав руку з бічної кишені довгого чорного плаща. Пістолет був невеликим, але тримав він його якось аж надто легко, мов тесля — молоток. На ньому були хірургічні рукавички. — Чому б тобі не спуститися сюди?

17. Пастка

— Отже, розклад такий, — пояснив Фредді, вручаючи Райделлу дебетову картку. — Платиш п’ятсот за вхід — і отримуєш п’ятсот доларів кредиту на товар.

Райделл глянув на картку. Якийсь голландський банк. Якщо це так вони збирались йому тут платити, може, пора вже спитати, що він насправді отримуватиме? А може, варто зачекати, доки у Фредді поліпшиться настрій.

Фредді сказав, що в цьому Контейнер-Сіті можна швидко намутити одягу. Райделл сподівався, що звичайного одягу. Ворбейбі вони лишили пити трав’яний чай у якійсь дивній кав’ярні: він сказав, що йому треба подумати. Райделл вийшов на вулицю до «петріота», поки Ворбейбі та Фредді швидко там перемовилися.

— А якщо ми йому знадобимося, знадобиться машина?

— Він подасть нам сигнал, — промовив Фредді. Він показав Райделлові, як вставити картку в машину, що видала йому магнітострічку Контейнер-Сіті на п’ятсот доларів і підтвердила паркування для «петріота». — Сюди, — Фредді вказав на ряд турнікетів.

— Ти собі хіба не купуватимеш? — поцікавився Райделл.

— Чорт забирай, ні. Собі я одяг із кораблів не беру, — Фредді дістав із гаманця картку й продемонстрував Райделлові логотип «ІнтенСек’юра».

— Я думав, ви строго на фрилансі.

— Строго, але часто, — відповів Фредді, згодовуючи картку турнікету. Той із клацанням його пропустив. Райделл вставив у турнікет магнітострічку й зайшов слідом.

— П’ятсот баксів, просто щоб сюди зайти?

— Тому це місце й кличуть Пасткою. Але так вони просто напевно покривають видатки. Ти не прийдеш сюди, якщо не готовий стільки витратити. А вони отримують гарантовану виручку з людини.

Контейнер-Сіті виявився найбільшим напівкритим торговельним центром, що його коли-небудь бачив Райделл, — якщо, звісно, можна називати торговельним центром місце, де на причалі стояли кораблі, й то великі. Гарантована п’ятисотдоларова покупка, здавалось, нікого не віднаджувала: схоже, тут було більше людей, ніж на вулиці.

— Гонконзькі гроші, — пояснив Фредді. — Скупили великий шмат Ембаркадеро.

— О, — озвався Райделл, вказуючи на невиразний нерівний контур, що здіймався над прожекторним риштуванням і вежами, — це ж той міст, на якому люди живуть.

— Ага, — Фредді химерно на нього поглянув, — ті ненормальні. — Він спрямував Райделла на ескалатор, що рухався вгору пофарбованим у біле бортом контейнеровоза.

Поки вони підіймались, Райделл роздивлявся Контейнер-Сіті.

— Божевільніше, ніж будь-що в Лос-Анджелесі, — захоплено мовив він.

— Та де там, — заперечив Фредді. — Я з Лос-Анджелеса. Це звичайний собі торговельний центр, чуваче.

Райделл придбав собі нейлоновий бомбер винного кольору, дві пари чорних джинсів, шкарпетки, білизну й три чорні футболки. Вийшло якраз трохи більше п’ятисот. Він доплатив різницю дебетовою карткою.

— Слухай, — сказав, спакувавши покупки у великий жовтий пакет Контейнер-Сіті, — а доволі непогано. Дякую.

Фредді знизав плечима.

— Де, вони казали, ці джинси виготовлені? — Райделл глянув на ярлик. — Африканський Союз.

— Рабська праця, — мовив Фредді. — Не варто цю херню купувати.

— Не подумав. Тут є якась їжа?

— Ярмарок їжі, ага...

— Пробував колись ці корейські маринади? Гострі, бляха...

— У мене виразка, — Фредді з помітним браком захвату методично вкладав ложкою в рота звичайний білий заморожений йогурт.

— Стрес. Це все через стрес, Фредді.

Той зиркнув на нього через край рожевої пластикової йогуртової склянки.

— Це в тебе гумор такий?

— Ні, — відказав Райделл. — Просто знаюсь на виразках, бо в мого тата їх підозрювали.

— То й що твій «тато»? Були в нього виразки чи нє?

— Ні. У нього був рак шлунку.

Фредді скривився, відставив свій йогурт, поторохтів льодом у паперянці з «евіаном» і сьорбнув.

— Ернандес — він казав, що тебе готували на копа, в якійсь залупі...

— У Ноксвіллі, — сказав Райделл. — Я й був копом. Просто недовго.

— Гаразд, гаразд, — відказав Фредді, так наче хотів заспокоїти Райделла, може, навіть, сподобатися йому. — То ти вчився і все таке? Копівським штучкам?

— Ну, тобі намагаються дати всього потроху. Огляд місця злочину... Як сьогодні у тій кімнаті. Одразу побачив, що вони не пройшлися суперклеєм.

— Он як?

— Угу. В суперклеї є цей хімікат, що прилипає до води у відбитку, ясно? А десь дев’яносто вісім відсотків відбитка і є вода. Отже, береш цей маленький обігрівач для клею. Вкручується у звичайний ламповий патрон. Заклеюєш двері й вікна сміттєвими пакетами й усім таким, і лишаєш цей маленький обігрівач увімкненим. Лишаєш на добу, тоді повертаєшся і очищаєш кімнату.

— Як?

— Відчиняєш двері, вікна. Тоді протираєш. Але вони цього не зробили, в готелі. Тоді б на всьому лишилася плівка. І запах...

— Чорт забирай, — підвів брови Фредді. — То ти майже технар, га, Райделле?

— Це переважно здоровий глузд. Як-от не ходити в туалет.

— В туалет?

— На місці злочину. Ніколи не ходи в туалет. Не змивай. Вкинеш щось в унітаз, то так, як там проходить вода... Помічав колись, як вона там, під низом, піднімається нагору?

Фредді кивнув.

— Що ж, може, твій злочинець змив те, що він туди кинув. Але це не завжди спрацьовує як треба й воно може просто плавати на поверхні... Треба повернутись і змити ще раз, щоб напевно.

— Бляха, — мовив Фредді, — цього я не знав.

— Здоровий глузд, — Райделл витер губи паперовою серветкою.

— Думаю, Райделле, містер Ворбейбі має рацію щодо тебе.

— Тобто?

— Він каже, ми марнуємо твої здібності, поки ти просто кермуєш тим позашляховиком. Скажу чесно, чуваче, я сам сумнівався, — Фредді замовк в очікуванні, так наче вирішив, що Райделл може образитися.

— Ну?

— Той фіксатор у містера Ворбейбі на нозі?

— Ага.

— І той міст, який ти помітив, коли ми сюди піднімалися?

— Ага.

— І Ворбейбі, він показував тобі те фото стрьомної малої-посильної?

— Ага.

— Ну, містер Ворбейбі вважає, що це вона вкрала власність того чоловіка. І вона живе на тому мосту, Райделле. А той міст, чуваче, — це просто лихий довбаний місцяк. Там водяться усякі анархісти, антихристи, виблядки-канібали, чуваче...

— Я чув, що то просто купка бездомних, — сказав Райделл, непевно пригадуючи якусь документалку, що її бачив у Ноксвіллі, — просто виживають як можуть.

— Ні, чуваче, — заперечив Фредді, — бездомні мудили — вони на вулиці. А ті виблядки на мосту вони, типу, пекельні сатаністи і вся херня. Думаєш, можна просто так туди переїхати? Хріна з два. Вони пускають тільки таких самих, як вони, ясно? Це типу культ. Ніціації і вся херня.

— Ніціації?

— Чорні ніціації, — мовив Фредді, так що Райделл виснував, що він, певно, мав на увазі расу.

— Гаразд, — сказав. — Але як це все стосується того фіксатора на коліні у Ворбейбі?

— То це ж там він коліно й навернув, — пояснив Фредді. — Пішов туди, знаючи, що ризикує життям, щоб спробувати повернути цю малу. Малу дівулю, — додав, так ніби йому подобалося звучання. — Бо ці виблядки з мосту, вони таке й коять.

— Коять що? — спитав Райделл, одразу згадавши Ведмежаткові вбивства.

— Крадуть дітей. А ми з містером Ворбейбі, жоден з нас не може туди повернутися, бо ті виблядки палять нас, січеш?

— То ви хочете, щоб це зробив я — спитав Райделл, запихаючи складену серветку в жирну білу паперову коробочку з під двох порцій «Кім-Чі-ВаВа».

— Нехай це тобі містер Ворбейбі пояснить, — сказав Фредді.

Ворбейбі вони знайшли там само, де й лишили, — у темній кав’ярні з високою стелею в районі, який Фредді назвав Норт-Біч. На ньому знову були ті окуляри, і Райделлові стало цікаво, що він бачить.

Райделл заніс із «петріота» свій синій «самсоніт» і пакет із Контейнер-Сіті. Пішов у вбиральню перевдягтися. Вбиральня була тільки одна — для обох статей — і насправді виявилася ванною кімнатою, бо в ній стояла ванна. Хоч навряд чи нею хтось користувався, бо всередині красувалася намальована русалка людського розміру; на животі в неї — якраз над лускою — хтось затушив брунатний недопалок.

Райделл виявив, що Кевінові хакі-штани розлізлися на дупі. Задумався, як довго він отак ходив. У Контейнер-Сіті він цього не помітив, тож сподівався, що це сталось у машині. Він зняв інтенсек’юрівську сорочку і запхнув у сміттєвий кошик, тоді вдягнув одну з чорних футболок. Потім розшнурував кросівки і прикинув, як перевдягнути штани, шкарпетки й білизну, не стаючи на мокру підлогу. Подумав, чи не зробити це у ванній, але в тій теж було щось схоже на залишки піни. Вирішив, що можна сяк-так упоратися, стоячи на кросівках, а тоді, може, в напівприсіді на унітазі. Усе, що зняв із себе, Райделл поклав у кошик. Замислившись, наскільки досі годилася картка, яку дав йому Фредді, переклав гаманець до правої задньої кишені нових джинсів. Вдягнув нову куртку. Сполоснув руки та лице бруднуватим струмочком води. Розчесався. Склав решту нового одягу в «самсоніт», лишивши пакет Контейнер-Сіті для брудного.

Хотілося в душ, але він не знав, де це можна зробити. Чистий одяг був наступним найкращим рішенням.

Ворбейбі підвів погляд, коли Райделл повернувся до його столика.

— Фредді розказав трохи про міст, правда ж, Райделле?

— Каже, то все сатаністи, які їдять немовлят.

Ворбейбі сердито зиркнув на Фредді.

— Може, занадто барвисто, але болісно близько до правди, містере Райделле. Місце геть не доброчинне. І, по суті, недосяжне для закону. Наприклад, наших друзів Свободова й Орловського там не побачиш. Точно не офіційно.

Райделл помітив, як почав було шкіритися на цих словах Фредді і як погляд Ворбейбі той вишкір притлумив.

— Фредді дав зрозуміти, що ви хочете, аби я туди пішов, містере Ворбейбі. Пішов і знайшов ту дівчину.

— Так, — похмуро відповів Ворбейбі, — хочемо. Хотів би я сказати, що це безпечно, але це не той випадок.

— Що ж... Наскільки це небезпечно, містере Ворбейбі?

— Дуже.

— А та дівчина, вона теж небезпечна?

— Надзвичайно, — сказав Ворбейбі, — надто тому, що по ній це не завжди скажеш. Усе ж таки ти бачив, що сталося з горлом того чоловіка...

— Господи, — мовив Райделл, — думаєте, це ця дівчина зробила?

Ворбейбі сумно кивнув.

— Жахливо, — зауважив, — ці люди здатні на жахливі вчинки...

Коли вони вийшли з машини, Райделл помітив, що припаркував її просто перед муралом із Дж. Д. Шейплі у чорній байкерській шкірянці на голе тіло, якого підносили в небеса пів дюжини надзвичайно веселкових янголів із довгим білявим рокерським волоссям. Зі шлунку Шейплі звивались сяйливо-блакитні спіралі ДНК чи чогось на кшталт, атакуючи, за припущеннями Райделла, вірус СНІДу, от тільки скидався останній більше на якусь броньовану космічну станцію зі зловісними роборуками.

Мурал змусив Райделла замислитися, наскільки химерно було би бути цим хлопцем. Виснував, що настільки ж, наскільки химерно бути кимось хоч колись. Але ще химерніше, мабуть, бути Шейплі й померти, як він, а тоді побачити цей мурал.

ТА ВСЕ Ж ТЕПЕР ВІН ЖИВЕ У НАС, повідомляв напис тридцятисантиметровими білими літерами під малюнком, А МИ ЖИВЕМО ЧЕРЕЗ НЬОГО.

Що було, строго кажучи, правдою, і Райделл вакцинувався, щоб це довести.

18. Конденсатор

У Матері Шеветт колись був такий собі хлопець на ймення Оуклі, частково зайнятий випивкою і частково — кермуванням лісовозів, ну чи принаймні так він стверджував. Він мав довгі ноги й блакитні очі, розташовані трохи зашироко на обличчі з довгими зморшками на обох щоках. Матір Шеветт казала, що з ними він схожий на справжнього ковбоя. Шеветт просто думала, що це надає йому дещо небезпечного вигляду. Небезпечним він зазвичай не був, хіба іноді після пляшки чи двох віскі забував, де він і з ким він; особливо коли плутав Шеветт із її матір’ю, як це бувало пару разів, але вона завжди від нього виверталася, а йому завжди було потім за це соромно, і він купував їй «рінг-дінги» і щось із «Севен-Ілевен». Але ще, як вона зараз згадала, дивлячись униз крізь люк на цього типа зі зброєю, Оуклі раз узяв її до лісу і дав постріляти з пістолета.

А в цього типа й лице було чимось схоже на Оуклі: такі ж очі та борозни на щоках. Вони виникають, якщо багато посміхатися, просто як він зараз. Але від такої посмішки нікому точно не стане краще. З золотом по краєчках.

— Ану спускайся, — мовив він, так само наголошуючи кожне слово.

— Ти хто, бляха, такий? — Це питав Скіннер, радше зацікавлено, ніж роздратовано.

Пістолет вистрілив. Не дуже гучно, але різко, з блакитним спалахом. Шеветт бачила, що японець осів на підлогу, так ніби в нього відмовили ноги, й подумала, що цей тип його підстрелив.

— Завали, — тоді гукнув Шеветт: — Я ж сказав тобі спускатися.

Тоді Семмі Сел торкнувся її потилиці: кінчики його пальців підштовнули її до люка, а тоді зникли.

Той тип міг навіть не знати, що Семмі Сел узагалі тут. Окуляри були у Семмі Села. А Шеветт наразі була впевнена в одному: цей тип — не коп.

— Вибачте, — озвався японець, — вибачте, я...

— Я вистрілю тобі у праве око дозвуковою титановою кулею, — чоловік досі посміхався, так наче пропонував купити йому сендвіч.

— Я йду, — сказала Шеветт. І він не вистрілив — ні в неї, ні в японця.

Їй здалося, ніби вона чула, як Семмі Сел відступив від неї на даху, але не озирнулася. Не знала, намагатися їй зачинити за собою люк чи ні. Вирішила не зачиняти, бо цей тип сказав їй тільки спускатися, їй доведеться потягнутись через отвір, аби вхопитись за люк, і може здаватися, ніби вона дістає зброю чи щось таке. Як по телеку.

Шеветт спустилась із нижнього щабля, намагаючись тримати руки на виду.

— Що ти там робила? — Він досі посміхався. Пістолет його зовсім не був схожий на старий великий бразильський револьвер Оуклі; то була коротка квадратна штукенція з тьмяного металу, кольору старих інструментів Скіннера, зі світлішим кільцем навколо вузького отвору на кінці. Наче зіниця.

— Дивилась на місто, — відповіла Шеветт, не надто злякавшись. Узагалі не надто щось відчувала, хіба що ноги тремтіли.

Він зиркнув угору; пістолет не рухався. Шеветт не хотілось, аби він спитав її, чи вона була нагорі сама, бо відповідь могла повиснути в повітрі, й він зрозумів би, що вона бреше.

— Ти знаєш, по що я прийшов.

Скіннер сидів на ліжку, притулившись спиною до стіни, такий самий бадьорий, як і завжди. Японець, який зовсім не видавався пораненим, сидів на підлозі, розпростерши перед собою худорляві ноги літерою V.

— Ну, — мовив Скіннер, — мабуть, по гроші чи наркоту, але схоже, тобі ніфіга не пощастило. Якщо хочеш, бери п’ятдесят шість доларів і видхлий косяк «гумбольдта».

— Завали, — коли автоматична посмішка згасла, здавалось, ніби в чоловіка не було губ. — Я з нею розмовляю.

Здавалося, Скіннер збирався щось сказати чи, може, засміятися, але не став.

— Окуляри, — посмішка повернулася. Чоловік підняв зброю, тож тепер Шеветт дивилася просто в отвір. Якщо застрелить мене, подумала вона, на них йому все одно доведеться пополювати.

— Гепберн, — шалено всміхнувся Скіннер, і лише тоді Шеветт помітила, що Рой Орбісон на плакаті мав дірочку посеред сірого чола.

— Унизу, — сказала вона, вказуючи на люк у підлозі.

— Де?

— Мій велик, — вона сподівалася, що Семмі Сел не вріжеться у темряві в той старий іржавий візок, здійнявши шум.

Чоловік глянув на люк на дах, так ніби чув її думки.

— Стань отам, долонями до стіни, — він підійшов ближче. — Розстав ноги... — Пістолет торкнувся її шиї. Іншою рукою він сягнув під Скіннерову куртку, шукаючи зброю. — Так і стій, — він не знайшов Скіннерів ніж, той, із фрактальним лезом. Шеветт трохи повернула голову й побачила, що чоловік однією рукою обернув навколо зап’ястя японця щось червоне й гумове. Їй згадалися желейні цукерки-черв’яки, які купуєш із великої пластикової банки. Чоловік смикнув японця за цю червону штуку й потягнув підлогою до столика-полиці, де Шеветт снідала. Запхнув один з кінців за кріплення, яке тримало столик в розкладеному вигляді, тоді обернув штукенцію навколо іншого зап’ястя японця. Витяг іще одну таку ж із кишені й потрусив, немов іграшкову змію. Сягнув нею за спину Скіннера і щось зробив із його рукою.

— Лишайся тут, на ліжку, старий, — мовив, торкнувшись його скроні пістолетом. Скіннер тільки подивився на нього.

Чоловік повернувся до Шеветт.

— Тобі спускатися драбиною. Твої — спереду.

Штука була прохолодна й слизька, і її кінці зімкнулися, огорнувшись навколо зап’ясть дівчини. Злилися. Штукенція рухалася сама. Червоні пластмасові браслети, схожі на дитячу іграшку. Оті молекулярні фокуси.

— Я за тобою наглядаю, — попередив чоловік, ще раз зиркнувши у відчинений люк на даху, — тож спускайся повільно й слухняно. Якщо стрибнеш чи побіжиш, коли будеш унизу, я тебе вб’ю.

І Шеветт не сумнівалась, що так він би і вчинив, якби міг, але вона згадувала, що сказав їй Оуклі того дня у лісі: що дуже важко влучити у щось, якщо цілитися прямо вниз, і ще важче — прямо вгору. Тож, може, їй просто варто рухати, коли дістанеться низу. Треба буде тільки просунутися метри на два від драбини, так щоб він її не бачив. Але Шеветт глянула на чорно-срібне око пістолета, і це все чомусь не видалося їй хорошою думкою.

Тож вона підійшла до отвору в підлозі й стала на коліна. Було нелегко, коли руки отак зв’язані. Чоловікові довелося її притримувати, схопившись за Скіннерову куртку, але вона спустила ноги на третій щабель та поклала пальці на верхній, і так спускалася. Доводилося ставити ногу на щабель, відпускати той, за який вона трималася, тоді хапатися за інший, доки не втратила рівновагу, і так щоразу.

Але спускаючись, вона розмірковувала, і це допомогло їй зважитися зробити те, що вона надумала. Химерно було думати про таке і лишатися настільки спокійною, але це в неї вже не вперше. Так само вона почувалась у Бівертоні в ніч, коли перелізла через дріт, і то без детальнішого плану, ніж тепер. І ще раз, коли водії вантажівок намагались затягнути її у спальний відсік позаду: вона вдала, ніби не проти, а тоді жбурнула одному в лице термос із гарячою кавою, іншого копнула в голову і вшилася звідти. Вони годину шукали її з ліхтариками, поки вона сиділа навпочіпки у річковому бруді й комарі жерли її заживо. Ліхтарі шукали її у тих кущах.

Шеветт дісталася низу й відступила на крок, тримаючи зв’язані руки так, щоб чоловік бачив їх, якщо забажає. Він спускався швидко — жодного зайвого руху, жодного звуку. Його довгий плащ був з якогось чорного матеріалу, тканини, що не відбивала світло, і Шеветт помітила, що він взутий у чорні ковбойські чоботи. Розуміла, що він чудово зможе бігати в них, якщо доведеться; неочевидна дія, але можлива.

— Де вони? — У кутиках посмішки зблискувало золото. Зачесане назад волосся мало якусь середню між брунатною та білявою барву. Тип ворухнув рукою, нагадуючи Шеветт про зброю. Вона бачила, що рука чоловіка починає пітніти, бачила темні вологі плями всередині білої гумової рукавички.

— Нам треба... — Вона затнулася. Жовтий підйомник стояв там само, де вони з Семмі Селом його лишили, то як же тоді він піднявся?

— Сходами, — ще крупинки золота.

Вони піднялися малярською драбиною: голі сталеві щаблі, деякі з них наскрізь проіржавіли. Шеветт не почула би підйомника. Не дивно, що японець здавався наляканим.

— То що, — спитала Шеветт, — ходімо?

Чоловік пішов за нею до підйомника. Не відводила очей від настилу, щоб не забутися й не глянути вгору, аби пошукати Семмі, який мусив бути десь там. Він не встиг би спуститися так, щоб вони цього не почули.

Чоловік знову притримав її за плече, поки Шеветт перекидала ногу й забиралася всередину, тоді заліз з нею, не відриваючи від неї погляду.

— Оцей — донизу, — вказала Шеветт на один із важелів.

— Давай.

Дівчина зсунула важіль на дещицю, тоді ще трохи — і двигун завищав у них під ногами, несучи їх униз шахтою. Внизу виднілася латка світла, під лампою в іржавій алюмінієвій кліті, і Шеветт замислилася, що б чоловік зробив, якби просто зараз хтось ступив у неї, скажімо, Фонтейн чи один з інших, що приходили перевіряти електрику. Хто завгодно. Вирішила, що чоловік застрелив би їх. Просто пальнув би й скинув тіло у темряву. Це читалося в нього на обличчі. Дуже чітко.

Він вийшов першим і допоміг їй вибратися. Зривався вітер, і можна було відчути, як здіймаються від підошов обертони: Міст починав гудіти, мов приглушена арфа. Шеветт чула звідкілясь сміх.

— Де? — запитав він.

Вона показала, де стояв її велосипед, прикручений до велосипеда Семмі Села.

— Рожево-чорний.

Він махнув пістолетом.

— Відвали, — сказав велик Шеветт, коли вона опинилась за півтора метра від нього.

— Що це? — Пістолет сперся їй у спину.

— Інший велик. Розвалюха з голосовою сигналізацією. Відганяє людей від мого, — Шеветт нахилилась натиснути пальцем на контакт, що звільняв велосипед Семмі Села, але не торкнулась розпізнавальної петлі під сидінням власного.

— Я, блядь, серйозно, мудило, — не вгамовувався її велик.

— Заткни його, — наказав чоловік.

— Зараз.

Вона знала, як зробити це одним махом: відгорнути вбік і назовні, лише великий і вказівний пальцем на непровідній гумі покришки.

Але суто випадково рама торкнулася його пістолета. Шеветт побачила трисантиметрову дугу блискавки між великом і пістолетом — яскраво-пурпурову і товщиною з палець: конденсатори порошкових гальм у верхній трубі розрядили накопичений заряд у протикрадіжну систему, вмонтовану в штучну іржу й ретельно протертий сріблястий скотч. Чоловік упав на коліна з розфокусованими очима, між напіврозтуленими губами надулась і ляснула срібна бульбашка слини. Шеветт здалося, ніби з пістолета в руці заклубилась піна.

Рухай, подумала вона і зіщулилась, готуючись тікати, але тоді в чоловіка поцілило, збивши з ніг, щось чорне, спланувавши з темряви над ними зі звуком зламаних крил. Рулон толю. Тоді Шеветт розрізнила Семмі Села, що стояв на темній карбоновій хрестовій балці, зачепившись рукою за опору. Здавалось, вона бачила його білу усмішку.

— Забув оце, — сказав він і кинув щось униз. Окуляри у футлярі. Шеветт зловила їх навіть зі зв’язаними руками, так наче вони знали, куди хотіли впасти. Вона так і не дізналась, чому він це зробив.

Тому що тоді маленький пістолет плямкнув — блакитні виблиски, мов дюжина зворотних спалахів одночасно — і Семмі Сел упав спиною вперед із балки, просто зник. А тоді Шеветт побігла.

19.Стрибунець

Ямадзакі чув постріли зі свого місця навколішки на підлозі; блискучий пластик зв’язував його зап’ястя за грубим металевим кріпленням, що тримало Скіннерів стінний столик. Чи, може, це був лише звук якогось гідравлічного інструмента?

У кімнаті стояв запах, сильний та їдкий. Він спершу подумав, що це так пахне його страх.

Очі Ямадзакі були на рівні облупленої білої стільниці, окрай якої чорніла пляма розчавленого авокадо.

— Сказав же йому, що маю, — мовив Скіннер, намагаючись зіп’ястися на ноги зі зв’язаними за спиною руками. — Він не схотів. Хочуть що хочуть, га? — Маленький телевізор з’їхав із краю ліжка на підлогу, і з нього вискочив екран на різнокольоровій стрічці плаского кабелю. — Чорт, — Скіннер похитався на ногах, скривившись, коли переніс вагу на хворе стегно, і Ямадзакі подумав, що старий от-от упаде. Скіннер зробив крок, тоді ще один, нахилившись, щоб утримати рівновагу.

Ямадзакі натягнув пластикові пута. Зойкнув, відчувши, що вони стиснулися ще дужче. Ніби живі.

— Будеш смикати чи крутити, — озвався з-за спини Скіннер, — ця гидота в тебе вчепиться. З такими раніше копи ходили. Їх визнали неконституційними, — пролунав гуркіт, від якого здригнулася кімната й заблимало світло. Ямадзакі озирнувся через плече: Скіннер сидів на підлозі, наполовину підтягнувши коліна і нахиляючись уперед. Він вказував лівою ногою на пом’яту й побиту іржею зелену скриньку з інструментами. — Тут є пара півметрових болторізів. Вони впораються, якщо зможу їх дістати, — Ямадзакі спостерігав, як старий почав пропихати великі пальці крізь дірки у зношених сірих шкарпетках. — Не впевнений, що після цього зможу ними користатися... — Він замовк. Глянув на Ямадзакі. — Є краща ідея, але тобі не сподобається.

— Скіннере-сан?

— Глянь туди на підпору.

Конструкція утримувалась безбарвними краплями розплавлених зварювальних прутів, але вигляд мала доволі міцний. Ямадзакі нарахував різнобійні голівки дев’яти гвинтів. Сама діагональна підпора, здавалося, була виготовлена з тонких металевих планок, скріплених разом згори і знизу обмоткою іржавого дроту.

— Це я робив, — пояснив Скіннер. — Там три секції леза з фабричної пилки. Зубчики так і не сточилися. Там, угорі.

Ямадзакі намацав кінчиками пальців приховану нерівність.

— Барахло, Скутере. Ніхріна не різала. Тому її і взяв.

— Пиляти пластик? — Він тримав зап’ястя перед собою.

— Чекай. Почнеш пиляти цю гидоту, їй це не сподобається. Треба прорізати її швидко, або вона дотисне прямо до кісток. Я сказав, чекай...

Ямадзакі завмер. Озирнувся.

— Ти надто близько до центру. Розріжеш там — у тебе буде кільце навколо кожного зап’ястя і хріновини зімкнуться все одно. Треба взятися якомога ближче до одного боку, впоратись тут і перенести лезо на інший, перш ніж вона тебе схопить. Спробую відкрити... — Скіннер штовхнув ящик великими пальцями ніг. Той заторохтів.

Ямадзакі низько нахилився лицем до червоних пут. Вони ледь чутно тхнули ліками. Він вдихнув, приготувався й почав люто пиляти зап’ястками. Пута стали малішати. Залізні браслети, біль пекучий і нестерпний. Згадав руку Лавлесса в себе на зап’ястку.

— Давай, — підбадьорив Скіннер.

Пластик розійшовся з абсурдно гучним ляскотом, схожим на звуковий ефект із дитячого мультика. Ямадзакі звільнився, і червоний браслет навколо лівого зап’ястя миттєво послабшав, вбираючи в себе решту маси.

— Скутере!

Браслет стискався. Ямадзакі потягнувся до скриньки з інструментами й здивувався, що вона відкрита: Скіннер перевернув її п’яткою, розсипавши сотні металевих предметів.

— Синій держак!

Болторіз був довгим і незграбним, із руків’ям, обмотаним засмальцьованою синьою ізострічкою. Ямадзакі помітив, що червоний браслет звужується й починає втискатися нижче рівня шкіри. Він виловив болторіз із безладу однією рукою, сліпо втиснув його щелепи у зап’ястя й наліг усією вагою на верхній держак. Гострий біль. Детонація.

Скіннер повільно і з полегшенням видихнув.

— Ти в порядку?

Ямадзакі глянув на зап’ястя. На лівому виднілась глибока синювата борозда. Вона починала кривавити, але не більше, ніж він очікував. Іншу руку він подряпав пилою. Ямадзакі роззирнувся, шукаючи на підлозі залишки пут.

— Давай мені, — сказав Скіннер. — Але підчепи під пластик, добре? Спробуй не вирвати з мене шматок. І роби другий швиденько.

Ямадзакі перевірив дію болторіза, став на коліна біля Скіннера й пропхнув одне з лез під пластик на зап’ясті старого. Шкіра там була напівпрозора, знебарвлена і плямиста, вени — роздуті й покручені. Пластик розійшовся легко, з тим самим сміховинним звуком, одразу ж захльостуючись навколо іншого зап’ястя Скіннера і звиваючись, мов жива істота. Ямадзакі перерізав браслет, перш ніж він устиг стиснутися, але цього разу з мультяшним ляскотом він просто щезнув.

Ямадзакі втупився у місце, де були пута.

— Двері на засув! — гарикнув Скіннер.

— Що?

— Зачини, бляха, люк!

Ямадзакі проповз навкарачки підлогою, захряснув люк і закрив засув — якесь пласке пристосування з тьмяної бронзи — можливо, колишня деталь корабля.

— Дівчина, — озирнувся він на Скіннера.

— Вона може постукати. Хочеш, щоб цей мудило з пушкою сюди вернувся?

Ямадзакі не хотів. Він зиркнув на люк на стелі — той, що виходив на дах. Зараз він стояв відчиненим.

— Піднімись і глянь хлопа.

— Скіннере-сан? Перепрошую?

— Того гома-здорованя. Чорного, ага?

Навіть не уявляючи, що чи кого мав на увазі Скіннер, Ямадзакі забрався драбиною. Порив вітру жбурнув йому в обличчя дощ, коли він вистромив голову в отвір. Зненацька в нього з’явилось сильне переконання, що він на даху якогось давнього корабля, невідомої чорної залізної шхуни, що дрейфує, покинута, в темному морі; пластикові весла пошматовані, команда збожеволіла чи загинула, а Скіннер, навіжений капітан корабля, вигукує накази з відсіку внизу.

— Тут нікого немає, Скіннере-сан!

Дощ падав гримучою стіною, ховаючи вогні міста.

Ямадзакі висмикнув голову, намацав люк і зачинив його над собою. Закрив на засув, шкодуючи, що той не виготовлений із чогось міцнішого.

Спустився драбиною.

Скіннер уже звівся на ноги й, хитаючись, рухався до ліжка.

— Чорт, — сказав, — хтось зламав мені телек, — він повалився вперед на матрац.

— Скіннере?

Ямадзакі став на коліна біля ліжка. Очі Скіннера були заплющені, дихання — неглибоке і спішне. Ліва долоня піднялася з розчепіреними пальцями й ривками почухала густу плутанину сивого волосся в розстебнутому комірі зношеної фланелевої сорочки.

Ямадзакі відчув різкий кислий припах сечі поверх їдкого залишку вистреленої Лавлессом кулі, з чого б та не була. Глянув на Скіннерові джинси, вже не блакитні, а сірі від носіння, вкриті нерозгладжуваними борознами з тьмяним олійним полиском, і побачив, що старий обмочився.

Він стояв там іще кілька хвилин, не впевнений, що йому робити. Нарешті всівся на поплямований фарбою табурет біля маленького столика, де ще нещодавно був ув’язненим. Провів кінчиками пальців по зубчиках пилкових лез. Зиркнувши вниз, помітив акуратну червону сферу на підлозі біля лівої ноги.

Підняв її. Блискуча кулька з яскраво-червоного пластику, прохолодна і трохи піддатлива. Точно пута, його чи Скіннерові.

Ямадзакі сидів там, спостерігаючи за Скіннером і дослухаючись, як стогне від грози Міст, — до химерної музики, що лунала зі зв’язок кабелів. Хотів був притиснутися до них вухом, але якийсь неназваний страх стримував його.

Один раз Скіннер прокинувся чи на кшталт того і силувався всістися, кличучи, як подумав Ямадзакі, дівчину.

— Її тут нема, — відказав він, поклавши долоню Скіннерові на плече. — Забули?

— І не було, — мовив Скіннер. — Двадцять, тридцять років. Сучий син. Час.

— Скіннере?

— Час. Оце повний їбаний сучий син, га?

Ямадзакі підніс червону сферу до очей старого.

— Дивіться, Скіннере. Бачите, що з неї стало?

— Стрибунець, — сказав той.

— Скіннере-сан?

— Іди, бляха, й покидай його, Скутере, — Скіннер заплющив очі. — Хай стрибає високо...

20. Велика пустка

— Богом клянуся, — мовив Найджел, — ця херня щойно ворухнулася.

Із заплющеними очима Шеветт відчула, як втиснувся в зап’ястя тупий бік керамічного ножа; пролунав звук, наче луснула заштопана надто багато разів автомобільна камера, і зап’ясток звільнився.

— Чорт. Господи... — Руки його діяли грубо і швидко. Шеветт розплющила очі з другим ляском: розмита червона пляма металась туди й назад по купі брухту. Найджел поводив за нею головою, мов той гіпсовий собака-хитайголова, якого колись відшукав Скіннер і послав її вниз продати.

Усі стіни вузького приміщення були загромаджені металом: розпаяними секціями старих рейнольдзівських трубок і запилюженими скляними банками, напханими іржавими спицями. Майстерня Найджела, де він збирав свої візки й лагодив будь-які велосипеди, що йому траплялися. Лососева приманка у його лівому вусі хилиталась у зворотному напрямку від обертів голови, тоді дзенькнула, коли Найджел впіймав штукенцію в стрибку. Червона пластикова кулька.

— Нічого собі, — вражено мовив він, — хто це на тебе вдягнув?

Шеветт підвелася й затремтіла; тремор пробіг її тілом, наче щось живе — просто як ці червоні браслети.

Зараз вона почувалася просто як того дня, коли повернулася до трейлера й виявила, що її матір зібрала речі й майнула. Жодної записки, тільки бляшанка равіолі в каструлі на плиті з притуленою поруч відкривачкою. Шеветт тих равіолі не їла; узагалі не їла їх більше ніколи і знала, що й не буде.

Але це відчуття з’явилося того дня і все собою поглинуло; таке сильне, що його наявність не можна було довести хіба що підрахувати нестачу та спогади про кращі часи. І що б це не було, вона рухалась у ньому — з однієї точки в іншу, — доки не опинилася зрештою за тим дротом у Бівертоні, у місці настільки кепському, що воно наче шкребло цю велику пустку уламком розбитого скла. Тож вона почала усвідомлювати оте, що поглинуло світ, хоча його було видно тільки ледь-ледь, а потім воно зникало на периферії. Не так відчуття, як різновид газу, майже відчутного глибоко в горлі, що холодно й нерухомо залягав у місцях її подальшого проходу.

— Усе добре? — Жирне волосся у Найджела на очах, в руці — червона кулька, в кутику рота стирчить коктейльна зубочистка з целофановим хвостиком бурштинового кольору.

Шеветт тривалий час розмірковувала, чи не випалила це відчуття лихоманка, чи не підсмажила випадково ту схему, якою воно живилося. Але по тому як вона звикала до Мосту, до Скіннера, до посильництва в «Союзнику», вже здавалося, ніби порожнеча наповнюється звичними речами, ніби цілий новий світ виріс у лунці старого й кожен день перетікає в наступний, — чи то танцювала вона у «Дисидентах», чи говорила всю ніч із друзями, чи спала згорнувшись у спальнику в кімнаті Скіннера, де вітер ганяв фанерними стінами і кабелі бриніли вниз у породу, яка дрейфувала (за словами Скіннера), мов найповільніше у світі море.

Тепер усе це розбилося.

— Ветт?

Та самогубиця, яку вона бачила, виловлена на борт «Зодіаку» блідим пластиковим гаком, — біла й обім’якла, вода з носа й рота. Якщо вдаритися як слід, казав Скіннер, можна зламати й вивихнути всі кістки. Пробігла голою через бар і стрибнула у воду головою вниз зі столика когось із туристів біля билець, заплутавшись у флуоресцентних сітях Хару і японських поплавцях-рибках. І хіба Семмі Сел не дрейфував зараз туди само, можливо, вже випливши з мертвої зони, яка віднаджувала рибу багаторічними викидами токсичного свинцю від незліченних шарів фарби, у течію, що, як казали, відносила мерців Мосту повз Мішн-Рок, щоб ринути під ноги багатіям у мікропорі, які бігають підтюпцем на бетонному березі Чайна-Бейсін?

Шеветт нахилилась і виблювала, зумівши майже повністю влучити у відкриту порожню бляшанку з-під фарби, край якої був густо вкритий струпами сірої ґрунтовки, що нею Найджел вирівнював проблемні тріщини.

— Ну, ну, — Найджел танцював навколо неї з сором’язливо-грубуватою неохотою торкатися; великі руки зависли в повітрі з тривогою через її нудоту і страх, що вона наблює на його роботу, а це зрештою може вимагати ретельного і ніколи раніше не баченого процесу викидання, а не просто прибирання його тісного гнізда. — Води? Хочеш води? — Простягнув їй стару бляшанку з-під кави, в якій гасив розжарений метал. На поверхні плавав масляний потічок, схожий на бензин під доком, і Шеветт ледь не знудило знову, але натомість вона присіла.

Семмі Сел загинув, Скіннер, можливо, теж. Він і той аспірант зв’язані там пластиковими червами.

— Шев?

Найджел відставив бляшанку з-під кави й запропонував натомість відкорковане пиво. Вона відмахнулася, закашлявшись.

Найджел попереминався з ноги на ногу, тоді розвернувся й задивився крізь трикутний фрагмент оргскла, що слугував йому одним із вікон. Скло вібрувало від вітру.

— Гроза, — зауважив так, ніби тішився зазначити, що зовнішній світ так само рухався хоч якимось упізнаваним курсом, наскільки б суворим той не був. — Дощ із грозою.

Тікаючи зі Скіннерового житла від зброї в руці убивці, від його очей та золота у кутиках посмішки, низько нахиляючись, щоб утримати рівновагу зі зв’язаними руками й футляром із окулярами мудака, Шеветт бачила, що всі інші теж бігли, напевно, випереджаючи руйнівний спокій, який нагодився з першим, майже теплим поривом дощу. Скіннер мусив знати, що той наближається: він спостерігав за барометром у банальному старому футлярі, мов за штурвалом якогось старого корабля. Скіннер, засівши у своїй коробці на верхівці Мосту, знався на погоді. Може, інші теж зналися, але звичною справою було чекати, а тоді намагатись обігнати грозу, торгуючись за останній продаж, останню сигарету, якийсь шматочок справ. Година перед грозою видавалася зручною: люди робили хаотичні покупки, попри звичайну стерпну невпевненість. Хоча за сильної грози кілька людей зникали, і то не завжди невлаштовані, новоприбулі мчали зі своїм мотлохом на будь-яке вільне місце, яке могли зайняти на зовнішній частині споруди; часом ціла клаптикова секція просто відривалася, якщо вітер брався за неї як слід, — Шеветт не бачила сама, але про це подейкували. Новоприбулим ніщо не заважало шукати прихистку на настилах, але вони рідко так робили.

Дівчина витерла рота тильним боком долоні й узяла в Найджела пиво. Сьорбнула. Пиво було теплим. Вона віддала його Найджелові. Той дістав із рота зубочистку, почав підіймати бляшанку для ковтка, передумав і поставив її біля зварювального пальника.

— Щось не так, я ж бачу,— мовив.

Шеветт помасажувала зап’ястя. Там, де їх стискав пластик, проявилися два кільця з висипом — рожевим і вологим. Вона взяла керамічний ніж і автоматично його закрила.

— Угу, — озвалася, — угу, щось не так...

— У чому справа, Шеветт? — Він струсив волосся з очей, мов стривожений пес, нервово торкаючись пальцями своїх інструментів. Руки в нього скидались на брудних і мертвотно-блідих тварин, здатних власним німим та моторним чином вирішити проблеми, що безнадійно спантеличували самого чоловіка. — Твоє японське лайно розшарувалося, — вирішив, — і ти злишся...

— Ні, — озвалась вона, майже його не чуючи.

— Для велика посильного потрібна сталь. Вага. Великий кошик попереду. А не картон, загорнутий в якусь божевільну арамідну фігню, що важить як сендвіч. Що як ти вріжешся в ав-автобус? Вдаришся у нього ззаду? У тебе більша м-маса, ніж у в-велика, ти перевернешся і ро-розіб’єш... розіб’єш собі... — Він крутив руками, намагаючись точніше описати фізику уявної аварії. Шеветт підвела погляд і побачила, що він тремтить.

— Найджеле, — сказала, підвівшись, — цю штуку на мене вдягнули просто заради жарту, січеш?

— Вона ворушилась, — заперечив він. — Я бачив.

— Ну, жарт був несмішний, гаразд? Але я знала, куди мені йти. До тебе, так? І ти її зняв.

Найджел струсив волосся назад на очі, сором’язливий і вдоволений.

— У тебе був цей ніж. Добре ріже, — тоді він спохмурнів. — Тобі потрібен сталевий ніж...

— Я знаю. Мені час іти... — Вона нахилилась підняти бляшанку з-під фарби. — Я це викину. Вибач.

— Там гроза, — мовив Найджел. — Не виходь у грозу.

— Мені треба йти. Я буду в порядку, — вона уявляла, як той чоловік убив би й Найджела, якби знайшов її тут. Скривдив би його. Налякав.

— Я зрізав їх, — він тримав червону кульку.

— Викинь, — порадила Шеветт.

— Чому?

— Глянь, який висип.

Найджел жбурнув кульку геть, мов отруйну. Вона застрибала і щезла з поля зору. Найджел витер пальці об брудний перед футболки.

— Найджеле, можеш дати мені якусь викрутку? Пласку.

— Мої всі зношені... — Білі тварини пробіглися безліччю інструментів, радіючи полюванню, поки Найджел похмуро за ними спостерігав. — Я викидаю пласкі гвинти, щойно викручую. Шестикутна — те, що треба...

— Мені потрібна дуже зношена.

Права рука метнулась і повернулася зі здобиччю, трохи вигнутою, з чорним руків’ям.

— Саме така, — мовила Шеветт, застібаючи Скіннерову куртку. Дві руки простягнули їй викрутку, поки Найджел спостерігав з-під волосся.

— Я... Ти подобаєшся мені, Шеветт.

— Знаю, — сказала вона, стоячи з бляшанкою з блювотою в одній руці й викруткою в іншій. — Знаю.

Збентежений мішаниною пластику, що слугувала дахом верхньому настилу, дощ прямував уздовж ліній відходів та електродротів, виринаючи над головою під божевільними кутами, випадковими каскадами й мініатюрними Ніаґарами, що збігали з жолобчастого заліза й фанери. Стоячи біля входу в майстерню Найджела, Шеветт спостерігала, як склався навіс і літри сріблястої води водночас вихлюпнулися з пружної улоговини, опуклої полотняної ванни, що з різким тріском піддалася, миттєво перетворившись на кілька метрів промоклої тканини, яка ляскотіла на вітрі. Ніщо тут ніколи не планувалося у будь-якому загальному сенсі, й будь-які водостічні проблеми вирішувалися після виникнення. Або, що ймовірніше, не вирішувалися.

Шеветт бачила, що половина світла не горить, та можливо, це тому, що його повимикали, перестрахувалися по максимуму. Але потім вона вловила краєчок того химерного рожевого спалаху, з яким вибухає трансформатор, і почула його гуркіт. З боку Трежера. Так вирішилося питання з рештками світла, і зненацька дівчина вже стояла майже у цілковитій пітьмі. Нікого не було видно, геть нікого. Тільки стоватна лампочка в помаранчевому пластиковому патроні кружляла на вітрі.

Шеветт вийшла у центр настилу, намагаючись стежити за падінням дротів. Згадала, що тримає в руці бляшанку, і пожбурила її убік, почувши, як та вдарилась об землю й покотилась.

Подумала про свій велосипед, що лежав під дощем із висотаними конденсаторами. Хтось його точно поцупить, і велосипед Семмі Села — теж. Це була найбільша й найцінніша річ, якою Шеветт коли-небудь володіла, і вона заробила кожен долар, який поклала на стійку в «Міських колесах». Вона не ставилась до нього як до речі, а більше так, як, вважала, люди ставляться до коней. Деякі посильні давали своїм велосипедам імена, але Шеветт би цього ніколи не зробила — з якоїсь причини саме тому, що справді ставилась до нього як до живої істоти.

Рухай, сказала вона собі, вони дістануть тебе, якщо лишишся тут. Спиною до Сан-Франциско, вона вирушила в бік Трежера.

Вони — це хто? Той, зі зброєю. Він прийшов по окуляри і вбив Семмі. Чи надіслали його ті люди, які дзвонили Банні й директору Вілсону? Охоронці. Силовики.

Футляр у неї в кишені. Гладенький. І ця химерна карикатура на місто, ці вежі з розпростертими вершинами. «Санфлавер».

— Господи, — мовила вона, — куди? Куди мені йти?

До Трежера, де тусувались перевертні й безбашені, навіжені, зігнані з Мосту, щоб привидами майоріти в тамтешніх лісах? Скіннер казав, ніби там колись розташовувалася база військового флоту, але просто після Літтл-Ґранде про неї подбала моровиця — щось таке, що перетворювало твої очі на м’якуш, а тоді позбавляло тебе зубів. Лихоманка Трежер-Айленда. Так ніби після землетрусу щось виповзло з бляшанки на тій ділянці флоту. Тож ніхто там тепер не бував, ніхто нормальний. Іноді можна було побачити багаття й дим удень і йти просто до Оуклендівського прогону й до консольної балки, і люди, що жили там, були справді не такими, як люди тут, на підвісній частині.

Чи, може, варто повернутися, спробувати забрати свій велик? Година їзди — і гальма знову зарядяться. Шеветт уявляла, як просто їде, можливо, на схід, їде цілу вічність у будь-яку тамтешню країну, з пустелями з телевізора, а тоді — пологими зеленими фермами, де рядами марширують великі машини, роблячи свою справу. Але Шеветт згадала дорогу з Орегону, вантажівки, що проносяться повз уночі, мов шалені тварини, і спробувала уявити, як їде таким шляхом. Ні, на такій дорозі не було де зупинитися, нічого людського розміру, та й заледве навіть світло бувало серед усіх цих темних полів. Де можна йти та йти вічно і ніколи нікуди не дійти, навіть присісти ніде. Велосипед її нікуди там не довезе.

Чи піти до Скіннера. Піднятись і перевірити...

Ні. Шеветт силоміць притлумила думку.

Пустка виринула газом із темряви, в якій торохкотів дощ, і дівчина затамувала подих, намагаючись не вдихнути її.

Коли щось втрачаєш, то наче вперше взагалі усвідомлюєш, що мав це. Треба було, щоб матір поїхала, аби зрозуміти, що раніше вона взагалі існувала, бо інакше вона просто була тим місцем, усім, як погода. І Скіннер, і пальник, і масло, яке Шеветт мусила закрапувати у маленький отвір для пом’якшення шкіряного сальника, щоб працював насос. Ти не прокидаєшся щоранку й не кажеш так і так кожній дрібничці. Але з дрібничок усе і складається. Чи з когось, кого бачиш, коли прокидаєшся. Чи от Ловелл. Коли в неї був Ловелл — якщо вона могла казати, що він у неї був, і вона думала, що насправді не могла, — але принаймні поки він був там, він був трохи як цей...

— Шев? Це ти?

І це справді він. Ловелл. Сидів, схрестивши ноги, на іржавому холодильнику з написом КРЕВЕТКА спереду, курячи сигарету і спостерігаючи, як стікає дощ із навіса продавця креветок. Шеветт не бачила його вже три тижні, і єдине, про що вона зараз думала, — що вигляд у неї мусить бути геть хріновий. Поруч із Ловеллом сидів той скін, якого називали Код, натягнувши чорний капюшон світшота і ховаючи долоні в довгих рукавах. Коду вона ніколи не подобалася.

Але Ловелл у світлі сигарети всміхався.

— То що, — озвався він, — скажеш «привіт», чи як?

— Привіт, — сказала Шеветт.

21. «Когнітивні дисиденти»

Райделл не був достоту певен щодо всієї цієї історії з мостом, і ще менше — щодо розповідей Фредді про нього на Ярмарку Їжі й дорогою назад із Норт-Біч. Він усе згадував документальний фільм, який бачив у Ноксвіллі, і був переконаний, що там не казали нічого про канібалів чи культи. Подумав, що Фредді хоче, аби він так думав, бо ж це саме йому, Райделлові, треба було піти туди й дістати цю дівчину, Шеветт Вашинґтон.

А тепер, коли він справді взявся за справу і спостерігав, як метушаться люди, намагаючись сховати свої речі від дощу, реальність іще менше скидалася на розповіді Фредді. Схоже було на карнавал чи щось таке. Або на ярмаркові атракціони, тільки криті, на верхньому рівні, з хисткими халупками — майже коробками — й цілими трейлерними будиночками, що тримались, підвішені, на великих грудках клею, мов коники в павутині. Рухатися вгору і вниз між двома початковими рівнями настилів можна було крізь отвори, прорізані у верхньому; під ними були приладнані найрізноманітніші сходи, фанерні та зварені з металу, а біля одного — старий трап від літака, що просто стояв там зі спущеними шинами.

На нижньому настилі, якщо проминути багацько візків із їжею, розташовувалися переважно бари — найменші, що їх колись бачив Райделл: деякі вміщали всього чотири табурети й навіть жодних дверей не мали — тільки велику віконницю, яку можна було опустити й замкнути.

Але нічого з цього, наскільки він бачив, не споруджувалося за планом. То не був торговельний центр, де бізнес запихають на місце й чекають, працюватиме він чи ні. Здавалося, це місце просто виросло, одне припасоване до іншого, аж доки весь прогін не огорнула безформна маса всячини, в якій не було двох однакових частинок. Скрізь, куди не глянь, різний матеріал, і майже жоден не використовувався за початковим призначенням. Райделл проминав ятки, облицьовані бірюзовою «формікою», імітацією цегли, уламками кахлів, викладеними закрутами, сонцями й квітами. Одне безрадісно зачинене місце вкривали зелено-мідяні пластини демонтованих електроплат.

Райделл виявив, що усміхається від усього побаченого й від людей, які не звертали на нього ані найменшої уваги — канібальської теж. Вони, здавалось, витворювали таку само мішанину, як і їхні будівельні матеріали: будь-якого віку, раси, кольору шкіри, і всі вони поспішали сховатися від грози, що вже дуже очевидно насувалася — вітер посилювався, поки Райделл торував собі шлях повз візки і старих пані, що волочили солом’яні валізи. У ноги йому врізався малий, який ішов, похитуючись і стискаючи в обіймах великий червоний вогнегасник. Райделл ніколи не бачив такі татуювання в малої дитини. Хлопчик щось проказав іншою мовою і зник.

Райделл зупинився і видобув із кишені мапу Ворбейбі. Вона показувала, де жила дівчина і як туди забратися. Просто на даху цього проклятущого місця, у маленькій халупі, приліпленій до вершини однієї з веж, звідки звішувалися кабелі. У Ворбейбі був прекрасний почерк, дуже витончений; він намалював цю мапу на задньому сидінні «петріота» і зробив позначки для Райделла. Сходи тут, тоді йти цим містком і піднятись якимось ліфтом.

Утім, Райделл виявив, що перший підйом завдасть клопоту, бо зараз, роззираючись, чоловік бачив цілу купу невеликих сходів, що зміїлись поміж ятками й зачиненими мікробарами без жодної системи. Райделл здогадувався, що всі вони вели у такий самий бардак, але ж не було жодної гарантії, що вони всі сполучаються.

Тоді на Райделла наринуло виснаження, і він лише хотів знати, де й коли мусить спати і що це взагалі за херня відбувається. У що він дозволив Ернандесові себе втягнути?

А потім пролився дощ, посилений на кілька позначок вітром, і місцеві всерйоз поховалися в укриття, лишивши Райделла щулитися в куточку між парою старомодних японських торговельних автоматів. Уся споруда, якщо її можна так називати, була достатньо шпаристою, щоб пропускати дощ, але водночас достатньо великою і незграбною, щоб серйозно перешкоджати вітру. Усе заскрипіло, заляскотіло й ніби застогнало. І ще почало вимикатися світло.

Райделл побачив спалах білих іскр, і з того шаленого клубка випав дріт. Хтось щось загорлав, але слова відносило вітром і він не зміг їх розібрати. Глянув униз і побачив, що біля тактичних кросівок збирається вода. Недобре, подумав він: калюжі, мокре взуття, змінний струм.

Біля торговельних автоматів розташувався фруктовий прилавок, збитий із непотрібних дощок, мов якась дитяча фортеця. Але під ним ховалася подоба полиці, майже за два метри над землею, і під нею, здавалося, було сухо. Райделл видерся на прилавок, забравши ноги з води. Пахнуло переспілими мандаринами, але було на дев’яносто відсотків сухо, а японський автомат переважно захищав від вітру.

Райделл застібнув куртку до самого верху, запхнув кулаки в кишені й подумав про гарячу ванну та сухе ліжко. Подумав про свою «Футонову діру» у Map-Вісті й справді засумував за домом. Господи, подумав він, далі ще засумую за тими квітковими наліпками.

Обвалився парусиновий навіс: дерев’яні опори переломились, мов зубочистки, проливши кількадесят літрів дощу. І саме тоді він і побачив її, Шеветт Вашингтон, просто перед собою. Наче уві сні. Метрів за п’ять від себе. Вона просто стояла там.

У Райделла була ця ніби дівчина у Флориді, коли його батько переїхав туди й захворів. Звали її Клаудія Марсаліс, вона походила з Бостона, а її матір мала дім на колесах у тому ж парку, що й Райделлів батько, просто біля Тампа-Бей. Райделл вчився на першому курсі Академії, але в нього бували канікули, а батько завжди вмів вигідно роздобути квитки на літак.

Тож на канікулах Райделл вирушав туди, до батька й інколи ввечері їздив на побачення з Клаудією Марсаліс у «Лінкольні» її матері 94 року, який, за словами Клаудії, був вишневим, коли його привезли, але тепер його вже з’їдала сіль. Вочевидь, у Бостоні вона виїжджала на ньому тільки влітку, щоб не віддавати на поталу хімікатам. Він мав біло-блакитні номерні знаки з написом НАРОДНА СПАДЩИНА, бо це була колекційна машина. Номери були старомодними, штампованими з металу й без підсвітки зсередини.

Їздити в тому районі Тампи було непросто: всі дорожні знаки слугували цілями для стрільби чи нічної демонстрації дії чока на чиємусь дробовику. Зброї довкола також демонструвалося чимало: по декілька штук у віконці кожного пікапа та позашляховика, ще й зазвичай парочка старих великих собак. Клаудія зазвичай діставала Райделла на цю тему — щодо флоридських хлопців у бейсболках із рекламними лого, які роз’їжджали кругом зі своїми пушками й собаками. Райделл казав їй, що він тут ні до чого, що він із Ноксвілла, а в Ноксвіллі люди не роз’їжджають зі зброєю напоказ. І не прострілюють дорожні знаки, якщо поліційне управління здатне про це подбати. Але Клаудія була з тих, хто вважав, ніби південніше Вашингтона все однакове, чи, може, просто придурювалася, щоб його подражнити.

Але вночі пахло сіллю, магноліями й болотом, і вони їздили в тому «Лінкольні» з відчиненими вікнами й слухали радіо. Коли темнішало, можна було побачити світло з кораблів і великих вантажних гелікоптерів, що гуркотіли повз, мов найповільніші у світі НЛО. Інколи вони, бувало, могли мляво перепихнутися на задньому сидінні, але Клаудія казала, що у Флориді від цього надто пітнієш, і Райделл зазвичай погоджувався. Просто вони лишалися там на самоті, а робити більше особливо було й нічого.

Якось увечері вони слухали кантрі-станцію з Джорджи, і почала грати «Ми з Ісусом надеремо твою язичницьку дупу» — той жорсткий п’ятдесятницький метал про аборти, аятол і все таке. Клаудія ніколи навіть не чула його раніше й ледь не впісялася від сміху. Просто не могла повірити, що ця пісня існує. Коли ж нарешті опанувала себе й витерла сльози, спитала в Райделла, чому він узагалі хоче бути поліціантом. І йому від цього стало дещо незатишно, так ніби вона вважала, що його навчання в Академії теж було смішним, просто як ця тупувата пісня. Але, можливо, й тому, що він насправді не надто над цим розмірковував.

Насправді ж, напевно, його бажання було тісно пов’язано з тим, що вони з батьком завжди дивилися разом «Копів у біді», бо ця програма серйозно вчила поваги. Ти бачив, із якими проблемами поліції доводилося мати справу. Не лише з озброєними слизняками під кайфом, але й із адвокатами слизняків, і з клятими судами, й усім іншим. Але Райделл знав, що якби сказав Клаудії, що хоче цього через телепрограму, вона посміялася б. Тож він трохи поміркував і відповів, що йому подобалася думка про допомогу людям у справжній біді. Коли він це сказав, вона тільки й глянула на нього.

— Беррі, ти серйозно, так?

— Авжеж, — мовив він, — здається, так.

— Але Беррі, якщо ти будеш копом, люди тобі просто брехатимуть. Люди вважатимуть тебе ворогом. Вони й говорити з тобою захочуть тільки тоді, коли опиняться в біді.

Кермуючи, він зиркнув на неї.

— Звідки ти стільки знаєш?

— Бо цим займається мій батько, — завершила вона розмову й ніколи більше не порушувала цю тему.

Але він думав про її слова, коли водив «Ґангед» для «ІнтенСек’юра», бо це було ніби бути копом, але насправді не зовсім. Люди, яким ти допомагав, навіть не завдавали собі клопоту тобі брехати, бо це вони платили гроші.

І ось він опинився на цьому мосту, виповзав з-під фруктового прилавка, щоб рушити за дівчиною, що, як стверджували Ворбейбі і Фредді — якому, починав висновувати Райделл, він ніхріна не довіряє, — безжально вбила німця, чи ким там він був, у тому готелі. І вкрала ці окуляри, які Райделл повинен був повернути. Але якщо вона вкрала їх до того, то чому повернулася вбити його пізніше? Та справжнє питання полягало в тому, який це має стосунок до всього — навіть до того, що він усі ті рази дивився «Копів у біді» із батьком? Подумав, що відповідь проста: він, як і всі інші в його становищі, намагався заробити собі на життя.

З різних місць у всьому тому хисткому мотлоху нагорі пробивались чималі потоки дощу, плюскаючи об настил. Далі внизу на мосту щось спалахнуло рожевим, наче блискавка. Райделлові здалося, ніби дівчина щось відкинула вбік, але якби зупинився перевірити, міг її загубити. Вона тепер рухалась, оминаючи водоспади.

Техніці вуличного стеження в Академії не дуже-то й навчали, хіба що вважали, ніби з тебе вийде настільки хороший детектив, що відправляли тебе одразу на поглиблені курси з розслідування злочинів. Але Райделл усе одно придбав собі підручник. Проблема в тому, що так він дещо дізнався: для стеження точно потрібен щонайменше один партнер, і це за умови, що у вас є радіозв’язок, а якісь перехожі, прямуючи у своїх справах, дають вам трохи прикриття. Якщо ж працювати так, як йому доводилося зараз, найкраще, на що він міг сподіватися, — це просто скрадатися за дівчиною.

Райделл упізнав її через шалену зачіску-хвостик, заломлений ззаду, мов в одного з тих огрядних японських борців. Дівчина, втім, гладкою не була. Її ноги, видніючись з-під старої великої байкерської куртки, яка мусила провисіти кілька років в амбарі, здавалися добре натренованими. Вони були вкриті чимось тісним і блискуче-чорним, мов Кевінові мікропорові вдяганки із «Вдуй Мені», і закінчувалися якимись темними чоботами чи високими черевиками.

Стежачи за дівчиною настільки уважно й намагаючись не потрапити їй на очі, якщо раптом вона обернеться, він примудрився ступити просто під один з водоспадів. Точнісінько за комір. Якраз тоді він почув, як хтось гукнув її: «Шев, це ти?» — і опустився на коліно в калюжу за стосом натяганих зі смітника дощок п’ять на десять сантиметрів у розрізі, з налиплим на них розмоклим тиньком. Особу підтверджено.

Водоспад позаду надто шумів, щоб розібрати подальші слова, але Райделл їх бачив: молодика в чорній шкірянці, значно новішій, ніж у дівчини, та когось іще у чорному, з насунутим каптуром. Вони сиділи на холодильнику чи чомусь такому, і хлопець у шкірянці затягувався сигаретою. Волосся в нього було зачесане таким собі гребенем: непоганий фокус для такого дощу. Сигарета полетіла дугою і, змигнувши, погасла у воді, а хлопець підвівся й начебто заговорив із дівчиною. Той, у чорному, теж зліз, рухаючись, мов павук. То був світшот, розгледів Райделл, із рукавами, сантиметрів на п’ятнадцять довшими за руки. Постать скидалася на розхитану тінь із якогось колись баченого Райделлом старого фільму, де тіні відділялися від людей і їх треба було впіймати та пришити назад. Саблетт, напевно, підказав би йому назву.

Райделл дуже старався не ворушитися, стоячи на коліні в калюжі, а тоді трійця рушила — двоє обабіч від дівчини, а тінь позирала назад, перевіряючи тил. Райделл розгледів частину білого обличчя й жорсткі, обачні очі.

Порахував: один, два, три. Тоді підвівся й рушив за ними.

Не знав, скільки вони пройшли, перш ніж побачив, що вони мовби випали з поля зору. Райделл витер дощ із очей і спробував зрозуміти, що сталося, але тоді помітив, що вони спустилися сходами, цього разу врізаними в нижній настил: такого він ще не бачив. Підійшовши, почув музику й побачив блакитнувате сяйво. Яке, як виявилося, належало тонкій неоновій вивісці з великими блакитними літерами: КОГНІТИВНІ ДИСИДЕНТИ.

Райделл постояв там секунду, дослухаючись до шипіння води, що спадала з трансформатора вивіски, а тоді просто спустився сходами.

Ті були фанерними, з прикріпленим степлером наждаком, щоб не послизнутися, але Райделл усе одно ледь не послизнувся. На півдорозі вниз зрозумів, що це бар: відчував запах пива й кілька різних видів курива.

І ще внизу було тепло. Наче зайти в лазню. І людно. Хтось кинув у Райделла рушник. Той був геть мокрим і вдарив його у груди, але чоловік схопив його і витер волосся й лице, а тоді жбурнув назад у напрямі прильоту. Хтось іще засміявся — судячи з голосу, жінка. Райделл підійшов до барної стійки і знайшов у кінці вільне місце. Виловив з мокрої кишені кілька п’ятірок і з ляском кинув на стійку.

— Пива, — сказав, і не підвів очей, коли хтось поставив перед ним напій і змахнув монети з поля зору. Пиво було одного з тих зварених в Америці японських брендів, які не надто полюбляли пити у місцях на кшталт Тампи. Райделл заплющив очі й випив десь половину одним махом. Коли ж розплющив їх і відставив напій, хтось поруч спитав:

— Прошивка?

Райделл глянув і побачив персонажа без щелепи в маленьких рожевих окулярах і з маленьким рожевим ротом; зачесане назад поріділе піщане волосся блищало сильніше, ніж від вологи в приміщенні.

— Що? — перепитав.

— Я сказав, прошивка.

— Я почув.

— То як? Треба?

— Гей, слухай, — мовив Райделл, — просто зараз мені треба тільки це пиво, січеш?

— Твій телефон, — сказав рожеворотий. — Чи факс. Гарантована прошивка, один місяць. Тридцять днів, чи безплатно тридцять наступних. Без терміну, домашній зв’язок. Треба за кордон — можем домовитись і за кордон. Але триста за базову прошивку, — гудіння, яким це все пролунало, нагадало Райделлові голосові чипи з найдешевших дитячих іграшок.

— Чекай-но.

Чоловік кілька разів кліпнув за рожевими окулярами.

— Ти про те, що можна зробити з кишеньковим телефоном, так? Щоб не треба було платити компанії?

Чоловік просто дивився на нього.

— Що ж, дякую, — хутко мовив Райделл. — Красно дякую, але в мене просто немає з собою телефона. Якби був, я б із радістю погодився.

Той досі дивився на Райделла.

— Здається, я тебе вже бачив... — У голосі звучав сумнів.

— Нє, — відказав Райделл. — Я з Ноксвілла. Просто сховався від дощу. — Він вирішив, що вже можна ризикнути обернутись і оглянути місце, бо дзеркала за барною стійкою сильно запітніли й стікали краплями. Розвернув плече й побачив японку, яку помітив того разу на пагорбах у Голлівуді, коли їздив із Саблеттом. Вона стояла на невеличкій сцені оголеною, довге кучеряве волосся спадало їй до пояса. Райделл почув власне рохкання.

— Цей, — кликав його чоловік, — цей...

Райделл стріпонувся — химерно-автоматичним чином, мов мокрий собака, — але японка не зникла.

— Агов. Кредит, — знову гудіння. — Проблеми? Може, хочеш просто дізнатись, що в них на тебе є? Чи на будь-кого іншого, якщо маєш потрібні номери...

— Гей, — перервав Райделл, — чекай. Ота жінка... — Рожеві окуляри нахилились убік. — Хто це?

— Це голограма, — відповів чоловік геть іншим голосом і пішов геть.

— Ніфіга собі, — озвався в Райделла за спиною бармен, — ти щойно поставив рекорд відкараскування від Едді-Сраки. Заслужив пиво, чуваче.

Бармен був темношкірим, із мідними намистинами у волоссі. Він широко всміхався Райделлові.

— Звемо його Едді-Сракою, бо він і сам такий, і все через неї робить. Втикне твій телефон у якусь коробку без батареї, натисне на кілька кнопок, прикладе мертвому припарку й забере твої гроші. Оце Едді, — бармен відкоркував пиво й поставив поруч із іншим.

Райделл озирнувся на японку. Вона не рухалася.

— Я просто сховався від дощу, — тільки й спромігся сказати.

— Чудовий вечір для цього, — відказав бармен.

— Чуєш, ота жінка...

— Танцюристка Джозі, — пояснив бармен. — Ти дивися. Вона її запустить танцювати за хвилину, щойно буде пісня, яка їй подобається.

— Джозі?

Бармен вказав. Райделл простежив поглядом. Побачив дуже огрядну жінку з волоссям кольору й текстури грубої сталевої вати. Вона сиділа в колісному кріслі[48] й носила новісінький джинсовий комбінезон на лямках і білий світшот розміру «ікс-ікс-ель», а руки ховала в чомусь схожому на гладеньку сіру пластикову муфту на колінах. Очі в жінки були заплющені, а лице — позбавлене виразу. Райделл не міг точно визначити, чи не спить вона.

— Голограма? — Японка взагалі не рухалася. Райделл згадував, що бачив тієї ночі. Рогата корона, уся срібляста. Волосся на лобку виголене знаком оклику. Ця японка не мала ні того, ані іншого, але це була вона. Точно вона.

— Джозі завжди проєктує, — сказав бармен таким тоном, наче з цим нічого не можна було вдіяти.

— З тієї штуки на колінах?

— Це інтерфейс. Проектор — ну, він отам, — вказав він. — На тій НЕКівській вивісці.

Райделл побачив маленьку чорну штукенцію, прикріплену вгорі на старій вивісці з підсвіткою. Вона скидалася на стару відеокамеру, оптичного типу. Райделл не знав, чи НЕК — це якесь пиво[49], чи щось інше. Усю стіну вкривали вивіски, всі — різних брендів, і тепер Райделл упізнав кілька назв, розваживши, що вони належали старим електронним компаніям.

Він зиркнув на штукенцію, тоді знову на товстунку в кріслі — й засмутився. І розізлився теж. Так ніби щось втратив.

— Не те щоб я знав, що саме, — сказав сам до себе.

— Хто завгодно б заплутався, — відповів бармен.

Райделл уявив, як хтось сидить біля тієї дороги в долині. Вичікує на машини. Як-от вони з друзями залягали під кущами на Джефферсон-стріт і кидали бляшанки людям під колеса. Звук був такий, наче з колеса відлетів ковпак. Люди виходили з машин і шукали, хитаючи головами. А те, що він бачив, було лише версією такої само розваги — хтось грався з дорогою іграшкою.

— Чорт, — мовив він і зосередився на пошуках Шеветт Вашингтон у натовпі. Тепер він не відчував запахів пива чи курива — радше мокрого волосся, одягу і просто тіл. І он вона сиділа, з двома друзями, згорбившись над маленьким круглим столиком у кутку. Капюшон світшота був відкинутий, виявляючи Райделлові голену білу голову з якимось татуюванням кажана чи птахи збоку, на місці, де його сховало б відросле волосся. Такі татуювання набивалися вручну, а не на керованому комп’ютером столі. У профіль лисий мав невелике жорстке обличчя, а ще він мовчав. Шеветт Вашингтон щось розповідала іншому хлопцю й мала засмучений вигляд.

А тоді музика змінилася: залунали ці ударні, мовби мільйони їх, якимось чином вишикувані за стінами, а на них наринали химерні хвилі перешкод, спадали й наринали знову, а ще — жіночі голоси, що кричали по-пташиному, і ніщо з цього не було справжнім: голоси, рухаючись повз, змінювали частоту, мов сирени на шосе, а ударні, якщо вслухатися, випліталися з маленьких нарізаних шматочків звуків, які ударними взагалі не були.

Японка — голограма, нагадав собі Райделл — підняла руки й почала танцювати, ніби зациклено човгаючи, прив’язуючись за часом не до темпу ударних, а до хвиль перешкод, що плинули звуком туди й назад, і коли Райделл вирішив глянути, то побачив, що очі в огрядної жінки розплющені, а руки всредині пластикової муфти рухаються.

Більше ніхто в барі не звертав на дійство жодної уваги — тільки Райделл і жінка у кріслі. Райделл прихилився до барної стійки, спостерігаючи за танцем голограми й розмірковуючи, що йому робити далі.

Список побажань Ворбейбі був таким: найкраще дістати й окуляри, і дівчину; наступний найкращий варіант — окуляри; сама дівчина однозначно лишалася третім варіантом, але обов’язковим, якщо це все, що було.

Музика Джозі востаннє відлинула й згасла, і танець голограми скінчився. Від кількох столиків пролунали п’яні аплодисменти, і Джозі кивала головою, ніби дякуючи.

Найгірше в усьому те, подумав Райделл, що цій Джозі, затиснутій у своє крісло, просто кепсько вдавалося змушувати ту штуку танцювати. Він згадав про сліпого в ноксвіллському парку, який цілий день сидів там, награючи на старовинній гітарі «Нешнл». Сидів там, сліпий, з цією старою гітарою, і просто ні дупля не відбивав в акордах. І так, здавалось, нічому й не навчився. Це видавалося нечесним.

Тепер якісь люди встали з-за сусіднього з Шеветт Вашинґтон столика.

Райделл одразу метнувся туди, захопивши пиво, вигране за те, що позбувся Едді-Сраки. Досі не так близько, щоб розчути розмову, проте можна було спробувати. Намагався придумати спосіб заговорити до них, але всі варіанти видавалися доволі безнадійними. Не те щоб він надто вирізнявся з натовпу, бо в нього склалося враження, ніби більшість присутніх тут не були завсідниками, просто випадковою вибіркою, що сховалася сюди від дощу. От тільки Райделл геть не уявляв, що це за місце. Не здогадувався, що означали «Когнітивні дисиденти»: назва не допомагала йому зрозуміти тематику абощо. І крім того, що б Шеветт Вашингтон та її хлопець не обговорювали, розмова, здавалося, палкішала.

Її бойфренд, подумав Райделл. Щось у мові її тіла виказувало Роздратовану Дівчину, і щось у тому, як старанно цей юнак намагався вдавати, наскільки мало його це все обходить, підказувало, що насправді вона Колишня...

Усе це раптом зійшло нанівець, коли розмови в барі стихли. Підвівши очі від пива, Райделл побачив лейтенанта Орловського, вампіроподібного копа з від ділу розслідування вбивств поліції Сан-Франциско, що зійшов зі сходів у своєму «Лондон фоґу», якійсь федорі на голові, на вигляд відлитій із пластику кольору шкіри, й тих моторошних півокулярах. Орловський стояв там, із нижньої кайми потемнілого від дощу пальта стікали струмочки дощу, збираючись у калюжі навколо вінгтіпів, доки він розстібався однією рукою. Під пальтом у нього досі був чорний протиуламковий бронежилет, а рука лягла на відлите під тиском гладеньке оливково-брунатне руків’я «геклера-унд-коха» з рухливим затвором. Райделл пошукав поглядом чохол для бейджа на нейлоновому шнурку, але не помітив.

Увесь бар дивився на Орловського.

Той оглянув кімнату поверх окулярів — не поспішаючи, обдаровуючи всіх добрячою порцією Погляду Копа. Музика — якась дивна глуха подоба техно, що звучала мов вибухи бомб в ехокамерах, — раптом набула іншого сенсу.

Райделл бачив, що Джозі, жінка в колісному кріслі, дивилась на росіянина з незбагненним Райделлові виразом.

Виявивши Шеветт Вашингтон у кутку, Орловський рушив до її столика — досі не поспішаючи і змушуючи чекати весь бар. Рука так само лежала на зброї.

Райделлові здалося, що росіянин збирається дістати її і застрелити дівчину. Точно було на це схоже, але який коп вчинив би так?

Зараз Орловський зупинився перед столиком трійці, якраз на потрібній відстані — задалеко, щоб вони до нього дотягнулися, і достатньо, щоб мати простір дістати свою велику зброю, якщо надумає.

Бойфренд — і Райделла це чомусь потішило — виглядав так, наче от-от накладе в штани. Лисий був ніби відлитий із пластику: просто застиг на місці, тримаючи руки на столі. Між долонями в нього Райделл помітив кишеньковий телефон.

Орловський прикував дівчину повним зарядом Погляду; обличчя зморшкувате, сіре в цьому освітленні й неусміхнене. Він смикнув крис пластикової федори — дрібним вирахуваним рухом — і скомандував:

— Підйом.

Райделл глянув на дівчину й побачив, що вона тремтить. Не було жодних сумнівів, що він мав на увазі її, а не її друзів — Бойфренд, здавалося, будь-якої миті зомліє, а Лисий вдавав із себе статую.

Шеветт Вашингтон непевно підвелася, і хисткий дерев’яний стілець за нею перевернувся.

— На вихід, — крис капелюха вказав на сходи. Зарослий волоссям тильний бік долоні Орловського прикривав руків’я «геклера-унд-коха».

Райделл почув, як скрипнули від напруги його власні коліна. Він нахилявся вперед, тримаючись за краї столу. Відчував знизу старі висохлі грудки жувальної гумки.

І тут зникло світло.

Уже значно пізніше, намагаючись пояснити Саблеттові, як воно було, коли Джозі спрямувала свою голограму на Орловського, Райделл казав, що це скидалося на той спецефект наприкінці «У пошуках втраченого ковчега» — в епізоді, де янголи, чи що воно таке було, вирвалися зі скрині й здолали тих нацистів.

Але для Райделла все це відбувалося одночасно. Коли згасло світло — згасло все, вивіски на стіні та все інше, — Райделл просто відкинув стіл убік, навіть не роздумуючи, і кинувся до дівчини. А з точки на стіні, що, напевно, позначала верхній край НЕКівської вивіски, полетіла вниз, ширячись, світлова куля. Вона була кольору шкіри голограми, схожого на мед і слонову кістку, вся помережана темним мармуром її волосся й очей, мов пришвидшена перемотка метеорологічного зображення з супутника. Майже метрова сфера кружляла навколо голови та плечей росіянина; її очі й рот, розкриті в якомусь мовчазному крику, кліпали та росли. Кожне око на частку секунди ставало завбільшки з саму кулю, і білі зуби також збільшувались, видовжуючись до людської долоні.

Орловський бив кулю, і це ненадовго завадило йому дістати зброю.

Але також куля дала достатньо світла, щоб Райделл упевнився, що хапає дівчину, а не Бойфренда. Просто ніби забирає її, забуваючи все, чого його колись вчили про супровід та затримання, і якнайшвидше біжить до сходів.

Орловський щось прокричав, але, напевно, російською.

Райделлів дядько, той, який служив в Африці, полюбляв казати, коли йому подобалися гойдливі рухи жіночої дупи, що це схоже на двох кошенят рисі в мішку. І саме цей вираз спав Райделлові на думку, коли він біг до сходів, тримаючи перед собою Шеветт Вашингтон, мов велику жменю покупок. От тільки в цьому не було нічого сексуального.

Йому просто пощастило, що вона не вибила йому око і не зламала жодного ребра.

22.Табадаб

Хто б її не схопив, вона відбивалася руками й ногами, просто на сходах, спиною до виходу. Але він тримав її так далеко перед собою, що ледь не впав на неї зверху.

А тоді вона опинилась на настилі, в тамтешньому світлі, хай яким воно було, і дивилась на якийсь пластиковий кулемет кольору дитячої іграшки в руках іще одного з цих великих гидких типів у пальтах; цей не мав капелюха, а його мокре волосся було зализане назад з обличчя, аж надто натягуючи шкіру.

— Відпусти її, довбойоб, — сказав чоловік із кулеметом. Акцент — мов у якомусь старому фільмі про монстрів. Шеветт заледве втрималась на ногах, коли той, хто її тримав, відпустив її.

— Довбойоб, — сказав озброєний, що прозвучало як далбайоб, — дьорнешся чи що?

— Бор, — сказав той, що її схопив, тоді зігнувся, кашляючи, навпіл. — Бейбі, — випростався, тоді скривився, охопивши себе за ребра і глянувши на Шеветт. — Срань господня, скільки в тобі сил, — вимова схожа на американську, але не з Західного узбережжя. У дешевій нейлоновій куртці з напіввідірваним від плеча рукавом, звідки звисав білий ворсистий матеріал.

— Тільки дьорнись... — Пластикова зброя націлилась йому просто в обличчя.

— Вор-бейбі, вор-бейбі, — казав він, чи принаймні щось схоже, — вор-бейбі послав мене по неї. Він припаркувався за тими протитанковими штуками, чекає, доки я її приведу.

— Аркадію... — То був чоловік у пластиковому капелюсі: він піднявся сходами за спиною типа, який схопив Шеветт. На ньому були окуляри нічного бачення, дивна на вигляд центральна трубка стирчала з-під криса капелюха. У руці тримав щось схоже на мініатюрний аерозольний балончик. Сказав щось цією мовою. Російською? Махнув балоном на сходи.

— Розпилиш перець у такому тісному просторі, — мовив той, що схопив Шеветт, — постраждають люди. А в тебе будуть постійні проблеми з носовими пазухами.

Чоловік із натягнутим лицем глянув на нього, мов на якусь істоту, що виповзла з-під каменя.

— Ти водій, так? — сказав, жестом наказуючи чоловікові в капелюсі прибрати річ, чим би вона не була.

— Ми пили каву. Ну, ви пили чай. Свободов, так?

Шеветт упіймала на собі погляд чоловіка з натягнутим лицем, так ніби йому не сподобалось, що вона почула його ім’я. Хотіла сказати йому, що розчула як Taбaдaб — так це вимовляв цей інший тип, — тож вона, напевно, зрозуміла неправильно, еге ж?

— Чому ти її схопив? — запитав натягнутий, Табадаб.

— Вона могла вшитись у темряві, правда? Не знав, що у твого партнера є нічне бачення. Крім того, він послав по неї мене. Про вас нічого не казав. Власне, казав, що ви сюди не ходите.

Той, що в капелюсі, тепер опинився у Шеветт за спиною і рвучко схопив її за руку.

— Пусти...

— Гей, — мовив тип, що її схопив, так ніби це мало заспокоювати, — ці люди — з поліції. Відділ розслідування вбивств поліції Сан-Франциско, так?

— Довбойоб, — тихо присвиснув Табадаб.

— Копи? — запитала Шеветт.

— Так точно.

Табадаб від цього роздратовано пирхнув.

— Аркадію, нам пора. Ця погань пробує шпигувати за нами знизу...  — Чоловік у капелюсі знімав окуляри нічного бачення й пританцьовував, наче йому треба було в туалет.

— Агов, — мовила Шеветт, — хтось убив Семмі. Якщо ви копи, слухайте, він убив Семмі Села!

— Хто такий Семмі? — спитав тип у порваній куртці.

— Я з ним працюю! В «Союзнику». Семмі ДюПрі. Семмі. Його застрелили.

— Хто застрелив?

— Рай-делле. Завали. — За. Вал. Лі.

— Вона каже, що в неї є інформація про можливе вбивство, а ти кажеш мені завалити?

— Так, я кажу тобі завалити. Вор-бейбі. Він пояснить.

І викрутив руку Шеветт, щоб вона йшла з ними.

23.Узяв і зробив

Свободов наполіг на тому, щоб прикувати його до Шеветт Вашингтон. То були наручники «Беретта», такі ж, які Райделл носив у патрулі в Ноксвіллі. Свободов сказав, що йому з Орловським потрібні вільні руки: раптом хтось із мешканців мосту помітить, що вони забирають дівчину.

Але якщо вони її арештовують, то чому не зачитали їй права, навіть не сказали, що вона під арештом? Райделл уже вирішив, що якщо справа дійде до суду і його викличуть свідчити, він нізащо не брехатиме й не казатиме, ніби чув, як зачитувалися йобані права. Наскільки він бачив, ці росіяни були ковбоями без берегів, точно такими офіцерами, яким Академія намагалася навчити не бути Райделла.

Утім, вони певним чином відображали більш-менш несвідоме уявлення багатьох людей про копів та їхню поведінку, і це, казав один викладач в Академії, через міфологію. На кшталт того, що називають синдромом Отця Мулкегі[50] у ситуаціях із забарикадованими заручниками: коли хтось узяв заручника і копи намагаються вирішити, що їм робити. А всі вони бачили колись фільм про Отця Мулкегі, тож кажуть: ага, зрозумів, я приведу священника, приведу батьків цього хлопця, складу зброю, зайду туди й відмовлю його. Заходить — і отримує по перше число. Бо забув і дозволив собі думати, ніби справді треба робити так, як у кіно. І це так само працювало навпаки, тож ти поступово ставав таким копом, яких бачив у кіно й по телевізору. Їх усіх про це попереджали. Але такі, як Свободов і Орловський, люди з інших країн... Можливо, на них телебачення діяло ще сильніше. Глянути тільки, як вони вдягалися.

Ох, він добереться до душу. Гарячого душу. Стоятиме там, доїш вже не зможе витримувати або доки не скінчиться гаряча вода. Тоді вилізе й витреться, і вдягне новісінький, абсолютно сухий одяг у будь-якій готельній кімнаті, яку виділить йому Ворбейбі. Пошле вниз по пару клубних сендвічів та чотири-п’ять банок того мексиканського пива з довгим горлечком, яке пили в Лос-Анджелесі, у відерці з льодом. І він сидітиме з пультом і дивитиметься телек. Може, побачить «Копів у біді». Може, навіть подзвонить потеревенити Саблетту, розкаже йому про цей шалений час у Північній Каліфорнії. Саблетт завжди працював у нічні зміни через чутливість до світла, тож якщо в нього раптом буде вихідний, він не спатиме й дивитиметься кіно.

— Диви, куди йдеш, — дівчина рвонула його прикуту руку так, що Райделл ледь не впав. Він збирався обійти опору з одного боку, а вона — з іншого.

— Ага. Вибач, — відповів.

Дівчина не дивилась на нього. Але Райделлові вона не здавалася схожою на ту, що всядеться якомусь типу на груди з бритвою і жорстко витягне йому язика. Що ж, у неї справді був керамічний ніж, коли Свободов її обшукав, плюс кишеньковий телефон і кляті окуляри, за якими всі полювали. Виглядали так само, як окуляри Ворбейбі, і лежали у футлярі. Росіяни цьому дуже зраділи, і тепер окуляри були безпечно сховані у внутрішній кишені бронежилета Свободова.

А ще все підказувало Райделлові, що боялася дівчина також якось неправильно. Вона не випромінювала того відчуття страху злочинця, який упізнаєш день на третій роботи. Це був страх жертви, от що — попри те, що вона одразу ж зізналася Орловському, що вкрала окуляри. Сказала, що зробила це на вечірці в тому готелі минулого вечора. Але жоден з росіян не казав ніхріна про якісь звинувачення в убивстві чи про якогось Блікса, або як там звали жертву. І навіть нічого про крадіжку. А дівчина сказала, що хтось убив Семмі, ким би той Семмі не був. Можливо, Семмі й був тим німцем. Але росіяни просто від неї відмахнулися й заткнули Райделла, і тепер дівчина мовчала, тільки скаржилася на нього, якщо він починав засинати на ходу.

Тепер, коли гроза вщухла, міст ніби повертався до життя, але була бозна-яка година ранку, тож оцінити пошкодження з’юрмилося не так і багато людей. Деінде поверталося світло, і їм трапилися кілька осіб, що витирали воду з настилів та речей, і кілька п’яничок, і ще цей тип, ніби на смику, який без упину говорив до себе і плентався за ними, доки Свободов не дістав свій «геклер», не розвернувся й не сказав, що перетворить його на котячу їжу, якщо той цієї ж секунди не забере свою смикану сраку до Окуленда, довбойоб, і той тип, звісно, послухався, вибалушивши очі так, що вони ледь не випали з голови, й Орловський засміявся з нього.

Вони вийшли на світліше місце, приблизно туди, де Райделл уперше помітив Шеветт Вашингтон. Глянувши під ноги, аби стежити, куди йде, Райделл помітив, що дівчина взута в такі само чорні тактичні кросівки, як і в нього. З лексановими вставками.

— Агов, — зауважив, — кльове взуття.

Дівчина тільки й глянула на нього, мов на божевільного, і він побачив, що обличчям її котяться сльози.

Свободов сильно втиснув дуло «геклера» Райделлові в суглоб щелепи, просто перед правим вухом, і сказав:

— Довбойоб. Не говори з нею.

Райделл скосив очі на Свободова поверх дула. Дочекався, докине виснував безпечним сказати «гаразд».

Після цього Райделл не намагався нічого казати дівчині, навіть не дивився на неї. Зиркав на Свободова, коли вважав, що за це йому нічого не буде. Коли з нього знімуть наручник, він цього сучого сина вирубить.

Але одразу після того, як росіянин забрав зброю від його вуха, Райделл щось помітив позаду. Не явно помітив, але пізніше збагнув: довговолосий здоровань, що тупо дивився на них на тому світлому місці з маленького одвірка, здавалося, не ширшого за тридцять сантиметрів.

Райделл не мав якогось особливого ставлення до темношкірих, іммігрантів чи ще когось такого, не як багато інших. Власне, це була одна з тих небагатьох рис, що дозволила йому вступити в Академію, маючи геть не бездоганні шкільні оцінки. Вони провели з ним усі ті тести й вирішили, що він не расист. Райделл і не був ним, але не тому, що особливо замислювався. Просто не бачив у цьому сенсу. Расизм тільки призводив до безлічі сутичок, то навіщо таким бути? Ніхто не повернеться жити туди, де жив раніше, правда ж, а якщо й повернеться, не з’явиться (як він непевно підозрював) ніякого монгольського барбекю, і можливо, ми всі слухатимемо п’ятдесятницький метал, та й усе одно президентка — темношкіра.

Утім, поки вони з Шеветт Вашингтон ішли поміж тими протитанковими брилами і їхні скуті разом зап’ястки коливались у той дурнуватий унісон підліткового побачення, як це буває з наручниками, Райделл мусив визнати, що наразі відчуває, ніби декілька конкретних темношкірих та іммігрантів із нього скористалися. Телепроповідницька меланхолія Ворбейбі починала його дратувати; Фредді він вважав, як би висловився його батько, придуркуватим базікалом; а Свободов і Орловський, напевно, належали до тих, кого Райделлів дядько, той, що служив, називав кам’яними свинями.

І ось він бачив Фредді, що сперся задом на переднє крило «петріота» й кивав головою під щось у навушниках; слова пісні, чи що то ще було, рухались по краю його кросівок, анімовані червоними світлодіодами. Мабуть, пересидів дощу машині, бо сорочка з пістолетним принтом і великі шорти навіть не змокли.

І Ворбейбі теж був там у своєму довгому стьобаному пальті, капелюх насунутий на рівні з тими ВС-окулярами. Він скидався на холодильник, якщо холодильник здатен спиратися на ціпок.

І сірий цивільний танкер росіян, припаркований врівень із «петріотом», із броньованими шинами й цією графітовою сіткою попереду, які так і кричали всім охочим, що це — Машина Копів. А охочі були, бачив Райделл: розріджений натовп мешканців мосту, що видивлялися з різних сідал на бетонних блоках і забитих дошками фургонів із їжею. Малі дітлахи, пара схожих на мексиканок жінок із сітками на волоссі, мов у працівниць кулінарії, якісь неохайні хлопці в брудному робочому одязі, що спирались на лопати й щітки для прибирання. Просто дивилися з обережно-нейтральними виразами облич людей, які бачать роботу копів і їм цікаво.

І ще хтось сидів у машині росіян: згорбився, підібгавши коліна, на передньому пасажирському сидінні.

Виводячи Райделла з дівчиною, росіяни тісно обступили їх обабіч. Райделл відчував, що вони реагують на присутність натовпу. Не треба було їм отак лишати машину.

Настільки зблизька було чутно, що Свободов ніби скрипить під час ходи — через броню під сорочкою, яку Райделл зауважив раніше. Росіянин курив «Мальборо», зі свистом випускаючи хмари блакитного диму. Зброю він натепер сховав.

І просто до Ворбейбі; Фредді осяював усю сцену усмішкою, від якої Райделлові хотілося його копнути, але Ворбейбі виглядав таким само сумним, як і зазвичай.

— Зніміть йобаний наручник, — сазав Райделл до Ворбейбі, піднявши зап’ястя й потягнувши за ним руку Шеветт Вашингтон. Тепер натовп побачив наручники: брюками промайнули реакції та голоси.

Ворбейбі глянув на Свободова.

— Вони в тебе?

— Тут, — Свободов торкнувся «Лондон фоґа» спереду.

Ворбейбі кивнув, глянув на Шеветт Вашингтон, тоді на Райделла.

— Тоді добре. Зніми наручники, — звелів Орловському.

Той узяв Райделла за зап’ястя і вставив у прорізь наручника магнітну стрічку.

— Сідай у машину, — сказав Ворбейбі Райделлові.

— Вони не зачитали їй їхні права, — заперечив той.

— Сідай у машину. Ти за кермом, не забув?

— Вона арештована, містере Ворбейбі? — захихотів Фредді.

Шеветт Вашингтон тримала зап’ястя перед Орловським, але той уже ховав стрічку.

— Райделле, — повторив Ворбейбі, — сідай у машину, зараз же. Ми тут скінчили.

Пасажирські дверцята сірої машини відчинилися. Звідти вийшов чоловік. Чорні ковбойські чоботи і довгий чорний водонепроникний плащ. Волося піщаного кольору, невизначеної довжини. На щоках тягнулися глибокі зморшки від усміху, так ніби кимось там вирізьблені. Світлі очі. Тоді чоловік і справді всміхнувся, на дві третини гумкою й на третину зубами з золотом у кутиках.

— Це він, — озвалася хрипким голосом Шеветт Вашингтон. — Він убив Семмі.

І саме тоді здоровань із довгим волоссям, той у брудній сорочці, якого Райделл помітив ще на мосту, врізався великом просто Свободову в спину. Не якимось звичайним великом, а великим, старим та іржавим, із ножними гальмами і привареним попереду керма важким сталевим кошиком. Сукупно велик і кошик, мабуть, важили кіло з п’ятдесят, і ще п’ятдесят кіло металобрухту були навалені в кошику, коли той поцілив у Свободова. Вклав його лицем униз на капот «петріота», і Фредді відстрибнув, мов ошпарений кіт.

З усім тим брухтом довговолосий приземлився на Свободова, мов скажений ведмідь, схопив росіянина за вуха й почав бити лицем у капот. Орловський діставав свій «геклер-унд-кох», і Райделл побачив, що Шеветт Вашингтон нахилилась і витягла щось із тактичної кросівки. Штрикнула Орловського в спину. Схоже на викрутку. Та вдарилась у броню, але вибила росіянина з рівноваги, коли він натиснув на гачок.

У світі немає нічого схожого на безгільзові набої з автоматичної зброї з рухливим затвором. Не звук кулемета, а оглушливе тривале гукання.

Перша черга, здавалося, нікуди не поцілила, але коли Шеветт Вашингтон встромила нігті в руку Орловського зі зброєю, він спробував вистрілити в неї. Друга черга вирвалась приблизно в напрямку натовпу. Люди почали кричати й підхоплювати дітей.

Ворбейбі просто стояв із роззявленим ротом, так наче не міг у це повірити.

Райделл опинився за спиною Орловського, коли той намагався знову застосувати зброю, і що ж, це просто був один з тих випадків.

Він вдарив росіянина на кілька сантиметрів нижче задньої частини коліна, і черга хльоснула майже вертикально вгору — Орловський падав.

Фредді спробував схопити Шеветт Вашингтон, тоді ніби вперше помітив викрутку і спромігся лише підняти обома руками свій лептоп. Викрутка пройшла просто крізь нього. Фредді зойкнув і впустив його.

Райделл схопив за вільний наручник, яким раніше був сам закутий, і просто потягнув. Відчинив пасажирські дверцята «петріота» й затягнув дівчину одразу за собою. Забравшись на водійське сидіння, опинився на чудовому глядацькому місці, щоб побачити, як довговолосий вбиває скривавлене лице Свободова в капот, а весь той іржавий мотлох підстрибує з кожним ударом.

Ключі. Запалювання.

Райделл помітив, що телефон Шеветт Вашингтон і футляр із ВС-окулярами випали з бронежилета Свободова. Опустив скло й потягнувся по них. Хтось пострілами збив довговолосого зі Свободова, паф, паф, паф, і Райделл, давши задній хід, помітив, як чоловік із машини копів розвертає маленький пістолет, обома руками — просто як їх вчили на НССВВЗ. «Петріот» врізався у щось задом, і Свободов злетів із капота у хмарі іржавих ланцюгів і дивних відрізків труб. Шеветт Вашингтон намагалась вибратися з пасажирських дверцят, тож Райделлові довелося тримати наручник і розвертати кермо однією рукою; відпустити дівчину рівно настільки, щоб перемкнутись на передній хід і натиснути на газ, а тоді знову її схопити.

Пасажирські дверцята захряснулись, коли Райделл націлився просто на широко усміхненого чоловіка, який, може, випустив ще одну кулю, перш ніж мусив швидко забратися зі шляху; «петріот» втрачав зчеплення у двосантиметровому шарі води, і Райделл ледь не підрізав зад великого помаранчевого сміттєвоза, припаркованого за будівлею.

Мимохідь побачив щось божевільне в дзеркалі заднього виду: міст височів над ними, мов щось обліплене водоростями, небо за ним сірішало, а Ворбейбі ступив один крок негнучкою ногою, тоді ще один, простягнув ціпок від плеча і вказав ним на «петріот», мов чарівною паличкою чи чимось таким.

А тоді, що б не вилетіло з кінця ціпка Ворбейбі, воно висадило заднє вікно «петріота», і Райделл так рвучко повернув праворуч, що вони ледь не перевернулися.

— Господи, — мовила Шеветт Вашингтон, мовби всі сні, — що ти робиш?

Райделл не знав, але хіба він просто не взяв і не зробив це?

24. Пісня центральної опори

Коли вимккнулося світло, Ямадзакі пошарудів у темряві, шукаючи свою сумку. Знайшовши, намацав уній свій ліхтарик.

У білому промені Скіннер спав, привідкривши рота, під ковдрами й подраним спальником.

Ямадзакі обшукав кілька полиць над столиком: маленькі скляні банки зі спеціями, такі самі банки з металевими шурупами, древній бакелітний телефон, що нагадав йому походження виразу «набирати номер», рулони клейкої стрічки багатьох різних видів і кольорів, мопси важкого мідного дроту, частини, як він вирішив, снастей для морської риболовлі, й нарешті в’язанка запилюжених свічкових згарків, скріплена ветхою гумкою. Вибравши найдовший згарок, Ямадзакі знайшов біля зеленого пальника запальничку. Поставивши свічку вертикально на біле блюдце, запалив її. Полум’я затріпотіло і згасло.

З ліхтариком у руці він підійшов до вікна і ривком щільніше затягнув його в глибоку округлу раму.

Тепер свічка продовжувала горіти, хоча полум’я миготіло й роздувалося від протягів, які Ямадзакі навіть не сподівався знайти. Повернувшись до вікна, визирнув назовні. Без світла Міст був невидимим. Дощ накочувався на вікно майже горизонтально, сягаючи обличчя Ямадзакі крізь тріщини у склі й поіржавілі сегменти свинцевого каркасу.

Йому спало на думку, що Скіннерова кімната могла замислюватися як камера-обскура. Якщо прибрати крихітну центральну шибку у виші церкви й прикрити інші шибки, на протилежній стіні відіб’ється інвертоване зображення.

Ямадзакі знав, що центральна опора — центральне кріплення Мосту — колись вважалася однією з найбільших у світі пінгол-камер[51]. Світло, пробиваючись у непроникно-чорних нутрощах конструкції крізь єдину крихітну дірочку, проектувало величезне зображення звороту нижнього настилу, найближчої вежі й затоки навколо. Тепер же серце кріплення стало домівкою незліченній кількості найпотаємніших мешканців Мосту, і Скіннер порадив Ямадзакі туди не потикатися. «Ніяких Менсонів[52] там у кущах на Трежері немає. Скутере, але тобі все одно не варто їх турбувати. Вони нормальні, просто не хочуть, щоб до них хтось навідувався, розумієш?»

Ямадзакі підійшов до гладенького вигину кабелю поперек підлоги в кімнаті. Було видно лише його відрізок, наче то якась математична формула, що заледве пробивалась через топологічну поверхню у комп’ютерному відображенні. Він нахилився торкнутися видимого відрізка, відполірованого чужими руками. Кожен із тридцяти семи кабелів, що містили в собі чотириста сімдесят два дроти, витримав і витримував нині силу кількадесяти мільйонів кілограмів. Ямадзакі щось відчув: якесь послання неосяжної і неясної миті тремтінням піднімалось крізь гладенький від давнини горбик. Напевно, гроза: сам Міст здатен був на суттєву рухливість, розширюючись і стискаючись від спеки й холоду; величні сталеві зуби опор занурювались у породу під мулом Затоки — породу, яку заледве зрушив навіть Літтл-Ґранде.

Ґодзілла. Ямадзакі здригнувся, пригадуючи телевізійні зображення падіння Токіо. Він був із батьками в Парижі. Тепер там поставало нове місто, будівлі буквально росли — поверх за поверхом.

Свічка висвітила йому маленький телевізор Скіннера, забутий на підлозі. Перенісши його на стіл, Ямадзакі присів на табурет і огледів пристрій. Видимих ушкоджень на екрані не було, той просто випав із коробки на короткому відрізку різнокольорових дротів. Ямадзакі склав дроти назад у коробку й натиснув великими пальцями обабіч екрану.

Той із ляском став на місце, але чи досі телевізор працюватиме? Він нахилився роздивитися крихітну панель. УВІМК.

Екраном наввипередки помчали світло-зелені й пурпурові діагоналі, тоді потьмяніли, відкривши якийсь стедікамовий уривок із логотипом «Ен-Ейч-Кей» у нижньому лівому куті: «...спадкоємець статків піар — і рекламної компанії „Гарвуд Левайн“, як повідомляється, покинув Сан-Франциско сьогодні вранці після кількаденного перебування, відмовившись коментувати мету свого візиту». Видовжене лице — схоже на коняче, але вродливе — над піднятим коміром плаща. Широка біла усмішка. «Його супроводжувала, — середній план коридору аеропорту, струнка темноволоса жінка, вбрана у щось розкішне й чорне, у блискучих чоботах, що сяяли сріблом на підборах, — Марія Пас, паданійська знаменитість, донька кінорежисера Карло Паса...» Жінка, що мала нещасливий вигляд, зникла; її замінили інфрачервоні кадри з Нової Зеландії, на яких японські миротворці в бронетранспортерах просувались до сільського аеропорту, «...жертви, приписувані оголошеному поза законом Фронту Визволення Південного Острова, тоді як у Веллінгтоні...» Ямадзакі спробував перемкнути канал, але екран тільки заблимав світло-зеленим і пурпуровим, а тоді обрамив портрет Шейплі. Документальна драма «Бі-Бі-Сі». Спокійна, серйозна, помірно гіпнотична. Після ще двох невдалих спроб знайти інший канал Ямадзакі дозволив британському диктору заглушити вітер, стогін кабелів, скрип фанерних стін. Зосередився на знайомій історії з незмінним і заспокійливим фіналом — хоча б через його безперечність.

Джеймс Делмор Шейплі привернув увагу СНІД-індустрії у перші місяці нового століття. Тридцятиоднорічний повій, ВІЛ-позитивний упродовж дванадцяти років. На момент його «відкриття» докторкою Кім Кутнік із Атланти, що в штаті Джорджія, Шейплі відбував двохсотп’ятдесятиденний термін ув’язнення за сутенерство. (Його ВІЛ-позитивний статус, що автоматично гарантував серйозніше обвинувачення, вочевидь, зам’яли.) Кутнік, дослідниця з «Шарман Ґруп», дочірньої американської компанії «Шібата Фармасьютікалз», прочісувала в’язничні медичні дані у пошуках осіб, що були ВІЛ-позитивними десять років чи більше, але не виявляли симптомів і мали цілковито нормальну (чи, як у випадку Шейплі, вищу за нормальну) кількість Т-клітин.

Одна з дослідницьких ініціатив «Шарман Ґруп» зосереджувалась навколо можливості ізолювати мутовані штами ВІЛ. Стверджуючи, що віруси дотримуються законів природного відбору, кілька біологів «Шарман» припускали: вірус ВІЛ у тодішньому його генетичному форматі був надмірно летальний. Якщо йому дозволити неконтрольовано поширюватися, стверджувала шарманівська команда, вірус, що демонструє стовідсоткову летальність, мусить зрештою призвести до знищення організму-хазяїна. (Інші шарманівські дослідники це заперечували, вказуючи, що довгий період інкубації сприяв виживанню хазяїв). Як обережно уточнювали автори «Бі-Бі-Сі», ідея визначення непатогенних штамів ВІЛ заради здолання й нейтралізації летальних штамів висувалася майже за десятиліття до того, хоч «етичні» наслідки експериментів над людьми й завадили дослідженню. Ключове спостереження шарманівських дослідників походило з цієї ранішої роботи: вірус прагне вижити і не здатен цього зробити, вбивши свого хазяїна. Команда з «Шарман», до якої входила докторка Кутнік, мала намір вводити ВІЛ-позитивним пацієнтам кров, узяту від осіб, інфікованих, на їхню думку, непатогенними штамами вірусу. Вони вірили в можливість того, що непатогенний штам здолає летальний. Кім Кутнік була однією з семи дослідників, яким дали завдання знайти ВІЛ-позитивних осіб, що могли виношувати непатогенний штам. Вона вирішила розпочати пошуки в секторі даних, що стосувалися нинішніх бранців в’язниць штату, які були а) очевидно здоровими й б) отримали позитивний результат тесту на ВІЛ щонайменше за десять років до того. Початкові пошуки дали їй шістдесят шість можливих кандидатів, серед них і Дж. Д. Шейллі.

Ямадзакі дивився, як Кутнік, у виконанні юної британської актриси, згадувала в патіо в Ріо свою першу зустріч із Шейплі. «Мене вразило, що кількість його Т-клітин того дня налічувала понад 1200 і що його відповіді в анкеті вказували на те, що „безпечний секс“, як ми уявляли його тоді, ну, був не те щоб у пріорітеті. Шейплі був дуже щирим, дуже товариським, справді невинною особистістю, і коли я запитала його там, у гостьовій кімнаті в’язниці, про оральний секс, він насправді зашарівся. Потім засміявся і сказав, ну, сказав, що „смоктав члени так, наче це от-от мусило вийти з моди...“». Акторка-Кутнік, здавалося, й сама готова була зашарітися. «Звісно, — говорила вона, — в ті часи ми не надто розуміли точні вектори інфікування хвороби, бо, наскільки б безглуздим це зараз не видавалося, реальних досліджень точних способів передачі не проводилося...»

Ямадзакі вирубив телевізор. Докторка Кутнік домовиться про звільнення Шейплі з в’язниці як добровільного учасника дослідження СНІДу згідно з федеральним законом. Проекту «Шарман Ґруп» перешкоджатимуть християни-фундаменталісти, які протестуватимуть проти введення «зіпсованої ВІЛом» крові смертельно хворим пацієнтам зі СНІДом. Коли проект загрузне, Кутнік оприлюднить клінічні дані, які припускатимуть, що завдяки незахищеному сексу із Шейплі в кількох її пацієнтів очевидно зникли симптоми. Далі буде бурхливе звільнення Кутнік, політ до Бразилії зі збентеженим Шейплі, щедре фінансування на тлі неминучої громадянської війни і те, що можна назвати тільки надзвичайно прагматичним кліматом для досліджень.

Але то була дуже сумна історія.

Краще сидіти тут у світлі свічки, спершись ліктями об край Скіннерового столу, і дослухатися до пісні центральної опори.

25. По самісінькі вуха

Райделл усе повторював, що він із Теннессі і йому ця херня не потрібна. Шеветт усе думала, що загине з його кермуванням чи що все одно за ними гнатимуться копи — або ж той тип, який застрелив Семмі. Шеветт досі не розуміла, що відбувається і чи це не Найджел врізався у того, з натягнутим обличчям?

Але він узяв вправо із Браянт, тож вона сказала йому вліво на Фолсом, бо вирішила, що якщо мудаки гналися за ними, вона воліла бути на Гейт — у найкращому відомому їй місці, щоб розчинитися, аби зникнути, а саме це вона й мала намір зробити за першої ж нагоди. А цей «форд» був таким самим, на якому їздив містер Меттьюз, що керував ізолятором у Бівертоні. І вона намагалася штрикнути в когось викруткою. Ніколи в житті нічого подібного не робила. Вона вивела з ладу комп’ютер того темношкірого, зі стрижкою. І цей браслет у неї на лівому зап’ястку, інша половина якого крутилася, розстібнута, на трьох ланках ланцюжка...

Він потягнувся і схопив цей вільний наручник. Щось із ним зробив, не відриваючи очей від дороги. Відпустив. Тепер наручник був застібнутий.

— Нащо ти це зробив?

— Щоб ти не зачепилась ним за щось і не прикувала себе в результаті до дверної ручки чи дорожнього знака...

— Зніми його.

— Немає ключа.

— Зніми, — Шеветт поторохтіла перед ним наручником.

— Запхни його в рукав куртки. Це береттівські наручники, дуже якісні, — з його тону здавалось, ніби він тішився можливості поговорити про щось, а його кермування вирівнялося. Карі очі. Не старий, можливо, двадцять із чимось. Дешевий одяг, як із «Кей-Марта», весь мокрий. Світло-каштанове волосся підстрижене закоротко, але все одно недостатньо коротко. Шеветт спостерігала, як рухається м’яз у його щелепі, так ніби він жував гумку, хоча насправді ні.

— Куди ми їдемо? — запитала вона.

— Звідки я, бляха, знаю? — відповів він, трохи додавши газу. — Це ж ти сказала «вліво».

— Хто ти?

Він зиркнув на неї.

— Райделл. Беррі Райделл.

— Баррі?

— Беррі. Як у бері-бері. Гей, тут велика, бляха, вулиця, світло й таке інше...

— Право.

— То де мені?..

— Вправо!

— Добре, — сказав він і повернув. — Чому?

— Гейт. Купа людей допізна, копи туди потикатися не люблять...

— Кинути машину тут?

— Відвернешся на дві секунди — і можеш про неї забути.

— Тут є банкомат?

— Угу.

— Ага, отут є... — Наїхав на бордюр, уламки потрісканого скла випадали з рами, де колись було заднє вікно. Шеветт навіть не помітила.

Райделл видобув із задньої кишені промоклий на вигляд гаманець і почав витягувати з нього картки. Три штуки.

— Треба спробувати зняти трохи готівки, — сказав. Глянув на Шеветт. — Хочеш вистрибнути з машини й утекти, то давай, — знизав плечима. Тоді сягнув рукою в кишеню куртки й дістав окуляри та телефон Кода, який Шеветт прихопила, коли в «Дисидентах» вимкнулося світло. Бо від Ловелла знала, що людям у біді більше за будь-що інше потрібен телефон. Райделл кинув усе це їй на коліна, окуляри мудака й телефон. — Це твоє.

Тоді він вийшов з машини, підійшов до банкомата й почав вставляти в нього картки. Шеветт сиділа і спостерігала, як банкомат виринає зі своєї броні, як вони це зазвичай роблять — сором’язливо й обережно; камери виринули також — спостерігати за транзакцією. Райделл стояв, барабанячи пальцями по бічній панелі; губи його ворушились, наче він насвистував, але жодного звуку не було. Шеветт зиркнула на футляр із телефоном і замислилась, чому б їй просто не вистрибнути з машини й не втекти, як він і сказав.

Нарешті він пішов назад, рахуючи великим пальцем стосик купюр, запхнув його у передню кишеню джинсів і сів у машину. Викинув першу картку через відкрите вікно в бік банкомата, який заповзав назад у свій панцир, мов краб.

— Не знаю, як вони так швидко заблокували її, якщо ти пробила лептоп Фредді тією штукою, — він метнув іншу картку. Тоді останню. Вони лежали перед банкоматом, який викочував униз свій лексановий щит, і їхні маленькі голограми підморгували у світлі галогенових прожекторів машини.

— Хтось їх підбере, — констатувала Шеветт.

— Сподіваюся, — відказав Райделл. — Сподіваюсь, хтось підбере їх і вирушить на Марс, — тоді він щось зробив заднім ходом усіма чотирма колесами, і «форд» ніби підстрибнув угору й назад на вулицю; якась інша машина ухилилась від них, суцільні гальма й гудок, і рот водія округлений темношкірою «О»; тій частині Шеветт, що досі була посильною, це ніби сподобалося. Скільки разів її підрізали.

— Чорт, — сказав Райделл, штовхаючи сюди-туди передачі, доки не добився потрібної і вони не стартували.

Наручник терся об висип на місці, де раніше був червоний хробак.

— Ти коп?

— Ні.

— Охорона? Типу, з готелю?

— Нє-а.

— То хто ти такий?

Вуличні вогні ковзали його обличчям. Здавалося, він роздумує над питанням.

— Я влипнув. По самісінькі вуха.

26. «Кольорові люди»

Першим, кого побачив Райделл, вибравшись із «петріота» у провулку біля Гейт-стріт, був однорукий і одноногий чоловік на скейтборді. Цей чоловік лежав на животі на дошці й рухав себе вперед чудернацькими поштовхами, які нагадали Райделлу дригання насадженої на гарпун жаби. Він мав праву руку й ліву ногу, що принаймні передбачало деяку симетрію, але нога була без ступні. Обличчя чоловіка, ніби внаслідок якогось химерного осмосу, мало колір брудного бетону, і Райделл не міг визначити його расу. Волосся, якщо й було якесь, ховалось під чорною в’язаною шапкою, решта ж тіла куталася в цільну чорну одежину, зшиту, вочевидь, із відрізків витривалих гумових автомобільних камер. Штовхаючи себе повз Райделла по калюжах, що лишилися після грози, в напрямку виходу з провулку, чоловік підвів погляд і сказав (чи то принаймні Райделлові так здалося) :

— Хочеш зі мною поговорити? Хочеш зі мною поговорити, краще б тобі, бляха, заткнутися...

Райделл стояв, помахуючи «самсонітом», і дивився йому вслід.

Тоді поруч щось задеренчало. Фурнітура на шкірянці Шеветт Вашингтон.

— Ходімо, — сказала вона, — тут не варто затримуватися.

— Ти це бачила? — спитав Райделл, махнувши у тому напрямку валізою.

— Затримаєшся тут — і не таке побачиш.

Райделл озирнувся на «петріот». Він замкнув його і лишив ключ під водійським сидінням, бо не хотів, аби все виглядало надто просто, але забув про те заднє вікно. Йому ще ніколи не доводилося активно хотіти викрадення машини.

— Упевнена, що хтось її забере? — спитав у Шеветт.

— Якщо не змиємося звідси, її заберуть разом із нами, — Шеветт рушила з місця. Райделл пішов за нею. Цегляні стіни, скільки можна було сягнути, були обмальовані, але все разюче відрізнялося від будь-коли бачених Райделлом мов, хіба що, може, нагадувало стиль написання лайки, як у коміксах.

Щойно вони завернули за ріг, на тротуар, Райделл зачув оберти двигуна «петріота». У нього пробігли мурашки, мов у якійсь історії з привидом, бо ж раніше там узагалі нікого не було, і чоловіка на скейтборді він тепер теж ніде не бачив.

— Дивися вниз, — попередила Шеветт Вашингтон. — Не піднімай очей, коли проїжджатимуть повз, або нас уб’ють...

Райделл втупився в носаки своїх чорних кросівок.

— Часто тусуєшся з автокрадіями?

— Просто йди. Не розмовляй. Не дивися.

Він чув, як «петріот» вивернув із провулку і порівнявся з ними. Райделлові носаки тихо хлюпали з кожним кроком; а раптом останнім, що ти відчуєш перед смертю, буде якийсь отакий жалюгідний дискомфорт, наприклад, що твоє взуття промокло і шкарпетки вологі, а ти їх навіть не перевдягнеш?

Райделл чув, як «петріот» рушив із місця: водій змагався з незнайомою американською системою передач. Почав піднімати погляд.

— Не треба, — сказала Шеветт.

— Це твої друзі чи як?

— Ловелл називає їх піратами з провулку.

— Хто такий Ловелл?

— Ти бачив його в «Дисидентах».

— У тому барі?

— Це не бар. Це чіл.

— Там продають алкоголь, — зауважив Райделл.

— Чіл. Там тусуються.

— Хто тусується? Цей Ловелл, він там тусувався?

— Ага.

— Ти теж?

— Ні, — розсердилася вона.

— Він твій друг, Ловелл? Твій хлопець?

— Ти сказав, що не коп, а говориш, як коп.

— Я не коп. Можеш спитати в них.

— Він просто мій знайомий.

— Добре.

Шеветт глянула на «самсоніт».

— У тебе там зброя чи що?

— Сухі шкарпетки. Білизна.

Вона підвела на Райделла погляд.

— Я тебе не доганяю.

— І не треба, — сказав Райделл. — Просто ходімо. Чи, може, ти знаєш, куди можна піти? Забратися з цієї вулиці?

— Хочем глянути ескізи, — сказала вона товстуну. В обох сосках у нього було по штукенції, схожій на єльські замки. Ті ніби тягнули тіло вниз, і Райделл просто не міг на них дивитися. На товстуні висіли якісь мішкуваті білі штани з матнею десь на рівні колін і малий синій оксамитовий жилет, увесь розшитий золотом. Сам він — великий, м’який і огрядний, вкритий татуюваннями тип.

У Райделлового дядька, який поїхав з армією в Африку й не повернувся, була пара татуювань. Найкраще тягнулося через усю спину-великий завихрений дракон із рогами й подобою придуркуватої усмішки. Дядько зробив його в Кореї, вісім кольорів, і все на комп’ютері. Він розповів Райделлові, як комп’ютер зобразив його спину і показав точний вигляд готового татуювання. Потім треба було лежати на столі, доки робот його наносив. Райделл уявляв робота чимось схожим на пилосос, але зі спритними хромовими руками з голками на кінцях. Але дядько казав, що це більше скидалось на прохід через матричний принтер, і треба було повертатися вісім разів, по одному на кожен колір. Але дракон вийшов чудовим, і набагато яскравішим за татуювання в дядька на руках — американських орлів та логотип «Гарлі». Коли дядько тренувався на задньому дворі з Райделловим набором гантелей із «Cipc», Райделл спостерігав, як дракон брижився.

У цього лисого товстуна з гирьками в сосках татуювання були скрізь, окрім долонь і голови. Він ніби носив костюм із них. Усі були різними, ніяких американських орлів чи логотипів «Гарлі», усе ніби зливалось докупи. Райделлу ледь не паморочилося в голові від них, тож він підвів погляд на стіни, вкриті іншими татуюваннями, схожими на зразки робіт.

— Ти вже була тут раніше, — зауважив чоловік.

— Ага, — відповіла Шеветт Вашингтон, — із Ловеллом. Пам’ятаєш Ловелла?

Товстун знизав плечима.

— Ми з другом, — додала вона,  — хочемо щось вибрати...

— Твого друга я раніше не бачив, — мовив товстун абсолютно чемно, але Райделл чув у голосі запитання. Чоловік дивився на Райделлову валізу.

— Усе гаразд, — сказала Шеветт. — Він знає Ловелла. Він теж із Ленда.

— Ви, люди з Мосту, — сказав товстун так, наче полюбляв людей із Мосту. — Гроза була просто жахлива, га? Сподіваюсь, не наробила вам багато шкоди... Минулого місяця був клієнт, приніс ширококутний сібахром, який хотів собі на спину. Весь ваш підвісний прогін і все на ньому. Кадр прекрасний, але він хотів набити його точно такого розміру, а він просто був недостатньо широким... — Товстун зиркнув на Райделла. — Твоєму другу було б якраз...

— То він його не зробив? — спитала дівчина, і Райделл вловив цей інстинкт розговорювати людей, підтримувати в них інтерес.

— У нас тут, у «Кольорових людях», весь комплекс послуг, — відказав товстун. — Ллойд заклав його у графічний двигун, повернув на тридцять градусів, підсилив перспективу і вийшло розкішно. То що, тобі цікаво глянути ескізи для себе чи для твого величенького друга?

— Гм, власне, ми хотіли щось для нас обох. Ніби, гм, парні, знаєш?

Товстун всімхнувся.

— Романтично...

Райделл глянув на Шеветт.

— Ходімо сюди, — товстун подзенькував на ходу, від чого Райделл скривився. — Принести вам безплатного чаю?

— Кави? — з надією спитав Райделл.

— Вибачте. Бутч пішов о дванадцятій, а я не вмію користуватись машиною. Але можу принести хорошого чаю.

— Ага, — Шеветт підказувала Райделлу невеликими поштовхами ліктя, — чаю.

Товстун повів їх коридором у кімнатку з парою екранів на стінах і шкіряним диваном.

— Тільки принесу вам чаю, — сказав і, подзенькуючи, почовгав геть.

— Нащо ти це сказала — про парні татуювання? — Райделл оглядав кімнату. Чиста. Порожні стіни. Світло м’яке, але без тіней.

— Бо він лишить нас на самоті, доки ми намагаємось вибрати, і нам знадобиться дуже багато часу, щоб вирішити.

Райделл поставив «самсоніт» на підлогу і сів на диван.

— То ми можемо лишатися тут?

— Ага, доки гортаємо ескізи.

— Тобто?

Вона взяла маленький пульт і ввімкнула один з настінних екранів. Заходилася проклацувати меню. Фото татуйованої шкіри великим планом високої роздільності. Товстун повернувся з парою великих грубих горнят паркого чаю на маленькій таці.

— Твій — зелений, — сказав він Шеветт Вашингтон, — а твій — мормонський, бо ти просив кави...

— Ем, дякую, — мовив Райделл, беручи запропоноване горнятко.

— Тепер не поспішайте, — сказав товстун, — а якщо чогось захочете, просто покличте, — він вийшов, запхнувши тацю під пахву, і зачинив за собою двері.

— Мормонський? — Райделл понюхав чай. Нічим особливо не пахнуло.

— Їм не можна пити каву. А в цьому чаї є ефедрин.

— Там наркота?

— Його роблять із рослини з чимось, що не дає тобі заснути. Як кава.

Райделл вирішив, що чай усе одно занадто гарячий, щоб пити прямо зараз. Поставив його на підлогу біля дивана. Дракон у дівчини на екрані чимось нагадував дядькового, тільки на лівому стегні. Крихітне срібне кільце у верхньому краї пупка. Шеветт Вашингтон перегорнула на велику спітнілу байкерську руку, з якої відтінками сірого споглядало лице президента Міллбенк.

Райделл вишпортався з вологої куртки, помітивши порване плече, звідки стирчала дешева біла набивка. Кинув її біля дивана.

— Маєш татуювання?

— Ні.

— То звідки про це знаєш?

— Ловелл, — відповіла дівчина, прогортавши ще з пів дюжини зображень, — він зробив собі Ґіґера.

— Ґіґера? — Райделл розкрив «самсоніт», видобув пару шкарпеток і почав розшнуровувати тактичні кросівки.

— Такий художник. Дев’ятнадцятого століття, чи щось таке. Справжня класика. Біомеханіка. Ловеллу зробили на спині Ґіґера з картини «Н.Й.С.ХХІV», — вона промовляла це як ха, ха, і, ве. — Це наче місто. Блекворк із відтінками. Але він хоче до неї рукави, тож ми прийдемо сюди пошукати ще Ґіґера до пари.

— Може, сядеш? — запропонував Райделл. — У мене від тебе шия болить, — дівчина походжала туди й назад перед екранами. Райделл зняв вологі шкарпетки, поклав їх у пакет «Контейнер-Сіті» і вдягнув сухі. Подумав, чи не посидіти деякий час без взуття, але що як доведеться похапцем тікати? Взувся знову. Якраз зашнуровувався, коли Шеветт всілася поруч.

Розстібнула куртку і скинула з плечей, заторохтівши вільним береттівським наручником. Рукави її простої чорної футболки були обрізані; передпліччя — гладенькі й бліді. Дівчина перехилилась через край дивана й опустила куртку, ніби притулила її до стіни: шкіра була настільки жорстка, що куртка просто стояла, звісивши руки, мов уві сні. Так, як хотів би зараз Райделл. Тепер дівчина тримала в руці пульт.

— Гей, — озвався Райделл, — той тип у плащі, що застрелив... — Хотів був сказати, довговолосого здорованя на велосипеді, але дівчина схопила його за зап’ястя, заторохтівши наручником.

— Семмі. Він застрелив Семмі, у Скіннера. Він... Він прийшов по окуляри, а вони були у Семмі, і...

— Чекай. Чекай секунду. Окуляри. Усім потрібні ці окуляри. Тому типу, Ворбейбі...

— Хто такий Ворбейбі?

— Темношкірий здоровань, що прострелив заднє вікно у своїй машині, яку я крав. Це — Ворбейбі.

— Думаєш, я знаю, що вони таке?

— То ти не знаєш, навіщо вони комусь?

Вона глянула на нього, мов на довбня, який щойно сказав, що сьогодні вдалий день, аби витратити всі свої гроші на якийсь конкретний лотерейний квиток.

— Почнемо спочатку, — запропонував Райделл. — Скажи, де взяла ці окуляри.

— Чому б це?

Він подумав над цим.

— Бо ти б уже була мертва, якби я не утнув там щойно всю цю дурнувату херню.

Шеветт поміркувала над цим.

— Гаразд.

Можливо, в мормонському чаї товстуна справді щось було, чи, може Райделл уже дійшов до тієї стадії втоми, коли все навколо трохи крутиться й починаєш відчувати себе чимось бадьорішим, аніж зазвичай. Але зрештою Райделл пив той чай і слухав дівчину, і коли вона настільки заглибилась у розповідь, що забувала перегортати фото татуювань на екрані, він робив це за неї.

Якщо розташувати все послідовно, то вона була дівчиною з Орегону, без родини, яка приїхала сюди й поселилась на Мосту зі старим, судячи з розповіді — божевільним, який мав хворе стегно і потребував допомоги. Потім вона отримала роботу — їздити на велосипеді по Сан-Франциско й доставляти посилки. Райделл стикався з посильними під час піших патрулювань у центрі Ноксвілла: їх постійно треба було штрафувати за їзду на тротуарі й порушення правил дорожнього руху, і вони завдавали чимало клопоту. Але так вони заробляли доволі хороші гроші. Цей Семмі, якого, за словами дівчини, застрелили, вбили, також був посильним, темношкірим хлопцем, який влаштував її у «Союзник».

А її розповідь про те, як вона витягла окуляри з кишені того типа на великій п’яній вечірці, куди забрела у «Моррісі», для нього цілком мала сенс. І такі історії не вигадують. Окуляри не заповзли їй у руку чи щось таке; вона просто банально вкрала їх, імпульсивно, бо той тип був хамовитим і огидним. Дрібна шкода, от тільки окуляри виявилися цінними.

Але за описом дівчини Райделл зрозумів, що її мудак у «Моррісі» був тим самим, що заробив собі «кубинську краватку», громадянином Коста-Ріки німецького походження, що, можливо, таким не був; зіркою того дорослого факсу Ворбейбі, вбивство якого розслідували Свободов з Орловським. Якщо розслідували.

— Чорт, — мовив він у розпал її розповіді.

— Що?

— Нічого. Кажи далі...

Росіяни — продажні, й він це знав. Ті типи з відділу розслідування вбивств — продажні, й Райделл майже не мав сумнівів, що вони навіть не розслідували справу. Вони могли влаштувати Ворбейбі прохід на місце злочину, влізти у комп’ютер відділу, але все решта було всього-на-всього ширмою — для нього, для Райделла, найнятого помічника. І що там казав Фредді про те, що «ДатАмерика» й «ІнтенСек’юр» були фактично однією і тією самою компанією?

Але Шеветт Вашингтон зараз сама була в ударі, як це трапляється, коли починають говорити й випускають із себе геть усе; і вона розповідала, як Ловелл, той який із волоссям, а не скінгед, і який справді ніби як був її бойфрендом деякий час, умів (ну, знаєш?) робити всяке з комп’ютерами, якщо в тебе були гроші, і це її ніби лякало, бо він завжди говорив про копів і про те, що може про них не перейматися.

Райделл кивав, автоматично перегортаючи ще пару фото татуювань — панянка з рожевими гвоздиками мовби вздовж її лінії бікіні,  — але насправді дослухався до того, що крутилось у голові. Як-от: Ернандес був із «ІнтенСек’юра», у «Моррісі» був «ІнтенСек’юр», Ворбейбі був з «ІнтенСек’юра», Фредді казав, що «ДатАмерика» й «ІнтенСек’юр» були наче одним і тим самим...

— ...жадання...

Райделл кліпнув. Худорлявий тип із дуже смутним Дж. Д. Шейплі на грудях. Але ви теж засмучувались би, якби у вас із очей росло грудне волосся.

— Що?

— Республіка. Республіка Жадання.

— Що це?

— Це чому Ловелл каже, що копи його ніколи не чіпатимуть, але я йому говорила, що він брехло.

— Гакери, — мовив Райделл.

— Ти мене взагалі не слухав.

— Ні, не слухав, це правда. Жадання. Республіка. Давай ще раз про це, добре?

Шеветт Вашингтон узяла пульт, прокладала голену голову з сонцем на самісінькій маківці й планетами, орбіти яких спускались до верху вух, тоді руку з роззявленим у крику ротом на долоні та вкриті синьо-зеленою лускою ступні.

— Я казала, що Ловелл заливає про все це: про зв’язки з цією Республікою Жадання і як вони можуть робити з комп’ютерами все, що захочуть, так що хто б не перейшов йому дорогу, він про це пошкодує.

— Ніфіга собі. Ти їх колись бачила?

— Їх не можна побачити, — пояснила вона, — не вживу. З ними говориш, по телефону. Чи типу як через окуляри, і це найшаленіше.

— Чому?

— Бо вони схожі на лобстерів та іншу фігню. Чи на якусь телезірку. На будь-що. Але я не знаю, нащо тобі це розказую.

— Бо інакше я вирублюсь, і як ми тоді вирішимо, робити собі звірячі ноги чи гвоздики в паху?

— Твоя черга, — мовила вона і просто сиділа там, доки він не почав говорити.

Він розповів їй, що походив із Ноксвілла і вступив в Академію та що завжди дивився «Копів у біді», а тоді, коли став копом і потрапив у біду, здавалось, ніби він потрапить на шоу. Як його привезли у Лос-Анджелес, бо не хотіли, щоб «Дорослі жертви сатанізму» вихоплювали в них з-під носа можливість, але тоді трапились Ведмежаткові вбивства, і вони ніби втратили інтерес, і йому довелося обійтися «ІнтенСек’юром» і водити «Ґангед». Розповів їй про Саблетта і про життя з Кевіном Тарковським в будинку в Map-Вісті, оминувши Республіку Жадання і ту ніч, коли він врізався «Ґангедом» у маєток Шонбруннів у Бенедикт-Каньйоні.

Про те, як його навідав Ернандес — уранці, всього кілька днів тому, хоча здавалось, ніби минуло кілька років, — сказати, що він може прилетіти сюди і водити машину для цього містера Ворбейбі. Потім дівчина захотіла знати, чим займалися шукачі втікачів, тож Райделл пояснив, що вони мусили робити і що, за його здогадами, вони напевно робили насправді, і вона сказала, що це звучить кепсько.

Коли закінчив, вона просто дивилась на нього.

— Оце і все? Це так ти сюди потрапив і цим займаєшся?

— Ага, — мовив Райделл, — мабуть, так.

— Господи, — Шеветт хитнула головою. Вони вдвох дивились, як промайнули кілька «костюмів» на все тіло, один із них — весь із візерунків електросхем, просто як трафаретні малюнки на старомодних друкованих платах. — У тебе очі, — сказала вона й позіхнула посеред речення, — як дві просцяні дірки в заметі.

У двері постукали. Вони на дрібку прочинились, і хтось — не той чоловік, який подзенькував на ходу, — спитав:

— Вдалося щось вибрати? Генрі пішов додому...

— Ну, просто так важко вирішити, — сказала Шеветт Вашингтон, — їх так багато, а нам хочеться вибрати такі, як треба.

— Усе гаразд, — знуджено відповів голос. — Просто дивіться далі, — двері зачинилися.

— Покажи мені ці окуляри, — сказав Райделл.

Шеветт потягнулась і взяла куртку. Дістала футляр з окулярами, телефон. Віддала Райделлу окуляри. Футляр був із якогось темного матеріалу, тонкого, як яєчна шкаралупа, й жорсткого, як сталь. Райделл відчинив його. Окуляри мали такий самий вигляд, як і ті у Ворбейбі. Великі чорні оправи, лінзи зараз чорні. Мали дивну вагу — більшу, ніж очікуєш.

Шеветт Вашингтон розкрила клавіатуру телефона.

— Гей, — Райделл торкнувся її руки, — у них точно буде твій номер. Набереш когось звідси чи навіть відповіси на дзвінок — і вони будуть тут за десять хвилин.

— Цього номера не буде. Це один з телефонів Кода. Взяла його зі столу, коли вимкнулось світло.

— Думав, ти казала, що зазвичай не крадеш речі.

— Ну, якщо він був у Кода, то він уже крадений. Код вимінює їх у людей з міста, тоді Ловелл дає комусь перепрошити їх, поміняти номери, — вона поклацала по клавіатурі й піднесла маленький телефон до вуха. — Здох, — знизала плечима.

— Ану, — Райделл поклав окуляри на коліна й узяв телефон. — Може, він намок чи батарея розхиталась. І на що взагалі друзяка Код їх вимінює? — Він провів нігтем великого пальця по задній панелі, шукаючи, де вона відкривається.

— Ну, — відповіла Шеветт, — на всяке.

Райделл відкрив кришку. Побачив втиснутий біля батареї щільно скручений мініпакетик із застібкою. Той зсунув контакти. Райделл дістав пакетик і розгорнув.

— Всяке?

— Ага.

— Всяке отаке.

— Ага.

Райделл глянув на неї.

— Якщо це 4-тіобускалін, то це речовина з регульованим обігом.

Шеветт зиркнула на пакетик із сіруватим порошком, тоді — на Райделла.

— Але ж ти більше не коп.

— Ти це не вживаєш, правда?

— Ні. Ну, раз чи два. Ловелл — іноді.

— Ну, просто не роби цього в моїй присутності, бо я бачив, на що він здатен. Нормальні приємні люди після пари доз скаженіють, — він постукав по пакетику. — Тут достатньо, щоб вмазати з пів дюжини людей у хлам, — віддав пакетик дівчині й узяв телефон, намагаючись вставити батарею назад на призначене їй місце.

— Вірю, — сказала вона. — Бачила, як він діяв на Ловелла.

— Гудок. Кому хочеш подзвонити?

Дівчина подумала над цим, тоді взяла телефон і закрила його.

— Мабуть, нікому.

— У того старого є телефон?

— Ні, — сказала вона і згорбилася. — Мені страшно, що вони і його вбили. Через мене.

Райделл не знайшов, що на це відповісти. Він надто втомився, щоб клацати пультом. Рука якогось типа зі згорнутим прапором конфедератів. Просто як удома. Він глянув на дівчину. Вона точно і близько не була настільки втомленою, як він. Може, це просто молодість, подумав Райделл. Дуже сподівався, що вона не на льоду, чи смику, чи ще чомусь. Може, в неї досі був шок. Казала, що цього Семмі вбили, ще ще за двох непокоїлася. Вочевидь, знала хлопця, який врізався у Свободова на тому велосипеді, але ще не знає, що його застрелили. Так дивно, чого, буває, не помічаєш під час сутички. Що ж, він не бачив жодної причини їй розповідати, тільки не зараз.

— Спробую Фонтейну, — сказала дівчина, знову відкриваючи телефон.

— Кому?

— Він робить Скіннеру електрику і все таке.

Набрала номер і приклала телефон до вуха. Очі Райделла заплющилися, а голова так сильно вдарилась об диван, що це ледь його не розбудило.

27. Після грози

— Сечею тхне, — обвинувачувально повідомив Скіннер, збудивши Ямадзакі від сну, в якому він стояв поруч із Дж. Д. Шейплі на великій темній рівнині, перед чорною й нескінченною стіною з вирізьбленими на ній іменами мертвих.

Ямадзакі підняв голову зі столу. В кімнаті темрява. Світло в церковному вікні.

— Що ти тут робиш, Скутере?

В Ямадзакі боліли сідниці й поперек.

— Гроза, — сказав, досі не оговтавшись від сну.

— Яка гроза? Де дівчина?

— Немає. Не пам’ятаєте? Лавлесс?

— Ти про що? — Скіннер із зусиллям сперся на лікоть, відкинувши ногами ковдри та спальник; обличчя з сірою щетиною викривлене огидою. — Треба помитися. Й сухий одяг.

— Лавлесс. Він знайшов мене в барі. Змусив привести його сюди. Думаю, він міг стежити за мною — до цього, коли я пішов від вас...

— Аякже. Заткнися, Скутере, гаразд?

Ямадзакі стулив рота.

— Зараз нам треба води. Гарячої. Спершу для кави, тоді щоб я міг відмитися. Умієш користуватись колманівською плиткою?

— Чим?

— Ота зелена штука, з червоним бачком спереду. Іди потруси бачок, я скажу тобі, як його накачати.

Ямадзакі підвівся, скривившись через біль у спині, й пошкандибав до пофарбованої в зелене металевої коробки, на яку вказував Скіннер.

— Знову злиняла їбатися з тим своїм брудним дрищем. Нікчема, Скутере...

Він стояв у Скіннера на даху, холоші тріпотіли на вітерці, що нічим не натякав на грозу минулого вечора; дивився на місто, оповите дивним залізним світлом, і уривки сну досі тьмяно кружляли... Шейплі говорив із ним голосом юного Елвіса Преслі. Сказав, що пробачив своїм убивцям.

Ямадзакі дивився на прямовисний шпичак «Трансамерики», перев’язаний скобою, накладеною після Літтл-Ґранде, і чув примарний голос зі сну. Вони просто не розуміли, що коять, Скутере.

Скіннер унизу лаявся, обтираючи себе водою, яку Ямадзакі нагрів на колманівській плитці.

Ямадзакі подумав про свого наукового керівника в Осаці.

— Мені начхати, — сказав англійською, і Сан-Франциско був тому свідком.

Усе місто було Томассоном. Можливо, сама Америка була Томассоном.

Як це могли збагнути в Осаці, у Токіо?

— Йо! На даху! — покликав хтось.

Ямадзакі обернувся й побачив худорлявого темношкірого на плетиві риштувань, що охоплювали верхню частину Скіннерового ліфта. На чоловікові було товсте твідове пальто і в’язана шапка.

— Ти там в порядку? А як Скіннер?

Ямадзакі завагався, згадуючи Лавлесса. Якщо у Скіннера чи дівчини були вороги, як він міг їх розпізнати?

— Я Фонтейн, — сказав чоловік. — Мені дзвонила Шеветт, сказала піднятись сюди й перевірити, чи Скіннер витримав вітер. Я тут проводкою займаюся, стежу, щоб його підйомник працював, і таке інше.

— Він миється, — повідомив Ямадзакі. — Під час грози він... заплутався. Здається, нічого не пам’ятає.

— Дамо вам живлення ще десь через пів години, — сказав чоловік. — Якби ж сказати те саме про наш бік. Втратили чотири трансформатори. Коштувало нам п’яти загиблих і двадцяти поранених, і це ті, про кого я знаю. Скіннер ставив каву?

— Так.

— Я б не відмовився зараз від чашки.

— Так, прошу, — сказав Ямадзакі й вклонився. Темношкірий усміхнувся. Ямадзакі проліз униз у люк.

— Скіннере-сан! Чоловік на ім’я Фонтейн, він ваш друг?

Скіннер намагався влізти у пожовтілу термобілизну.

— Нікчемний виродок. Електрики досі немає...

Ямадзакі відсунув засув і розкрив люк на підлозі. Фонтейн зрештою з’явився біля підніжжя сходів, тримаючи в обох руках пом’яті полотняні сумки з інструментами. Поставивши одну й повісивши іншу на плече, почав лізти вгору.

Ямадзакі перелив рештки кави у найчистішу чашку.

— Паливному елементу гаплик, — повідомив Скіннер, коли Фонтейн проштовхнув сумку поперед себе крізь отвір. Старий тепер був убраний шарами щонайменше у три зношені фланелеві сорочки, нерівно заправлені за пояс древньої пари вовняних військових штанів.

— Працюємо над цим, босе, — відповів Фонтейн, підводячись і розгладжуючи пальто. — Гроза була чималенькою.

— Скутер теж так каже, — мовив Скіннер.

— Ну, він не прибріхує, Скіннере. Дякую, — Фонтейн узяв запропоновану чашку чорної кави, від якої піднімалась пара, і подув на неї. Глянув на Ямадзакі. — Шеветт сказала, що може деякий час сюди не повертатися. Щось про це знаєш?

Ямадзакі глянув на Скіннера.

— Нікчема, — сказав той. — Знову злиняла з тим довбнем.

— Про це нічого не казала, — зауважив Фонтейн. — Узагалі мало про що говорила. Але якщо її тут не буде, треба, щоб хтось за вами наглядав.

— Я сам про себе здатен подбати.

— Це я знаю, босе, — запевнив Фонтейн, — але у вашому ліфті тут, унизу, пара сервоприводів перегоріли. А з тим обсягом роботи, що на нас чекає, знадобиться кілька днів, щоб усе полагодити. Треба, щоб хтось лазив угору і вниз щаблями. Приносив вам їжу і все інше.

— Скутер може, — сказав Скіннер. Ямадзакі кліпнув.

— Правда? — Фонтейн здивовано глянув на Ямадзакі. — Лишишся тут і наглянеш за містером Скіннером?

Ямадзакі подумав про орендовану квартиру у високому вікторіанському домі, з чорною мармуровою ванною кімнатою, більшою за його холостяцьке житло в Осаці. Він перевів погляд із Фонтейна на Скіннера, тоді назад.

— Для мене буде честю лишитися зі Скіннер-саном, якщо він забажає.

— Роби що хочеш, — констатував Скіннер і почав ретельно стягувати простирадла з матраца.

— Шеветт сказала, що ти можеш тут бути, — мовив Фонтейн. — Якийсь хлопець із університету... — Він поставив чашку на стіл і нахилився, щоб закинути сумку з інструментами поруч. — Сказала, що ви можете хвилюватися через непроханих гостей, — він розкрив дві застібки на сумці й розгорнув її. Там блищали інструменти й мотки ізольованого дроту. Фонтейн дістав щось загорнуте у промаслену ганчірку, озирнувся, щоб переконатись, що Скіннер за ним не спостерігає, і запхнув річ за скляні банки на полиці над столом.

— Можемо майже точно бути впевнені, що ніхто незнайомий сюди наступні пару днів не підніметься, — сказав він Ямадзакі, стишивши голос. — Але це «спешл» 38 калібру, шість експансивних куль. Якщо скористаєшся, зроби мені велику ласку, скинь його через край, гаразд? Він, ем, — Фонтейн вишкірився, — сумнівного походження.

Ямадзакі подумав про Лавлесса. Глитнув.

— Ви тут упораєтесь? — спитав Фонтейн.

— Так, — відказав Ямадзакі, — так, дякую.

28. Дім на колесах

Було вже за пів на одинадцяту, коли їм нарешті довелося вийти на вулицю, і то тільки тому, що Лорі, яку Шеветт знала з того дня, коли взагалі уперше прийшла сюди, сказала, що скоро прийде менеджер, Бенні Сін, і вони більше не можуть тут лишатися, надто якщо її друг отак спатиме, так ніби знепритомнів чи щось таке. Шеветт сказала, що розуміє, і подякувала їй.

— Побачиш Семмі Села, — сказала Лорі, — передавай від мене привіт.

Шеветт сумно кивнула й почала трусити Райделла за плече. Він буркнув і спробував скинути її руку.

— Прокидайся. Треба йти.

Вона повірити не могла, що розказала йому все це, але їй просто треба було комусь розповісти, щоб не збожеволіти. Не те щоб після розповіді все це мало більше сенсу, ніж до неї, а коли додати до цього Райделлову сторону, то мовби й менше. Новина про те, що хтось убив того мудака, видавалась просто нереальною, але якщо це правда, Шеветт припускала, що влипла глибше, ніж коли-небудь.

— Прокидайся!

— Господи... — Він випростався, протираючи очі.

— Треба йти. Скоро прийде менеджер. Моя подруга дала тобі трохи поспати.

— Йти куди?

Шеветт уже думала над цим.

— На Коул, над Пангендл, там є місця, де здають кімнати погодинно.

— Готелі?

— Не зовсім. Для людей, яким просто ненадовго потрібне ліжко.

Райделл пірнув за диван по свою куртку.

— Глянь тільки, — сказав, запхнувши пальці у дірку на плечі. — Ще вчора була новісінька.

Райони, що переважно працювали вночі, вранці виглядали набагато гірше. Навіть жебраки у цей час доби виглядали гірше, як-от той чолов’яга з виразками, що намагався продати пів бляшанки соусу для спагетті. Шеветт обійшла його. Ще за квартал-два вони увіллються в ранню юрбу одноденних туристів, що прямують у Скайвокер-Парк; у натовпі легше сховатися, але й копів більше. Вона намагалася згадати, чи охоронці Скайвокера були з «ІнтенСек’юра» — тієї компанії, про яку говорив Райделл.

Шеветт думала, чи піде Фонтейн до Скіннера, як обіцяв. Вона не хотіла говорити забагато по телефону, тож спершу сказала, що її деякий час не буде і чи не міг би Фонтейн сходити й перевірити, як там Скіннер і, може, той японський студент, який останнім часом до них навідувався. Але Фонтейн відчував її стривоженість, тож ніби натиснув на неї щодо цього, і вона розповіла йому, що хвилюється за Скіннера; що, можливо, певні люди піднімуться до нього й завдадуть йому клопоту.

— Ти не про мостян, — сказав Фонтейн, і вона підтвердила, що ні, але більше нічого не могла сказати. Кілька секунд на лінії панувала тиша, і Шеветт чула, як хтось із дітей Фонтейна співає на фоні — одну з тих африканських пісень із химерними горловими клацаннями.

— Гаразд, — нарешті мовив Фонтейн, — перевірю заради тебе. — Шеветт швидко подякувала й від’єдналася. Фонтейн багато чого робив для Скіннера. Він ніколи не обговорював це з Шеветт, але здавалося, він знав Скіннера усе своє життя, чи принаймні відколи жив на Мосту. Таких людей було чимало, і Шеветт знала, що Фонтейн може домовитись, аби люди спостерігали за вежею й за ліфтом. Виглядали незнайомців. На Мосту так робили одне для одного, а Фонтейну завжди були винні якісь послуги, бо ж він був одним із головних електриків.

Зараз вони з Райделлом проходили цей заклад із бейґлами, з подобою залізної клітки зовні, звареної з металобрухту, де можна було сидіти за маленькими столиками, пити каву і їсти бейґли. Через запах ранкової випічки Шеветт ледь не зомліла від голоду. Вона якраз думала, може, варто їм зайти туди і взяти дюжину в пакет із собою, наприклад, з вершковим соусом, коли Райделл поклав руку їй на плече.

Вона повернула голову й побачила цей великий блискучий білий дім на колесах, який щойно вивернув перед ними на Гейт і посунув до них. Такі траплялися у заможних старих в Ореґоні: цілі кортежі, що тягнули човни на трейлерах, маленькі джипи, мотоцикли, що висіли ззаду, мов рятувальні шлюпки. Вони зупинялися на ніч у спеціальних парках, огороджених колючим дротом, із собаками й табличками СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО, що справді не жартували.

Райделл дивився на цей дім на колесах, так ніби не вірив власним очам, і тепер той загальмував просто біля них, і сива літня пані опускала вікно й вихилялась із водійського боку зі словами:

— Юначе! Перепрошую, але я — Даніка Елліотт, і мені здається, ми вчора бачилися на літаку з Бербанка.

Даніка Елліотт була пенсіонеркою з Альтадени, що в Південній Каліфорнії, і вона прилетіла у Сан-Франциско, як казала, на одному літаку з Райделлом, щоб перевезти свого чоловіка в іншу кріогенну установу. Ну, не зовсім чоловіка, а його мозок, який він заморозив після смерті.

Шеветт чула, що люди таке роблять, але ніколи не розуміла навіщо, і Даніка Елліотт, вочевидь, також не розуміла. Але вона сказала, що прибула сюди викинути ще більше грошей і перевезти мозок свого чоловіка Девіда у ще дорожче місце, що триматиме його у кризі у власному приватному маленькому контейнері, а не кидатиме у контейнер побільше до купи заморожених мізків інших людей, як у попередньому місці. Шеветт вона видавалася дуже приємною пані, але точно здатною балакати на цю тему довго, тож за деякий час Райделл уже просто кермував і кивав, ніби слухав, а Шеветт, що вказувала дорогу, переважно стежила за мапою на екрані панелі трейлера, плюс виглядала поліційні машини.

Місис Елліотт подбала про переміщення чоловікового мозку вчора і сказала, що вона трохи розчулилася, тож вирішила орендувати цей трейлер і відвезти його назад в Альтадену, просто не поспішати й насолоджуватися поїздкою. Проблема полягала в тому, що вона не орієнтувалася в Сан-Франциско, тож забрала його вранці з оренди на Шостій і заблукала, шукаючи шосе. Зрештою виїхала на Гейт, абсолютно не схожу, за її словами, на безпечний район, але безперечно дуже цікаву.

Вільний наручник усе випадав із рукава Скіннерової куртки, але місис Елліотт надто переймалася розповіддю, аби це помітити. Райделл кермував, Шеветт сиділа посередині, а місис Елліотт — із пасажирського боку. Дім на колесах був японським і мав попереду ці три регульовані сидіння зі вмонтованими у підголівники динаміками.

Місис Елліотт сказала Райделлові, що загубилася і не знає міста і чи не міг би він відвезти її туди, де вона може вибратися на шосе до Лос-Анджелеса? Якусь хвилину Райделл ніби витріщався на неї, а тоді опанував себе і сказав, що радо допоможе, а це — його подруга Шеветт, яка знає місто, а він — Беррі Райделл. Місис Елліотт сказала, що Шеветт — гарне ім’я.

Тож ось вони прямували із Сан-Франциско, і Шеветт добре розуміла, що Райделл намагатиметься вмовити місис Елліотт дозволити їм поїхати з нею. Це все, що спадало на думку їй самій, тож вони з’їхали з вулиці й прямували геть від чоловіка, який застрелив Семмі, і від того Ворбейбі, і тих російських копів, що видавалося їй хорошою ідеєю, і крім того, що її шлунок, здавалося, починав їсти сам себе, їй стало трішечки краще.

Райделл проїхав повз «Ін-Енд-Аут-Бургер», і Шеветт згадала, як знайомий хлопець на ім’я Франклін в Ореґоні приніс в «Ін-Енд-Аут» пневматичний пістолет і прострелив літери У, Г та Е, так що вийшло ІН-ЕНД-АУТ-БРР. Вона розповіла Ловеллу, але йому це смішним не здалося. Тепер Шеветт думала про те, що розповіла Райделлу про Ловелла таке, від чого Ловелл збіситься, якщо колись дізнається, а Райделл був майже що копом. Та її бентежило, яким був учора Ловелл. Ось він, такий крутий і важливий, з усіма своїми зв’язками та всім іншим, і вона розповідає йому, що потрапила в біду і що хтось щойно застрелив Семмі Села й скоро точно прийде по неї, а Ловелл і Код просто сидять і позирають один на одного, так ніби з кожною хвилиною вся ця історія подобається їм усе менше, а тоді заходить кремезний виродок-коп у пальті, й вони ледь не обсираються.

Так їй і треба. Жодному з її друзів Ловелл особливо не подобався, а Скіннер зненавидів його з першого погляду. Казав, що Ловелл так глибоко встромив голову в дупу, що може спокійно залізти за нею і зникнути. Але в Шеветт ніколи раніше не було справжнього хлопця, такого — ні, а він спершу ставився до неї дуже добре. Якби ж він тільки не підсів на той смик, бо це дуже швидко будило в ньому мудака, а тоді через Кода, якому вона ніколи не подобалася, Ловелл міг розводитися про те, що вона просто селючка. Нахрін це все.

— Знаєте, — сказала вона, — я думаю, що помру, якщо найближчим часом щось не з’їм.

І місис Елліотт почала квохтати й казати, що Райделл мусить негайно зупинитися й щось узяти для Шеветт і що їй шкода, що вона не додумалася спитати, чи вони снідали.

— Ну, — Райделл із насупленим виглядом позирав у дзеркало заднього виду, — я дуже хотів би проскочити, гм, обідні затори...

— А, — сказала місис Елліотт, а тоді просяяла. — Шеветт, люба, якщо ти переберешся назад, там є холодильник. Упевнена, що люди з оренди поклали туди кошик з наїдками. Майже завжди кладуть.

Шеветт це влаштовувало. Вона відстібнула пасок і протиснулась між своїм сидінням і сидінням місис Елліотт. Там були дверцята, і коли вона увійшла в них, ввімкнулося світло.

— Гей, — сказала вона, — та тут цілий маленький будиночок...

— Будь як удома! — сказала місис Елліотт.

Світло лишилося, коли Шеветт зачинила за собою дверцята. Вона ще ніколи не бачила такі штуки зсередини і насамперед подумала, що тут майже стільки ж місця, скільки в кімнаті Скіннера, плюс разів у десять затишніше. Усе було сірим — сірий килим, сірий пластик, сіра імітація шкіри. А холодильник виявився вбудованою в кутку симпатичною малою штукенцією, і в ньому стояв кошик, загорнутий у пластик із гумкою згори. Шеветт зняла пластик, і там лежало вино, маленькі сири, яблуко, груша, крекери і пара шоколадних батончиків. Також у холодильнику знайшлись кола і вода у пляшках. Дівчина всілась на ліжко і з’їла один із сирів, жменю крекерів, шоколадний батончик, виготовлений у Франції, а тоді випила пляшку води. Потім випробувала телевізор, який приймав із супутника двадцять три канали.

Коли скінчила, поклала порожню пляшку, розірваний папір і все інше у вбудований у стіну кошичок для сміття, вирубила телевізор, роззулася і лягла на ліжко.

Це було дивно — випростатися на ліжку в кімнатці, що рухалася невідомо куди, і Шеветт замислилась, де опиниться завтра.

Просто перед тим, як заснути, згадала, що в кишені штанів у неї досі пакет Кода зі смиком. Варто його позбутися. Вирішила, що там достатньо, аби загриміти до в’язниці.

Подумала про те, як від цієї штуки почуваєшся і як химерно, що люди витрачали на ці відчуття стільки грошей.

Дуже сподівалась, що Ловеллові так почуватися не подобалося.

Прокинулася, коли Райделл влігся поруч; дім на колесах рухався, та вона розуміла, що перед тим мусив зупинитися. Світло було вимкнене.

— Хто за кермом? — спитала вона.

— Місис Армбрустер.

— Хто?

— Місис Елліотт. У мене була вчителька, місис Армбрустер, схожа на неї.

— Куди вона їде?

— У Лос-Анджелес. Сказав їй, що зміню її, коли втомиться. Сказав, що не обов’язково нас будити, коли перетинатиме межу штату. Якщо така пані скаже, що не везе жодної сільськогосподарської продукції, її напевно пропустять без перевірки.

— А що як перевірятимуть?

Він лежав достатньо близько на вузькому ліжку, аби Шеветт відчула, як він знизує плечима.

— Райделле?

— Га?

— Звідки беруться російські копи?

— Ти про що?

— По телеку, у тих шоу про копів, десь половина здоровезних копів завжди росіяни. Чи ті-от хлопці на Мосту. Чому росіяни?

— Ну, — сказав він, — по телеку вони дещо перебільшують через Організацію, бо людям подобаються такі шоу. Але правда в тому, що коли росіяни рулять у вас більшістю мафіозної діяльності, хочеться мати й російських копів... — Шеветт почула, як він позіхнув. Відчула, як потягнувся.

— Вони всі такі, як ці двоє, що прийшли до «Дисидентів»?

— Ні. Продажні копи завжди є, але так уже повелося...

— Що ми будемо робити, коли приїдемо в Лос-Анджелес?

Райделл не відповів, а за деякий час захропів.

29. Покинутий торговельний центр

Райделл розплющив очі.

Трейлер не рухався.

Він підніс до обличчя «таймекс» і скористався підсвіткою. 15:15. Шеветт Вашингтон скрутилась поруч клубочком у своїй байкерській куртці. Райделл наче спав поруч зі старою валізою.

Він покотився ліжком, знайшовши завісу на вікні поруч, припідняв її. Зовні стояла така сама темрява, як і всередині.

Йому снився урок місис Армбрустер — у п’ятому класі початкової школи імені Олівера Норта. Їх якраз збиралися відпустити, бо навчальна мережа повідомила про завелике розповсюдження грипу Канзас-Сіті, щоб лишати дітей Вірджинії і Теннессі того тижня у школі. Усі вони вдягнули ті шаблонні білі паперові маски, які вранці лишили в них на сидіннях медсестри. Місис Армбрустер щойно пояснила значення слова «пандемія». Поппі Маркофф, яка сиділа поруч із Райделлом і в якої вже виросли груди, говорила місис Армбрустер, як її тато сказав, що грип Канзас-Сіті не встигне тебе вбити, доки дійдеш до автобуса. Місис Армбрустер, сама у масці — мікропоровій з аптеки — почала говорити про слово «паніка», прив’язуючи його до «пандемії» через корінь, але саме тоді Райделл прокинувся.

Усівся на ліжку. Боліла голова й починалася застуда. Грип Канзас-Сіті. Можливо, лихоманка Мокола.

— Не панікуй, — пробурмотів він під ніс, але його все одно проймав неспокій.

Підвівся й навпомацки пробрався у передню частину. Там було трохи світла — вибивалося з-під дверцят. Він знайшов ручку. Привідчинив двері.

— Ну, привіт, — посмішка з золотими краєчками. Невелика квадратна автоматична зброя цілилася Райделлові в око. Чоловік розвернув сидіння з пасажирського боку й відхилив його. Ноги поставив на середнє сидіння. Світло в кабіні було притишене.

— Де місис Елліотт?

— Місис Елліотт немає.

Райделл відчинив двері повністю.

— Вона працює на вас?

— Ні, — відказав чоловік. — Вона з «ІнтенСек’юра».

— Її посадили на літак, щоб за мною стежити?

Чоловік знизав плечима. Райделл помітив, що зброя при цьому анітрохи не ворухнулася. На чоловікові були хірургічні рукавиці й той самий довгий плащ, у якому він виходив із машини росіян, схожий на австралійський дастер із чорної мікропори.

— Як вона здогадалася підібрати нас біля того тату-салону?

— Повинна ж бути з Ворбейбі якась користь. Послав за тобою пару людей про запас.

— Я нікого не бачив.

— І не повинен був.

— Скажи мені дещо, — мовив Райделл. — Це ти вколошкав того Блікса в готелі?

Чоловік поглянув на нього поверх дула. Такий маленький калібр зазвичай не передбачав значної шкоди, тож Райделл виснував, що набої якимось робом докручені.

— Не розумію, як це стосується тебе, — відповів чоловік.

Райделл подумав про це.

— Я бачив фото. Ти просто не видаєшся настільки звихнутим.

— Така в мене робота, — відповів той.

Ага, подумав Райделл, просто як керувати комп’ютером для картоплі-фрі. Праворуч від дверей стояли холодильник і раковина, тож він розумів, що туди зрушити не зможе. Вирішив, що коли ступить ліворуч, цей тип просто прошиє перегородку і напевно зачепить також і дівчину.

— Навіть не думай про це.

— Про що?

— Про геройство. Копівські штучки, — чоловік зняв ноги з центрального сидіння. — Просто зроби ось що. Повільно. Дуже. Сядь на водійське і поклади руки на кермо. На дев’ять годин і на дві. Тримай їх там. Якщо не триматимеш, я стрельну тобі за правим вухом. Але ти цього не почуєш, — через свою повільну й рівну вимову він нагадував Райделлові ветеринара, який говорить із конем.

Райделл зробив, як йому веліли. Не бачив нічого надворі. Лише темряву й відблиски світла з кабіни.

— Де ми? — запитав.

— Любиш торговельні центри, Райделле? У вас у Ноксвіллі були торговельні центри?

Райделл скосив на нього погляд.

— Дивися вперед, будь ласка.

— Так, у нас були торговельні центри.

— Цей був не дуже успішним.

Райделл стиснув оббивку керма.

— Розслабся.

Почув, як чоловік вдарив підбором черевика в перегородку.

— Міс Вашингтон! Прокидайтеся, міс Вашингтон! Потіште нас своєю присутністю.

Райделл зачув два удари: дівчина підхопилась зі сну, спробувала підстрибнути, вдарилась головою і впала з ліжка. Тоді побачив віддзеркалення її білого обличчя у лобовому склі — в одвірку. Бачив, що вона помітила чоловіка та зброю.

Негаласна.

— Ти застрелив Семмі Села, — сказала вона.

— Ти намагалась підсмажити мене струмом, — зауважив у відповідь чоловік, так ніби міг дозволити собі зараз бачити в цьому гумор. — Вийди сюди, розвернися і сядь, розставивши ноги, на центральну консоль. Дуже повільно. Отак добре. А тепер нахилися вперед і поклади руки на сидіння.

Дівчина опинилась поруч із Райделлом, ноги обабіч консолі приладів, обличчям назад. Мовби верхи на якомусь кафе-рейсері[53].

Тепер поміж мішенями чоловіка було сантиметрів із п’ять — легко застрелити когось із них у голову.

— Хочу, щоб ти зняла куртку, — сказав чоловік Шеветт, — і для цього тобі доведеться зняти руки з сидіння. Перевіримо, чи зможеш ти весь час тримати на ньому хоча б одну руку. Не поспішай.

Коли Шеветт дійшла до етапу, де змогла струсити куртку з лівого плеча, та впала чоловікові до ніг.

— Там є голки для ін’єкцій, — спитав він, — леза, будь-які небезпечні предмети?

— Ні.

— Як щодо електричних зарядів? У тебе через них кепська репутація.

— Тільки окуляри того мудака і телефон.

— Бачиш, Райделле, — сказав чоловік, — «мудака». Таким його й запам’ятають. Безіменним. Черговим безіменним мудаком... — Вільною рукою він обшукував кишені куртки. Видобув футляр і телефон та поклав їх на оббиту глибоку панель управління. Тепер Райделл повернув голову й спостерігав за ним, хоч йому й наказали цього не робити. Спостерігав, як долоня в рукавичці навпомацки відкрила футляр і дістала чорні окуляри. Це був єдиний раз, коли ті очі відірвалися від Райделла — перевірити окуляри; та й це забрало якусь секунду.

— Це вони, — мовив Райделл. — Тепер вони у тебе.

— Так, — рука поклала окуляри назад у футляр і закрила його.

— Далі що?

Посмішка зникла. Тепер видавалося, ніби в чоловіка взагалі немає губ. Тоді усміх повернувся, ще ширший і надмірніший.

— Як думаєш, зможеш принести мені з холодильника колу? Всі вікна і двері позаду надійно зачинені.

— Хочеш коли? — Шеветт ніби не вірила йому. — Ти ж мене пристрелиш. Коли я встану.

— Ні, — мовив чоловік, — не обов’язково. Бо я хочу коли. Трохи пересохло в горлі.

Вона повернула голову, глянути на Райделла: очі розширились від страху.

— Принеси йому колу, — сказав той.

Шеветт злізла з консолі й протиснулася назад, але лише за двері, до холодильника.

— Дивися вперед, — нагадав чоловік. Райделл побачив у відображенні, як увімкнулось світло у холодильнику, мигцем помітив, як дівчина присіла.

— Д-дієтичну чи звичайну? — спитала.

— Дієтичну. Будь ласка.

— Класичну чи без кофеїну?

— Класичну,— у типа вирвався тихий звук, який Райделл сприйняв за смішок.

— Тут немає склянок.

Знову той самий звук.

— Бляшанку.

— Т-трохи розлила, — сказала Шеветт, — у м-мене рука тремтить... — Райделл скосив очі, побачив, як чоловік узяв червону бляшанку, збоку якої стікала брунатна кола.

— Дякую. Тепер можеш зняти штани.

— Що?

— Ці чорні, які на тобі. Просто стягни їх, повільно. Але шкарпетки мені подобаються. Шкарпетки лишімо.

Райделл вловив на чорному лобовому склі відображення виразу її обличчя, тоді побачив, як воно ніби збайдужіло. Шеветт нахилилась, стягуючи тісні штани.

— Тепер назад на консоль. Отак. Як і сиділа. Дай на тебе глянути. Хочеш теж глянути, Райделле?

Райделл обернувся й побачив, як Шеветт присіла; голі ноги — гладенькі і м’язисті, мертвотно-білі в освітленні кабіни. Чоловік зробив довгий ковток коли, спостерігаючи за Райделлом поверх краю бляшанки. Відставив її на панель і витер рот тильним боком руки в рукавичці.

— Непогано, га, Райделле? — кивнув на Шеветт Вашингтон. — Я б сказав, є потенціал.

Райделл глянув на нього.

— Тебе це бентежить, Райделле?

Він не відповів.

Чоловік видав звук, що міг би бути смішком. Випив ще коли.

— Гадаєш, мені сподобалось отаке робити з тим гівнюком, Райделле?

— Не знаю.

— Але ти думаєш, що так. Я знаю, ти думаєш, що мені сподобалося. І це так, мені справді сподобалося. Але знаєш, у чому різниця?

— Різниця?

— У мене не встав, коли я це робив. Ось у чому.

— Ти його знав?

— Що?

— Маю на увазі, це було щось особисте?

— О, думаю, можна сказати, що я його знав. Я знав. Знав так, як не варто знати нікого, Райделле. Я знав усе, що він зробив. Ночами засинав, слухаючи, як він дихає. Зрештою міг визначити, скільки він пропустив, уже за диханням.

— Пропустив?

— Він пив. Серб. Ти ж був поліціянтом, так?

— Ага.

— Колись доводилося за кимось стежити, Райделле?

— До цього так і не дійшло.

— Це кумедно — стежити за кимось. Подорожувати з ними. Вони тебе не знають. Не знають, що ти там. О, вони здогадуються. Припускають, що ти там. Але не знають, хто ти. Іноді помічаєш, як вони дивляться на когось, скажімо, у вестибюлі готелю, і розумієш, що вони думають, що це ти. Той, хто стежить. Але це ніколи не ти. І доки ти місяцями стежиш за ними, Райделле, починаєш їх любити.

Райделл бачив, як напруженим білим стегном Шеветт пробігло тремтіння.

— Але потім, ще через кілька місяців, двадцять перельотів, дві дюжини готелів — що ж, усе стає навпаки...

— Ти вже їх не любиш?

— Ні. Не любиш. Починаєш чекати, коли вони облажаються, Райделле. Починаєш чекати, коли вони зрадять довіру. Бо довіра кур’єра — жахлива річ. Жахлива.

— Кур’єра?

— Глянь на неї, Райделле. Вона знає. Навіть якщо просто розвозить секретні документи по Сан-Франциско, вона кур’єрка. Їй довіряють, Райделле. Дані стають фізичною річчю. Вона їх розносить. Хіба не так, лялю?

Шеветт лишалася непорушною, мов якийсь сфінкс, глибоко увіп’явшись білими пальцями у сіру матерію центрального сидіння.

— Ось що я роблю, Райделле. Стежу, як вони їх розносять. Стежу за ними. Іноді люди намагаються забрати у них ці дані, — він допив колу. — Я вбиваю цих людей. Власне, це найкраща частина роботи. Колись був у Сан-Хосе, Райделле?

— У Коста-Ріці?

— Саме так.

— Ніколи.

— Там люди уміють жити.

— Ти працюєш на ті сховища даних, — збагнув Райделл.

— Я цього не казав. Мабуть, сказав хтось інший.

— І він теж. Віз ці окуляри комусь із Коста-Ріки, а вона їх узяла.

— І я був цьому радий. Дуже радий. Я був у сусідньому з ним номері. Увійшов через суміжні двері. Представився. Він познайомився з Лавлессом. Уперше. Востаннє, — зброя не поворухнулася, але чоловік почав чухати голову пальцями у хірургічній рукавичці. Чухати так, мовби в нього були воші чи щось таке.

— Лавлессе?

— Мій ном. Ном де[54] справа, — тоді довга тирада, як вирішив Райделл, іспанською, але розрізнив він тільки номбре де щось там. — Думаєш, у неї там тісно, Райделле? Сам я люблю, коли тісно.

— Ти американець?

Голова чоловіка на цих словах трохи смикнулась убік, а очі на секунду розфокусувались, але тоді сфокусувалися знову, ясні, як хромовий обідок навколо його дула.

— Знаєш, хто заснував сховища, Райделле?

— Картелі, — відповів він. — Колумбійці.

— Саме так. Привезли перші експертні системи в Центральну Америку у тисяча дев’ятсот вісімдесятих, щоб координувати свої поставки. Хтось мусив поїхати туди і встановити ті системи. Війна наркотиків, Райделле. Там була купа американців, з обох боків.

— Що ж, — зауважив Райделл, — тепер ми просто виготовляємо власні наркотики тут, хіба ні?

— Але там у них є сховища. Їм той наркобізнес навіть не потрібен. У них, як раніше у Швейцарії, — єдине місце зберігання того, що люди не можуть дозволити собі зберігати деінде.

— Ти здаєшся трохи замолодим, аби допомагати це все влаштовувати.

— Мій батько. Ти знаєш свого батька, Райделле?

— Авжеж. Ну, типу того.

— А я ніколи не знав. Довелося пройти через тривалу терапію.

Дуже радий, що допомогло, подумав Райделл.

— Ворбейбі, він працює на сховища?

На чолі чоловіка виступив піт. Він витер його тильним боком долоні зі зброєю, але Райделл бачив, як та повернулась на місце, мовби утримувана магнітом.

— Увімкни фари, Райделле. Усе добре. Зніми ліву руку з керма.

— Навіщо?

— Бо якщо не зробиш це, то помреш.

— То навіщо?

— Просто виконуй, добре? — Піт стікав йому в очі.

Райделл зняв ліву руку з керма, увімкнув фари, натиснув двічі, щоб увімкнулося дальнє світло. Два конуси вдарили у стіну із закритих магазинів, згаслих вивісок, запилюженого пластику. На вивісці перед лівим променем виднівся напис ПРОВАЛЛЯ.

— Нащо комусь називати так магазин? — поцікавився Райделл.

— Хочеш запудрити мені мізки, Райделле?

— Ні. Просто дивна назва. Тобто вони всі тепер схожі на провалля...

— Ворбейбі — просто найнятий помічник, Райделле. «ІнтенСек’юр» викликає його, коли ситуація стає занадто недбалою. А вона стає такою, завжди.

Вони запаркувалися на невеликій площі посеред торговельного комплексу: всі магазини забиті дошками чи з вибіленими вітринами. Або торговельний комплекс підземний, або критий згори.

— То вона вкрала окуляри з готелю під охороною «ІнтенСек’юра», і ті викликали Ворбейбі? — Райделл зиркнув на Шеветт Вашингтон. Вона скидалась на одну з тих хромових штукенцій на капоті антикварних авто, от тільки стегном її йшли мурашки. Панувала прохолода, тож Райделл вирішив, що вони все ж таки під землею.

— А знаєш що, Райделле?

— Що?

— Ти ніхріна ні про що не знаєш. Скільки б я тобі не розповів, тобі ніколи не збагнути ситуації. Вона просто занадто масштабна, щоб хтось типу тебе її зрозумів. Ти не вмієш думати такими поняттями. «ІнтенСек’юр» належить компанії, яка володіє інформацією з цих окулярів.

— Сінгапур, — сказав Райделл. — Сінгапуру належить і «ДатАмерика» теж?

— Ти цього не доведеш, Райделле. Конгрес не зміг, і ти теж не зможеш.

— Глянь на тих щурів...

— Пудриш мені мізки...

Райделл дивився, як останній із трьох щурів зник у магазині під назвою «Провалля». Забіг через розхитаний вентиляційний отвір чи щось таке. Через провалля.

— Нє-а. Бачив їх.

— Тобі не спадало на думку, що тебе б тут зараз не було, якби їбаний Люсіус Ворбейбі минулого місяця не почав кататися на роликах?

— Тобто?

— Він навернув коліно. Ворбейбі навертає коліно — не може сидіти за кермом — ти опиняєшся тут. Подумай про це. Що це каже тобі про капіталізм пізньої стадії?

— Про що?

— Тебе що, нічому не вчили в тій поліційній академії?

— Авжеж, вчили, багато чому, — сказав Райделл, міркуючи: як розмовляти з божевільними виродками, коли тебе тримають у заручниках. От тільки він заледве згадував, що йому розповідали. Підтримуй із ними розмову і не сперечайся надто багато, щось таке.

— То чому взагалі всіх так корчить через вміст цих окулярів?

— Вони збираються перебудувати Сан-Франциско. Фактично з нуля. Як роблять це у Токіо. Спершу накладуть сітку з сімнадцяти комплексів на наявну інфраструктуру. Вісімдесятиповерхові офісно-житлові, торговельно-житлові в основі. На повному самозабезпеченні. Параболічні дзеркальні антени змінної частоти, парогенератори. Нові будівлі, друже; питимуть власні стічні води.

— Хто питиме власні стічні води?

— Будівлі. Вони виростять їх, Райделле. Як роблять це зараз у Токіо. Як тунель для маглева.

— «Санфлавер», — озвалася Шеветт Вашингтон, а тоді ніби одразу пожалкувала про це.

— Хтось подивився...— сяйнули золоті зуби.

— Ем, слухай... — Вхід у режим розмови з озброєним навіженим.

— Так?

— То в чому проблема? Хай будують, якщо хочуть.

— Проблема в тому, — мовив цей Лавлесс, починаючи розстібати сорочку, — що таке місто, як Сан-Франциско, розуміє, куди хоче чи куди йому варто рухатися, десь так само, як і ти. Тобто, скажімо, дуже мало. Є люди, мільйон людей, які будуть проти самого факту існування цього плану. А ще ж справи з нерухомістю...

— Нерухомістю?

— Знаєш, які найважливіші три речі треба враховувати за купівлі будь-якої нерухомості, Райделле? — Груди Лавлесса, безволосі і штучно пігментовані, блищали від поту.

— Три?

— Місце, — сказав Лавлесс, — місце та місце.

— Не розумію.

— І не зрозумієш. Але люди, які знають, де купувати, люди, які бачили, куди тягнеться зона покриття веж, вони зрозуміють, Райделле. Вони все зрозуміють.

Райделл подумав про це.

— Ти дивився, га?

— У Мехіко, — кивнув Лавлесс. — Він лишив їх у кімнаті. Ніколи й нізащо не мусив цього робити.

— Але ти теж не повинен був дивитися? — Просто вирвалося.

Тепер по Лавлессовій шкірі, попри холод, котився піт. Так ніби вся його лімбічна система абощо просто вийшла з-під контролю. Він усе кліпав і витирав піт з очей.

— Я виконав своє завдання. Виконував завдання. Багато завдань. Роками. Мій батько — теж. Ти не бачив, як вони там живуть. У комплексах. Люди звідси гадки не мають, на що здатні гроші, Райделле. Вони не знають, що таке справжні гроші. У комплексах живуть, як боги. Декому з них більше ста років, Райделле... — У краєчках посмішки Лавлесса виднілися цятки білої речовини. Райделл повернувся до квартири дівчини Терві, і дивлячись Терві в очі, збагнув, що зробила Шеветт.

Вкинула цілий той пакет смику в колу, яку йому принесла. Не змогла всипати його весь усередину, тож вихлюпнула колу на верх бляшанки, аби все змити, змішати.

Тепер Лавлесс розстібнув сорочку повністю — темна тканина ще потемнішала від поту, — а обличчя його червонішало.

— Лавлессе... — почав був Райделл, не уявляючи, що збирається сказати, але тут Лавлесс закричав — високим тонким нелюдським голосом, мов кролик, що потрапив ногою в дріт, — і почав бити руків’ям зброї по тісному паху джинсів, так ніби туди вчепилося щось жахливе, щось, що він мусив убити. Опускаючись, зброя щоразу стріляла, пробиваючи у вкритій килимом підлозі отвори розміром із п’ятидоларову монету.

Шеветт Вашингтон зістрибнула з консолі, мов підвішена на гумках, просто через верх середнього сидіння у будиночок позаду.

Лавлесс завмер, тремтячи, мовби кожен атом у ньому водночас зімкнувся, обертаючись по якійсь тісній аварійній орбіті. Потім всміхнувся, так мовби вбив те, що полювало на його пах, знову закричав і почав стріляти через лобове скло. Усе, що Райделл пам’ятав, — це як хтось із інструкторів розказував їм, що порівняно з передозуванням смиком надлишок ФЦП[55] нагадував аспірин у кока-колі. У кока-колі.

А Шеветт Вашингтон, судячи зі звуку, впадала десь у таке саме шаленство й сама, намагаючись пробитися назовні позаду трейлера.

— Їм по сто років, тим виблядкам, — сказав Лавлесс і ніби схлипнув, дістаючи порожній магазин і заправляючи свіжий, — і вони досі жирують...

— Отам, — сказав Райделл. — Біля «Провалля»...

— Хто?

— Свободов, — мовив, вирішивши, що це може подіяти.

Кулі вилетіли з маленького дула, мов гумові кубики з грудкостріла. На третій Райделл уже дотягнувся, розблокував двері й просто випав назовні. Приземлився спиною на якісь бляшанки та як видалося на дотик, пінопластові склянки. Перекотився. Продовжував перевертатися, доки у щось не врізався.

Маленькі кулі пробивали великі отвори у вибіленому склі покинутих крамниць. З гуркотом вивалилася ціла секція.

Райделл чув, як Шеветт Вашингтон билася у задні двері дому на колесах, і пошкодував, що не може її зупинити.

— Гей! Лавлессе!

Постріли припинилися.

— Свободова поранено!

Шеветт досі билась у двері. Господи.

— Йому потрібна швидка!

Навкарачки, притискаючись до якогось низького кахляного фонтана, що пахнув хлором і пилом, Райделл бачив, як Лавлесс вибрався з ведійського місця; обличчя і груди його були слизькими й лискучими. Райделлові спало на думку, що чоловік був настільки добре натренований, що підготовка проривалась навіть крізь дію смику. Бо ж він досі рухався так, як навчали на НССВВЗ: тримаючи пістолет обома руками, в напівприсіді, легко ухиляючись від потенційних траєкторій вогню.

А Шеветт досі намагалась пробити собі шлях через гексель, чи з чого там був виготовлений задник трейлеру. Тоді Лавлесс всадив у нього пару куль, і вона раптово припинила.

30. Карнавал душ

О четвертій Ямадзакі спустився щаблями, якими піднімався з Лавлессом у темряві минулого вечора.

Фонтейн пішов за двадцять хвилин до того, як повернулось живлення, забравши з собою, попри протести Скіннера, величезний оберемок брудної білизни. Скіннер увесь день сортував і пересортовував вміст зеленого набору інструментів — того, який вивернув у пошуках болторізів.

Ямадзакі спостерігав за руками старого, що торкалися почергово кожного інструмента, й уявляв, ніби бачить у них припливи миттєвої сили чи мети, або, можливо, лише спогади про взяті на себе, покинуті та виконані завдання.

— Інструменти завжди можна продати, — роздумував уголос Скіннер; можливо, до Ямадзакі, а може, до себе. — Хтось їх завжди купить. Але потім вони завжди знову знадобляться, якраз ті, які ти продав, — Ямадзакі не знав англійських назв більшості з цих інструментів, і багато з них були йому геть незнайомі. — Конічна розгортка, — сказав Скіннер, піднявши кулак, з-поміж вказівного і середнього пальців якого загрозливо стирчало іржаво-брунатне, оброблене на верстаті металеве вістря. — Оце — найпомічніша річ, Скутере, та більшість людей таку в очі не бачили.

— Навіщо вона, Скіннере-сан?

— Розширює круглі отвори. І лишає їх круглими, якщо правильно користуватися. Зазвичай із листового металу, але згодиться й пластик, і синтетика. Будь-що тонке й достатньо тверде. Крім скла.

— У вас багато інструментів, Скіннере-сан.

— Тільки я так насправді й не навчився ними користуватися.

— Але ж ви збудували цю кімнату?

— Бачив колись, як працює справжній тесля, Скутере?

— Так, одного разу, — відповів Ямадзакі, згадавши демонстрацію на фестивалі: політ чорних лез, запах розпиляного кедру. Згадав вигляд пиломатеріалу — гладенького і досконалого. Споруджувався чайний будиночок на час фестивалю. — Дерево дуже рідкісне в Токіо, Скіннере-сан. Ви не побачите, як його викидають, навіть найменші скіпки.

— Та й тут нелегко дістати, — зауважив Скіннер, потерши пучку великого пальця краєм стамески. Він мав на увазі в Америці, у Сан-Франциско чи на Мосту? — Ми спалювали свої відходи, доки не з’явилося живлення. Місто було геть не в захваті. Шкідливо для повітря, Скутере. Тепер робимо це не так часто.

— За загальною згодою?

— Просто здоровий глузд... — Скіннер сховав стамеску в засалений полотняний футляр і акуратно запхнув у зелену коробку.

Верхнім настилом у бік Сан-Франциско рухалася процесія, і Ямадзакі одразу пошкодував, що лишив електронотатник у кімнаті Скіннера. Це був перший бачений ним тут доказ громадського ритуалу.

У вузькому обмеженому просторі процесія могла бути тільки послідовністю учасників по одному чи двоє, та вона все одно лишалася процесією, й очевидно похоронною, можливо, меморіальною за задумом. Першими йшли діти, за швидкими підрахунками Ямадзакі — семеро, одне за іншим, у вкритому попелом лахмітті. На всіх — розфарбовані гіпсові маски, що очевидно мусили зображати Шейплі. Але в ході їхній не було нічого поховального: декілька дітей підстрибували, тішачись увазі.

Ямадзакі, що йшов купити гарячого супу, спинився між фургоном продавчині книжок і яткою, завішаною клітками з птахами. Почувався тут ніяково, дуже чужим, затиснувши під пахвою термоконтейнер незвичної форми. Якщо це похорон, можливо, вимагався якийсь жест, якесь ставлення, якого від нього могли очікувати? Він зиркнув на продавчиню книжок, високу жінку в засмальцьованому жилеті з овчини, із сивим волоссям, закріпленим ззаду у вузол двома рожевими пластиковими паличками.

Асортимент, що переважно складався з пожовтілих книжок у м’яких обкладинках різного ступеня розкладання, кожна в чистому пластиковому пакеті, лежав перед жінкою у фургоні. Перш ніж помітити дітей, вона криком рекламувала товар, вигукуючи дивні фрази — назви книжок, припускав Ямадзакі: «Долина ляльок, кривавий меридіан, уміла бензопила[56]...». Вражений чудернацькою американською поезією, Ямадзакі готовий був запитатися після «Умілої бензопили». Потім жінка замовкла, і він теж побачив дітей.

Однак ніщо в її поведінці не свідчило про те, що процесія вимагала чогось понад будь-яку кількість уваги, яку жінка вирішувала їй присвятити. Ямадзакі бачив, що вона автоматично перелічувала асортимент, спостерігаючи, як діти проходять повз, а її руки рухались поміж книгу пакетах.

Власник ятки з птахами, блідий чолов’яга з ретельно доглянутими чорними вусами, з поблажливим і байдужим виразом чухав живіт.

Після дітей ішли п’ятеро танцюристів у костюмах скелетів із Ла Ноче де Муерте, хоча Ямадзакі бачив, що деякі маски були карнавальними лиш наполовину-мікропорові респіратори, що формою нагадували вишкірені щелепи черепів. Вочевидь, то були підлітки, що гойдалися під якусь внутрішню музику моровиці та хаосу. У чорних стегнах із намальованими кістками й білих карикатурних тазах, вимазаних на вузьких сідницях джинсів, крився сильний еротичний натяк, жорстокість. Коли танцюристи-скелети проходили повз, один із них прикипів до Ямадзакі гострим поглядом блакитних юнацьких очей поверх відлитих чорних ніздрів білого респіратора.

Потім — дві високі постаті, темношкірі чоловіки з бридко обмальованими бежевою фарбою обличчями, в костюмах хірургів — блідо-зелених халатах і довгих яскраво-червоних латексних рукавичках. Були то лікарі, переважно білі, що не змогли врятувати стількох нещасних до пришестя Шейплі, чи химерне втілення бразильських біомедичних фірм, які так успішно й прибутково наглядали за трансформацією Шейплі, що перетворила неграмотного повія на щедре джерело? А після них — перше з тіл, загорнутих і зв’язаних шарами молочного пластику, кожне — на двоколісному візку, з тих, які тут виготовляли для перевезення пожитків чи складання харчів. Візками, тимчасово обладнаними вузькими фанерними піддонами, спереду і ззаду кермували чоловіки й жінки без особливих костюмів чи манери поведінки, хоч Ямадзакі зауважив, що вони не дивилися праворуч чи ліворуч і, здавалося, уникали зорового контакту зі спостерігачами.

— Це — Найджел, — сказала продавчиня книжок, — напевно, сам і зробив візок, на якому його вивозять.

— Жертви грози? — наважився запитати Ямадзакі.

— Найджел — ні, — відказала продавчиня, примружившись із підозрою, бо помітила, що він чужинець. — Не з цими дірками в тілі...

Загалом семеро, кожен у своєму візку, а тоді чоловік із жінкою в ідентичних паперових комбінезонах, що тримали обабіч ламіновану літографію Шейплі — один з тих солодкавих портретів із надлишком очей і браком щік, що незмінно викликали в Ямадзакі легку нудоту.

Але потім — дрібна червона стрибуча постать. Можливо, диявол без хвоста і рогів, що танцював із величезним АК-47 із давно зниклим затвором і вирізьбленим із дерева вигнутим магазином; зануреним один раз цілком у червону емаль, протерту відтоді руками багатьох процесій.

І Ямадзакі без питань зрозумів: червоний танцюрист зображав загибель Шейплі, якусь жахливу засадничу дурість, яка криється в основі всього.

— Скіннере-сан? — Електронотатник напоготові. — Я бачив сьогодні процесію. Тіла вивозили з Мосту. Загиблі під час грози.

— Тут їх тримати не можна. У воду кидати не можна. Місто на цьому наполягає. Ми передаємо їх на кремацію. Дехто не схвалює вогонь і ховає їх на Трежері. Знаючи, хто саме живе на Трежері, питаєшся, чи багато в цьому сенсу.

— У процесії було багато посилань на Шейплі, на його історію.

Скіннер кивнув над своїм маленьким телевізором.

— Діти в масках Дж. Д. Шейплі, двоє темношкірих, розфарбованих як білі лікарі, портрет Шейплі...

Скіннер гмикнув, тоді розсіяно зауважив:

— Таких давненько не бачив.

— А наприкінці — маленька постать, червона. Танцювала. З автоматом.

— Ага, — кивнув Скіннер.

Ямадзакі активував у електронотатнику функцію транскрипції.

Знаєш, у мене її так і нема. Від нього тобто. Тієї частинки його, яка зараз є в усіх. Не бачив сенсу в моєму віці, та й усе одно ми з медициною не дружимо. Так сталося, що іншу версію я теж не підхопив, хоча не те щоб мало шансів було. Але ти надто молодий, щоб пам’ятати, як це. О, я знаю, всі ви думаєте, що проживаєте всі часи одразу, все для вас записане, тільки увімкни. У цифрі. Але це все, що є — запис. Ти не пам’ятаєш, як це, спостерігати, як їх кидають отак на купи. Тут було не так, хоч і кепсько, але Таїланд, Африка, Бразилія... Господи-Ісусе, Скутере. Ця штука просто конала нас. Але повільно, повільно, повільно. Ретровіруси — вони такі. Один мужик колись мені сказав — а він хворів на старий тип, від якого й помер, — що ми живемо в цей дивний маленький період часу, коли багато людей почали вважати, ніби ніхріна нікого не вб’є, навіть жінку. Бачиш-но, їм усе одно доводилося щоразу хвилюватися: залетиш — і можеш померти під час пологів, померти, намагаючись позбутися вагітності, ну чи все одно твоє життя вже не буде колишнім. Але в той період — тоді були пігулки від того, від цього, уколи від іншого, навіть від того, що раніше кінчало людей, — бувай здоров. Був такий час, Скутере. І ось приходить ця штука — і знову все змінює. І ми докотилися до 2000-го: все перевертається, в Європі вже громадянські війни, а цей СНІД просто розгулює. Знаєш же, подейкували, ніби це через геїв, ніби це через ЦРУ, через армію США в якомусь форті у Меріленді. Казали, це тому, що хтось чпокав зелених мавп. Богом клянуся. Знаєш, у чому виявилась справа? У людях. Просто достобіса людей, Скутере. Дохуя скрізь літали й розгулювали. Стопудово хтось підхопить заразу чи й дві. Будь-яке місце на цій клятій планеті — всього за кілька годин від будь-якого іншого. Аж тут з’являється бідний їбаний Шейплі, у нього цей мутований штам, який тебе не вб’є. Узагалі ні хріна тобі не зробить, тільки поснідає попереднім. І я не купуюсь на всю цю маячню, нібито він Ісус, Скутере. Та й в Ісуса теж не вірю.

— Кава лишилася?

— Я накачаю плитку.

— Крапни в ту дірку біля поршня трохи «три-в-одному», Скутере. На шкіряний сальник. Пом’якшує його.

31. З індійського боку

Вона не бачила першої кулі, але та мусила поцілити у дріт чи щось таке, бо ввімкнулося світло. Побачила другу — принаймні отвір, який та пробила в обробленому під шкіру пластику. Щось усередині Шеветт зупинилося, коли та збагнула про кулі таке: в одну мить ніякого отвору нема, а наступної миті вже є. І нічого між ними. Ти бачиш, як це відбулося, але не можеш помітити, як це відбувається.

Тоді Шеветт стала навкарачки й поповзла. Бо просто не могла стояти там і чекати наступної кулі. Підвівшись біля дверей, побачила на підлозі свої зім’яті штани, біля в’язки ключів на сірому пластиковому гачку «під шкіру». Підлога пахла пострілами. Можливо, й горілим килимом теж, бо Шеветт бачила, що краєчки отворів — підпалені й ніби оплавлені.

Зараз вона чула, як чоловік горлає десь ззовні, хрипко і глухо, гнаний луною. Затамувала подих. Горлає, що вони (хто?) проробили найкращий піар у світі, що вони продали Ганніс Міллбенк, а тепер продадуть «Санфлавер». Якщо Шеветт правильно розчула.

— Тут, біля дверей. З водійського боку.

Це був Райделл; дверцята з того боку були відчинені.

— Він лишив тут ключі, — сказала Шеветт.

— Думаю, він пішов туди, де раніше була франшиза «Мурів Мрій».

— А якщо повернеться?

— Напевно повернеться, якщо ми тут затримаємось. Заповзеш і кинеш мені їх?

Шеветт пролізла крізь двері й між сидіннями. Побачила там Райделлову голову — біля відчинених дверцят. Схопила ключі й, не дивлячись, жбурнула вбік. Ухопила штани і вшилась назад, розмірковуючи, чи вміститься у холодильник, якщо підігнути ноги.

— Краще розпластайся там ззаду на підлозі, — голос Райделла з водійського сидіння.

— Розпластатися?

— Мінімальний силует.

— Га?

— Він почне стріляти. Коли я зроблю так... — Звук запалювання. Зі свіжих отворів у лобовому склі полетіли скалки, і Шеветт кинулась навзнак на підлогу. Дім на колесах нахилився назад, круто розвертаючись, і Шеветт чула, як Райделл ляскав по консолі, намагаючись знайти якусь потрібну функцію, поки долітали нові кулі, кожна — чітко, ударом, мовби хтось розмахував невидимим молотком, ретельно тримаючи ритм.

Напевно, Райделл вирівняв трейлер, як хотів, бо зробив з гальмами й передачею те саме, що й хлопці в Ореґоні.

Шеветт збагнула, що кричить. Не слова абощо, просто кричить.

Вони зробили розворот, через який ледь не перевернулися, і вона подумала, що цей дім на колесах, певно, не розрахований на дуже швидку їзду. А зараз вони рухалися ще швидше, ніж раніше й, за відчуттями, вгору.

— Ну блядь, — почула Шеветт химерно буденний голос Райделла, й ось вони врізались у двері, чи у ворота, чи що воно було таке; просто як тоді, коли Шеветт намагалася провернути цей радикальний трюк із підстрибуванням у парку Лафаєтт, а їй усе пояснювали, що вона перевернеться на голову, а вона щоразу про це забувала.

Шеветт знову сиділа в кімнаті Скіннера, читала у «Нешнл Джиоґрефік» про те, як Канада розділилася на п’ять країн. Пила холодне молоко з картонного пакета та їла солоні крекери. Скіннер — у ліжку з телеком, дивився одне з тих своїх улюблених історичних шоу. Говорив, як усе його життя ці історичні фільми ставали кращими й виглядали краще. Як починалися вони зі стрибучих чорно-білих, де солдати бігали, мовби з мурахами у штанах, і з цим жахливим «зерном», і небо все у подряпинах. Як поступово вони сповільнювалися до реального темпу людського руху і як їх розфарбовували, «зерно» ставало все меншим, і навіть подряпини зникли. І це все маячня, казав він, бо кожнісінький із них був приблизним, чиїмось уявленням про те, як це мусило виглядати, результатом конкретного рішення, конкретної натиснутої кнопки. Та це все одно успіх, продовжував Скіннер, як-от коли вперше чуєш Біллі Голідей без усіх тих потріскувань і жерсті.

Біллі Голідей — то, напевно, якийсь чувак типу Елвіса, подумала Шеветт, у костюмі з блискітками, але ще молодий і не дуже товстий.

Скіннер мав це ставлення до історії. До того, як вона перетворювалась на пластик. Але Шеветт подобалося показувати йому, що слухає, коли він щось розповідає, бо ж інакше Скіннер міг по кілька днів поспіль мовчати. Тож зараз вона відірвалась поглядом від журналу і фото з дівчатами, що махали синьо-білими прапорами в Республіці Квебек, і там сиділа її матір, на краю Скіннерового ліжка, вродлива, сумна і дещо втомлена. Вона могла так виглядати, коли поверталася з роботи і ще не змила макіяж.

— Він має рацію, — сказала матір Шеветт.

— Мамо?

— Щодо історії — як її змінюють.

— Мамо, ти...

— Усі це все одно роблять, золотце. Нічого нового. Просто фільми наздогнали спогади, от і все.

Шеветт розплакалася.

— Шеветт-Марі, — сказала її матір тим наспівним тоном із далекого минулого, — ти вдарилася головою.

32. Феллонвілл

— Як добре, кажеш, ти знаєш цього хлопця? — спитала вона.

Райделлова тактична кросівка хрупотіла на маленьких уламках безпечного скла з кожним натиском на гальма. Якби був час і віник, він би все це вимів. Наразі ж довелося вибити рештки лобового скла знайденим на узбіччі шматком іржавої арматури, інакше дорожній патруль помітив би отвори й узяв би їх на буксир. Та й він усе одно носив ці вставки.

— Працював із ним у Лос-Анджелесі, — відповів, пригальмовуючи, щоб об’їхати клапті покришок фури, що вилинялою шкірою чудовиськ лежали на двоколійному асфальтобетоні.

— Просто думала, чи не виявиться він як місис Елліотт. Її ти теж казав, що знав.

— Не знав, — відказав Райделл. — Познайомився з нею в літаку. Якщо Саблетт якийсь підсадний, то й весь світ — суцільна змова, — він знизав плечима. — Наприклад, я міг би починати перейматися через тебе, — а не, наприклад, про те, потурбувалися чи ні Лавлесс або місис Елліотт встановити в цьому домі на колесах жучок для стеження. Раптом просто зараз Зірка Смерті пильнує за ними й от-от вистежить їх тут? Казали, що вона може читати заголовки в газетах чи за пристойним відбитком ноги визначити марку та розмір твого взуття.

Потім у світлі фар ніби виринув дерев’яний хрест, метри три з половиною заввишки, з написом ПІДКЛЮЧИСЬ по горизонталі й ДО ЙОГО БЕЗСМЕРТНОЇ ТРАНСЛЯЦІЇ по вертикалі та старим запилюженим портативним телевізором, прибитим там, де мусила би бути голова Ісуса. Здавалось, ніби в екран хтось гатив із 22 калібру.

— Здається, наближаємось, — сказав Райделл.

Шеветт Вашингтон гмикнула. Тоді випила води, узятої на заправці «Шелл», і простягнула пляшку йому.

Коли він пробився назовні з того торговельного центру, то відчував, що вони мусять бути поруч із великим шосе. Ззовні торговельний центр виявився всього-на-всього низьким безладдям із жовто-брунатної цегли: вікна забиті листами того надзвичайно огидного втормату, що відливався гарячим пресуванням із нарізаного металобрухту, кольору вчорашнього блювотиння. Райделл із вищанням об’їхав велику порожню парковку і зустрів на шляху лише кілька авто-розвалюх і старих матраців, а тоді вже знайшов прохід у сітчастому паркані.

Але ніякого шосе там не було, лише якась закинута чотириколійна другорядна дорога, і видавалось, що Лавлесс всадив кулю в навігаційне обладнання, бо мапа зависла на центрі Санта-Ани й просто мерехтіла там. Тут же панувала атмосфера одного з цих занепалих містечок, що пішли на дно, коли луснули єврогроші.

Заплющивши очі, Шеветт Вашингтон згорнулась клубочком біля холодильника й не відповідала йому. Райделл лякався, що Лавлесс міг всадити кулю і в неї, але не міг дозволити собі зупинитися, доки не від’їде від торговельного центру принаймні на деяку відстань. Та й він не бачив на дівчині крові абощо.

Нарешті добрався до цієї заправки «Шелл». Що це «Шелл», помітно було за формою металевих штукенцій на стовпах із вивісками. Двері чоловічого туалету були зірвані з петель, жіночого — зачинені ланцюгом із навісним замком. У торговельний автомат, схоже, хтось стріляв з автоматичної зброї. Райделл спрямував дім на колесах у задній двір заправки й побачив там дуже старий трейлер «Ейрстрім»; у такому самому жив сусід його батька в Тампі. Якийсь чоловік опустився на коліно біля хібачі, готуючи щось у казанку, а два чорні лабрадори за ним спостерігали.

Райделл припаркувався, перевірив, чи дихає Шеветт Вашингтон, і вибрався з кабіни. Підійшов до чоловіка біля хібачі, який тепер підвівся й витирав долоні об стегна червоного комбінезона. На ньому стриміла стара рибальська кепка кольору хакі з двадцятисантиметровим прямим козирком. Нитки на вишитій на комбінезоні емблемі «Шелл» пошарпалися й розтріпалися.

— Просто заблукав, — запитав чоловік, — чи якась проблема? — Райделл вирішив, що діду щонайменше сімдесят.

— Ні, сер, проблеми немає, але я точно заблукав, — Райделл зиркнув на чорних лабрадорів. Вони глянули на нього у відповідь. — Ваші пси, здається, не надто раді мене бачити.

— Мало бачили незнайомців, — відказав чоловік.

— Так, сер, гадаю, мало.

— У мене й пара котів є. Годую їх усіх зараз сухим кормом. Коти можуть і пташку часом піймати, може, мишу. Кажеш, заблукав?

— Так, сер. Навіть не можу сказати, в якому ми зараз штаті.

Чоловік сплюнув на землю.

— Вітаю в клятому клубі, синку. Коли був твого віку, все це звалося Каліфорнією, як того й хотів Господь. А тепер кажуть, що тут Південна Каліфорнія, але знаєш, що це насправді?

— Ні, сер. Що?

— Та сама хрінотінь. Як ота жінка, що отаборилась у клятому Білому Домі, — чоловік зняв кепку, оголивши пару сріблясто-білих ракових шрамів, витер чоло носовичком у плямах жиру, тоді вдягнув кепку назад. — Кажеш, заблукав, га?

— Так, сер. Мапа зламалася.

— У паперових розбираєшся?

— Так, сер.

— Що у неї в біса з головою? — Він дивився повз Райделла.

Райделл обернувся й побачив Шеветт Вашингтон, що схилилась над водійським сидінням і дивилась на них.

— Це в неї стрижка така, — відповів.

— Будь я проклятий, — мовив чоловік. — Мабуть, в усьому іншому вона гарненька.

— Так, сер.

— Бачиш оту коробку з «крім-о-вітом»? Зможеш замішати чашку цього добра у воду, коли закипить?

— Так, сер.

— Ну, я піду знайду тобі мапу. Мушка й Біляк — вони просто побудуть із тобою.

— Так, сер...

РАЙ, ПІВД. КАЛІФОРНІЯ

ХРИСТИЯНСЬКА ГРОМАДА

П’ЯТЬ КІЛОМЕТРІВ

НІЧНОЇ СТОЯНКИ НЕМАЄ

БЕТОННІ МАЙДАНЧИКИ

ПОВНЕ ПІДКЛЮЧЕННЯ

ОХОРОНА ПЕРИМЕТРА ПІД НАПРУГОЮ

БЕЗПЛАТНЕ МІСЦЕ ДЛЯ ПЛАВАННЯ

ЛІЦЕНЗОВАНИЙ ХРИСТИЯНСЬКИЙ ДИТСАДОК

(ШТАТ ПІВД. КАЛІФОРНІЯ)

327 КАНАЛІВ ІЗ СУПУТНИКА

А далі — вищий хрест, цього разу зварений із іржавої залізничної рейки: щось на кшталт кістяка, обліпленого старими телевізорами, які визирали згаслими екранами далі на дорогу.

Шеветт Вашингтон уже заснула, тож нічого не побачила.

Райделл думав про те, як скористався телефоном Кода, аби додзвонитися на номер Саблетта у Лос-Анджелес, і почув цей дивний сигнал, що ледь не змусив його одразу від’єднатися, але виявилося, що це переадресація, бо Саблетт узяв відпустку для відвідин матері, яка ніби занедужала.

— Тобто ти в Техасі?

— У Раю, Беррі. Мама захворіла, бо вони з жменькою інших перебралися сюди в Південну Каліфорнію.

— У раю?

Саблетт пояснив, де це, поки Райделл роздивлявся мапу чоловіка з «Шелл».

— Слухай, — мовив, отримавши загальне уявлення про місце, — а якщо я приїду з тобою побачитися?

— Думав, у тебе робота в Сан-Франциско.

— Ну, я розповім тобі про неї, коли приїду.

— Знаєш, що мене тут називають відступником? — Саблетт видавався засмученим через це.

— Ким?

— Відступником. Бо я показав мамі цей фільм Кроненберґа, Беррі. Цей «Відеодром». А вони сказали, що він — від Диявола.

— Я думав, у в сіх фільмах мусив бути Бог.

— Деякі фільми точно від Диявола, Беррі. Принаймні так каже Преподобний Феллон. Каже, що всі фільми Кроненберґа такі.

— Він теж у Раю?

— Боже, ні, — відказав Саблетт. — Він у цих тунелях на Нормандських островах, між Англією та Францією. І залишити їх не може, бо ховається.

— Від чого?

— Від податків. Знаєш, хто прорив ці тунелі, Беррі?

— Хто?

— Гітлер, за допомогою рабів.

— Не знав, — сказав Райделл, уявляючи, як цей моторошний чоловічок із чорними вусами стоїть на скелі й ляскає великим батогом.

Тепер їм трапилась інша вивіска, ця — навіть близько не така професійна, як перша: просто написані балончиком чорні літери на парі дощок.

ГОТОВИЙ ДО ВІЧНОСТІ?

ВІН ЖИВИЙ! А ТИ ЖИТИМЕШ?

ДИВИСЯ ТЕЛЕВІЗОР

— «Дивися телевізор»? — Шеветт уже прокинулася.

— Ну, — пояснив Райделл, — феллоніти вірять, що Бог просто десь там. Тобто на телебаченні.

— Бог на телебаченні?

— Ага. Ніби на тлі чи щось таке. Матір Саблетта — вона сама у церкві, але Саблетт ніби зав’язав.

— То вони дивляться телек і моляться, чи як?

— Ну, я думаю, це більше як медитація, січеш? Переважно вони дивляться всі ці старі фільми і думають, що якщо передивитись їх достатньо й достатньо довго, то в них ніби увійде дух.

— У нас були Назареї Арійського Одкровення, в Ореґоні, — сказала Шеветт. — Перша Церква Христова, виживальницька. Застрелять тебе, щойно забачать.

— Від таких християн самі проблеми, — погодився Райделл, поки дім на колесах долав невеликий пагорб. А тоді побачив Рай, там, унизу, весь освітлений прожекторами на стовпах.

Розрекламована охорона периметра виявилася всього-на-всього мотками колючого дроту, що оточували, може, з пів гектара. Райделл сумнівався, що той справді під напругою, бо бачив розвішані на ньому шумові сигналізації — кожні три метри чи біля того, — тож і так було доволі ефективно. На в’їзді стояло щось на кшталт будиночка охорони з воротами, але здавалося, що охороняли тут лише дюжину автофургонів, трейлерів і фур із причепами, припаркованих на цементних платформах навколо чогось схожого на старомодну радіовежу, завішану цілою в’язанкою супутникових тарілок — тих малих і дорогих, що чимось скидалися на величезні сірі пластикові маршмелоу. Хтось зробив загату на струмку, утворивши подобу ставка для плавання, але сам струмок скидався на промисловий стік, біля якого не побачиш навіть комах, не те що птахів.

Зате місце справді було освітлене. Коли вони з’їжджали схилом, Райделл чув гудіння великих генераторів.

— Господи, — озвалася Шеветт Вашингтон.

Райделл загальмував біля будиночка охорони й опустив віконце, радий, що воно досі працювало. До них вийшов чоловік у яскраво-помаранчевій флісовій куртці й кепці такого ж кольору, тримаючи в руках якийсь дробовик із тонким металевим прикладом.

— Приватна власність, — повідомив він, роздивляючись місце, де мусило би бути лобове скло. — Що сталося з вашим склом, містере?

— Олень, — відказала Шеветт Вешинґгон.

— Ми в гості до друзів, до Саблеттів, — Райделл сподівався відволікти охоронця, перш ніж той помітить отвори від куль чи щось інше. — Вони чекають на нас — якщо хочете, подзвоніть їм.

— Не сказав би, що ви дуже схожі на християн.

Шеветт Вашингтон перехилилась через Райделла і виразно втупилась в охоронця.

— Не знаю щодо тебе, брате, але ми — назареї-арійці, з Юджина. Навіть не приїхали б сюди, якби у вас були хоч якісь глиноміси чи якесь змішання рас. Зрадники раси нині повсюди.

Охоронець дивився на неї.

— Якщо ви назареї, чого ви не скіни?

Шеветт торкнулась передньої частини своєї шаленої стрижки, з короткими голками.

— Далі ти скажеш, що Ісус був євреєм. Хіба не знаєш, що це таке?

Тепер чоловік був стривоженим більш ніж трохи.

— У нас там ззаду є освячені цвяхи. Може, на щось тобі натякнуть.

Райделл бачив, що охоронець завагався, глитнув.

— Гей, друже, — сказав Райделл, — то ти дзвякнеш Саблеттам для нас, чи як?

Чоловік повернувся назад у будиночок.

— Що за тема зі цвяхами? — запитав Райделл.

— Це мені Скіннер колись розказав, — відповіла Шеветт. — Налякав мене.

Дора, матір Саблетта, цмулила колу з мексиканською горілкою. Райделл знав про такий напій, але вперше бачив, щоб його пили за кімнатної температури. А кола була без газу, бо жінка купувала її з горілкою у великих пластикових пляшках із супермаркету. Ті виглядали так, наче вже деякий час постояли в хаті. Райделл вирішив, що він усе одно не в настрої пити.

У вітальні трейлера Дори стояв комплект із дивана й відкидного шезлонга. Дора лежала у шезлонгу, задравши ноги — для кровообігу, сказала вона; Райделл із Шеветт Вашингтон сиділи на дивані, більше схожому на двомісне крісло, а Саблетт — на підлозі, підтягнувши коліна майже до підборіддя. Стіни були завішані купою всього, маленькі декоративні полиці заставлені теж, але все було дуже чисте. Райделл подумав, що це через алергії Саблетта. Але всього справді купчилося багато: тарілок, картин, статуеток і тих молитовних хусток, як здогадався Райделл. Була пласка голограма Преподобного Феллона, як ніколи схожого на опосума, але опосума з засмагою й, можливо, пластичною хірургією. Була голова Дж. Д. Шейплі у натуральну величину, що Райделлові не сподобалася, бо її очі ніби стежили за тобою. Більшість гарних речей ніби гуртувалась навколо телевізора — великого й блискучого, але старого з часів, коли вони ще не почали більшати і пласкішати. Телевізор працював і показував чорно-білий фільм, але без звуку.

— Точно не хочете випити, містере Райделле?

— Ні, мем, дякую, — відповів він.

— Джоел не п’є. Розумієте, в нього алергія.

— Так, мем, — Райделл до цього навіть не знав Саблеттового імені.

Саблетт носив новісінькі білі джинси, білу футболку, білі бавовняні шкарпетки й одноразові білі паперові лікарняні капці.

— Він завжди був чутливим хлопчиком, містере Райделле. Пам’ятаю, якось він посмоктав кермо «БіґВіл» іншого хлопця. Ну, і його рот ніби вивернуло назовні.

— Мам, — озвався Саблетт, — ти ж знаєш, лікар сказав, що ти мусиш спати більше, ніж зараз.

— Так, — зітхнула місис Саблетт, — що ж, Джоеле, знаю, що ви, молодь, шукаєте нагоди побалакати. — Вона зиркнула на Шеветт Вашингтон. — Так шкода твоє волосся, золотце. Але ти дуже симпатична, і знаєш, воно гарненько відросте. Я намагалась розпалити ту нашу духовку на газу в Ґапвестоні, це коли Джоел був ще немовлям — він був таким чутливим, — і ця плита ледь не вибухнула. А я якраз зробила завивку, люба, і, ну...

Шеветт Вашингтон нічого не відповіла.

— Мам, — наполіг Саблетт, — ти вже випила достатньо...

Райделл спостерігав, як Саблетт супроводжував літню жінку у ліжко.

— Господи-Ісусе, — спитала Шеветт Вашингтон, — що в нього з очима?

— Він просто чутливий до світла, — пояснив Райделл.

— Це лячно, ось що.

— Він і мухи не скривдить.

Саблетт повернувся, глянув на зображення в телевізорі, тоді зітхнув і вимкнув його.

— Ти в курсі, що мені не можна виходити з трейлера, Беррі?

— Це як?

— Умова мого відступництва. Кажуть, я можу збезчестити паству контактом, — Саблетт усівся на краєчок відкидного шезлонга, так щоб не довелося на ньому дійсно відкидатися.

— Думав, ти послав Феллона, коли приїхав до Лос-Анджелеса.

Саблетт мав присоромлений вигляд.

— Ну, вона захворіла, Беррі, тож коли я сюди приїхав, то сказав, що повернувся все переосмислити. Медитувати на телек і все таке, — він викрутив довгі білі руки. — А тоді вони спіймали мене на перегляді «Відеодрома». Ти колись бачив, ем, Дебору Гаррі, Беррі?— Саблетт зітхнув і ніби затремтів.

— Як вони тебе спіймали?

— У них усе так налаштовано, що вони можуть відстежити, що ти дивишся.

— Чому вони взагалі тут?

Саблетт провів пальцями по сухому солом’яному волоссю.

— Важко сказати, але думаю, це якось пов’язано з податковими проблемами Преподобного Феллона. Більшість того, що він робить останнім часом, із цим пов’язано. У тебе з роботою в Сан-Франциско не склалося, Беррі?

— Ні, — відповів Райделл, — не склалося.

— Хочеш мені про це розказати?

Райделл сказав, що хоче.

— Здається, він щось і в клятому обігрівачі прострелив, — зауважив Райделл. Вони повернулись назад у дім на колесах, за межі периметра.

— Мені подобається твій друг, — сказала Шеветт.

— Мені теж.

— Ні, я про те, що йому справді не все одно, що з тобою буде. Справді.

— Лягай у ліжко, — запропонував Райделл. — Я посплю спереду.

— Там немає скла. Змерзнеш.

— Усе гаразд.

— Поспи тут, ззаду. Ми вже так робили. Все добре.

Він прокинувся у темряві й дослухався до її дихання, до скрипу жорсткої старої шкіри на шкірянці, розстеленій у неї на плечі.

Саблетт слухав його розповідь, іноді кивав, час від часу щось питав, і в дзеркальних лінзах відображалися крихітні опуклі зображення їх обох на кріслі. У кінці просто присвиснув і сказав:

— Беррі, мені здається, ти зараз реально в біді. У великій біді. Реально в біді.

Райделл ковзнув долонею донизу, випадково скинувши цим долоню Шеветт, і торкнувся опуклості гаманця у задній кишені. Там були не тільки всі гроші, які він мав, але й візитівка Веллінгтона Ma. Точніше, те, що від неї лишилося. Коли востаннє перевіряв, вона розламалася натроє.

— У великій біді, — промовив він у темряву, і Шеветт Вашингтон підняла краєчок куртки та мовби притулилася ближче; дихала вона все так само, тож Райделл знав: вона досі спить.

Він лежав там, міркуючи, й за деякий час у нього з’явилася ідея. Чи не найбожевільніша ідея в його житті.

— Цей твій бойфренд, — сказав він Шеветт у крихітній кухоньці трейлера Саблеттової матері, — цей Ловелл?

— Що з ним?

— Маєш номер, за яким ми можемо з ним зв’язатися?

Шеветт налила молоко у свої пластівці. Таке, яке замішують із порошку, ріденьке й крейдяне на вигляд. Єдине, яке було в матері Саблетта. Саблетт страждав від алергії на молоко.

— Нащо?

— Думаю, може, мені захочеться дещо з ним обговорити.

— Що саме?

— Щось, із чим, думаю, він мені може допомогти.

— Ловелл? Ловелл тобі не допоможе. Ловеллу на всіх начхати.

— Що ж, — запропонував Райделл, — може, просто даси мені з ним поговорити?

— Якщо скажеш йому, де ми, або він відстежить через мобільну мережу, він нас здасть. Якби знав, що всі на нас полюють, точно здав би.

— Чому?

— Просто він такий, — сказала Шеветт, але тоді дала Райделлові телефон і номер.

— Привіт, Ловелле.

— Хто це, бляха?

— Як справи?

— Хто дав тобі?..

— Не клади слухавку.

— Слухай, вибля...

— Відділ розслідування вбивств поліції Сан-Франциско.

Він чув, як Ловелл затягується сигаретою.

— Що ти сказав? — перепитав.

— Орловський. Відділ розслідування вбивств поліції Сан-Франциско, Ловелле. Той здоровило з величезною пушкою? Що приходив у бар? Ти пам’ятаєш. Якраз перед тим, як вимкнули світло. Я був там, біля барної стійки, балакав із Едді-Сракою.

Ловелл затягнувся ще раз, судячи зі звуку, не так глибоко.

— Слухай, не знаю, що ти...

— І не треба. Можеш покласти слухавку просто зараз, Ловелле. Але тоді попрощайся зі своєю дупою. Бо ти бачив, що Орловський приходив туди по дівчину, Ловелле, правда ж? Ти його бачив. А він би цього не хотів. Його туди поліція Сан-Франциско не відряджала, Ловелле. Він приходив туди з власних міркувань. І це дуже поганий офіцер, Ловелле. Поганий, як рак.

Тиша.

— Не уявляю, про що ти.

— Тоді просто слухай, Ловелле. Слухай сюди. Не будеш слухати — скажу Орловському, що ти його бачив. Дам йому цей номер. Дам йому твій опис, і того скінгеда теж. Скажу, що ти триндів про нього. І знаєш, що він зробить, Ловелле? Прийде і вколошкає тебе, ось що він зробить. І ніхто йому не завадить. Відділ розслідування вбивств, Ловелле. Він може потім сам це розслідувати, якщо захоче. Важливий тип, скажу тобі, Ловелле.

Ловелл кашлянув пару разів. Прочистив горло.

— Це жарт, так?

— Щось не чую, щоб ти сміявся.

— Окей, — мовив Ловелл, — нехай по-справжньому. Тоді що? Що тобі треба?

— Чув, ти знаєш людей, які можуть робити всяке. З комп’ютерами й таке інше, — він чув, як Ловелл запалював свіжу сигарету.

— Ну, — сказав той, — типу того.

— Республіка Жадання. Мені треба, щоб ти вмовив їх зробити мені послугу.

— Ніяких назв, — швидко втрутився Ловелл. — Сканери налаштовані вихоплювати їх із трафіку...

— «Вони». «Вони» нормально буде? Треба, щоб ти вмовив їх зробити дещо для мене.

— Це тобі влетить у копієчку, — зауважив Ловелл. — Чималу.

— Ні, — заперечив Райделл, — це тобі влетить.

Він натис на кнопку, перериваючи зв’язок. Дати старому Ловеллу трохи над цим подумати; може, розшукати Орловського у списку службовців, переконатись, що він там є і що він справді з відділу вбивств. Райделл закрив телефон і повернувся в трейлер. Саблеттова матір вмикала кондиціонер позначки на дві вище, ніж потрібно.

Саблетт сидів на кріслі-дивані. У білому одязі чимось скидався на маляра, штукатура чи когось такого, от тільки надто чистого.

— Знаєш, Беррі, я подумую повернутись у Лос-Анджелес.

— А твоя матір?

— Ну, тут зараз місис Бейкер із Ґалвестона. Вони багато років сусідили. Місис Бейкер може за нею пригледіти.

— Тебе дістає це відступницьке гівно?

— Атож, — відповів Саблетт і обернувся поглянути на голограму Феллона. — Я досі вірю в Господа, Беррі, і знаю, що бачив Його лик у медіа, як і вчить Преподобний Феллон. Бачив. Але решта, клянуся, цілком може бути відвертою маячнею, — здавалося, Саблетт майже збирався заплакати. Срібні очі провернулися, зустрілися з Райделловими. — І я думав про «ІнтенСек’юр», Беррі. Про те, що ти розповів мені вчора ввечері. Гадки не маю, як повернуся працювати, знаючи, на що вони заплющували очі. Я думав, що принаймні допомагав захищати людей від кількох злих діянь у світі, Беррі, але тепер розумію, що просто працюватиму на компанію без жодної моральності.

Райделл підійшов поглянути ближче на молитовні хустки. Замислився, котра з них мусила запобігати СНІДу.

— Ні, — сказав, — повертайся на роботу. Ти справді захищаєш людей. Ця частина реальна. Тобі треба заробляти на життя, Саблетте.

— А ти?

— А що я?

— Вони просто знайдуть і вб’ють тебе, Беррі. Тебе та її.

— Тебе, напевно, теж, якщо дізнаються, що я тобі розповів. Не варто було цього робити, Саблетте. Тому Шеветт і мені треба звідси забиратися. Щоб вас із мамою не турбували.

— Ну, я більше на них не працюватиму, Беррі. Але я теж звідси їду. Просто мушу.

Райделл глянув на Саблетта і чомусь побачив його у повному інтенсек’юрівському спорядженні, з «ґлоком» та всім іншим, і раптом ця велика божевільна ідея ніби підвелася, обтрусилася й перевернулася, виявляючи все нові грані. Але ти не можеш його вплутувати, сказав собі Райделл. Це буде просто нечесно.

— Саблетте, — почув він свій голос десь за хвилину, — закладаюсь, у мене є для тебе кар’єрний варіант, який ти ніколи навіть не розглядав.

— Який? — запитав Саблетт.

— Опинитись у біді, — відповів Райделл.

33. Електронотатник

рис

шкребки

віник

засіб для миття

спальний мішок

пальне для плитки

масло/сальник

Зараз він спить. Рис і карі з тайського візка. Питає, куди ділася дівчина. Сказав йому, що Фонтейн говорив із нею, але не знає, де вона і чому. Пістолет на полиці. Вагаюся, чи торкатись його (холодний, важкий, пахне олією, темно-синє покриття обабіч дула й навколо рифлених сегментів барабана стерлось до сріблясто-сірого. СМІТ-ЕНД-ВЕССОН. Томассон). Сьогодні він знову говорив про Шейплі.

Що вони з нього зробили, Скутере, — це просто ганьбисько. Одна й та сама херня щоразу. Ну, принаймні щодо деяких завжди думаєш, як ці кляті релігії так довго протрималися чи з чого вони взагалі почалися. Може, він сам би колись таким став, і божевільні виродки вбивали б заради нього людей або казали б, що заради нього. Були ці, з Розіп’ятим Ісусом, розмовляли тільки по понеділках, а потім наставав день, коли ішли й викопували лопату землі з власної могили, Скутере. Один з них постійно думав, що в нього ввійшов дух, і вони просто робили це, робили цими спеціальними хромовими цвяхами, які всі носили при собі, в шкіряному мішечку на шиї, січеш, що мав бути зі шкіри ненародженого ягняти. Прокляття, вони, напевно, божевільніші, ніж ті, що вколошкали його, Скутере. Їх усіх зрештою прибрали. Нікого не лишилось — десь після 1998-го.

34. Копняком із Раю

— «Шина»[57], золотце,— сказала місис Саблетт.— Таліта Морров, Тодд Проберт, Ґері Андервуд. 1996-й. — Вона відкинулась на шезлонгу зі складеною махровою серветкою на чолі. Серветка була одного блакитного кольору з її капцями, також махровими.

— Не бачила, — мовила Шеветт, гортаючи сторінки журналу, цілком присвяченого Преподобному Феллону. Там була ця колись популярна акторка, Ґудрун Вівер, і вона обіймала Феллона на якійсь сцені.

Якби він розвернувся, подумала Шеветт, заледве дістав би носом їй до грудей. Здавалось, під шкіру йому скрізь вкололи якийсь рожевий віск; ще в нього було наймоторошніше волосся, яке Шеветт коли-небудь бачила, схоже на дуже коротку перуку, але ніби готову самостійно встати й піти геть.

— Він весь про телебачення, — продовжувала місис Саблетт, — тож, звісно, має особливе значення для Церкви.

— Про що він?

— Таліта Морров — репортерка, а Тодд Проберт грабує банки. Але він хороший грабіжник, бо гроші йому потрібні, тільки щоб заплатити за трансплантацію серця дружині. Керрі Лі. Пам’ятаєш її? У зрілій ролі, золотце. Більше як камео. Ну, Ґері Андервуд — колишній Таліти, але досі за нею впадає, страшенно. Власне, в нього — як це називається? — еротоманія, тобто він тільки про неї й може думати, і це, золотце, обертається чистим злом. Спершу надсилає їй цих порізаних ляльок Барбі, надсилає їй мертвого білого кролика, а потім усю цю модну білизну з кров’ю на ній...

Шеветт не перебивала стару. Могла просто відключитись від неї, як іноді це робила з матір’ю. Думала над тим, чим так збуджені Райделл із Саблеттом. Щось задумали: шепочуться на кухні.

Вона спостерігала за мухою, що дзижчала навколо речей на полицях місис Саблетт. Муха здавалася заповільною, так ніби кондиціонування було для неї засильним.

Шеветт роздумувала, що, може, й не починає западати на Райделла. Може, це просто тому, що він сходив у душ, поголився і перевдягнувся в чистий одяг із тієї своєї дурнуватої валізи. Одяг був такий самий, як і попередній. Може, нічого іншого він і не носив. Та Шеветт мусила визнати, що дупа в нього в цих джинсах гарненька. Матір Саблетта сказала, що він схожий на молодого Томмі Лі Джонса. Хто такий Томмі Лі Джонс? Чи, може, це тому, що Шеветт чомусь уявляла, ніби він зробить щось погане з Ловеллом. Вона думала, що досі кохає Ловелла, чи щось типу того, але тепер уже так не думала, аж ніяк. Якби ж тільки Ловелл не почав вживати смик. Подумала про те, що зчинилося з Лавлессом, коли вона вкинула весь той смик йому в колу. Спитала у Райделла, чи цього було достатньо, щоб його вбити, і Райделл відповів, що ні. Сказав, що цього достатньо, аби він деякий час лишався навіженим, а коли знову прийде до тями — помучився від болю. Тоді вона спитала в Райделла, чому Лавлесс так робив — отак бив пістолетом собі в пах. Райделл почухав голову і сказав, що не впевнений, але думає, ніби це якось пов’язано з дією на нервову систему. Сказав, що чув, ніби смик серед іншого викликає пріапізм. Шеветт спитала, що це таке. Ну, відповів він, це коли чоловік, типу, перезбуджений. Щодо цього Шеветт не знала, але в Ловелла від смику бували капітальні стояки, які просто не хотіли вгамовуватися. І все було б гаразд, чи принаймні нормально, якби він заразом не ставав нестерпним, аж Шеветт охоплювала гіркота, а тоді матюкав її перед усіма, з ким тусувався, як-от перед Кодом. Як би там не було, вона більше не хвилюватиметься за те, що Райделл міг надумати щодо Ловелла, анітрохи. За кого вона переймалася, то це за Скіннера — чи все з ним гаразд, чи піклуються про нього. Фонтейнові вона тепер трохи боялася телефонувати: щоразу, як Райделл комусь дзвонив, вона хвилювалася, що дзвінок можуть відстежити чи щось таке. І її засмучували думки про велик. Була впевнена, що натепер до нього вже хтось добрався. Страшенно не хотіла визнавати, але її це вже засмучувало майже так само, як отаке вбивство Семмі. А Райделл сказав, що думає, ніби Найджела теж могли застрелити.

— А потім, — говорила Саблеттова матір, — Ґері Андервуд вилазить у вікно. І падає на один з цих парканів. Таких, зі шпичаками вгорі.

— Гей, мамо, — мовив Саблетт, — ти сідаєш Шеветт на голову.

— Просто розповідаю їй про «Шину», — озвалася місис Саблетт з-під серветки.

— 1996-й, — сказав Саблетт. — Ну, нам із Райделлом вона потрібна для дечого. — Він жестом вказав Шеветт повернутися за ним у кухню.

— Не думаю, що їй варто виходити, Беррі, — сказав він Райделлові.  — Не вдень.

Райделл сидів за пластиковим столиком, де Шеветт поснідала.

— Ну, ти, Саблетте, не можеш вийти через твоє відступництво. А я не хочу бути там сам, тільки не з головою, запхнутою в один з цих окофонів. Його батьки можуть зайти. Він може підслуховувати.

— А ти не можеш просто подзвонити їм зі звичайного телефона, Беррі? — Голос Саблетта звучав нещасно.

— Ні, — відказав Райделл. — Не можу. Вони цього просто не люблять. Він каже, вони хоча б поговорять зі мною, якщо подзвоню їм з окофонового пристрою.

— У чому проблема? — спитала Шеветт.

— У Саблетта є друг із парою окофонів.

— Бадді, — сказав Саблетт.

— Твій батя? — перепитала вона.

— Його звати Бадді, — пояснив Саблетт, — але цей Bi-Ар, окофони та інше — це проти законів церкви. Преподобному Феллону відкрилося, що віртуальна реальність — медіум Сатани, бо коли починаєш занурюватися в неї, вже не дивишся телевізор достатньо...

— Ти ж у це не віриш, — зауважив Райделл.

— Бадді теж, але тато скрутить йому шию, якщо знайде той Ві-Ар, що він тримає під ліжком.

— Просто поклич його й перекажи, що я розповів тобі. Двісті доларів готівкою, плюс час і тариф.

— Її помітять, — зазначив Саблетт. Сором’язливий срібний погляд метнувся у напрямку Шеветт, тоді назад на Райделла.

— Що значить, мене «помітять»?

— Ну, це через твою стрижку, — сказав Саблетт. — Для них надто незвично, це точно.

— Отже, Бадді, — звернувся Райделл до хлопця, — я дам тобі ці дві сотні. Коли, кажеш, повернеться твій батько?

— Не раніше, ніж через дві години, — відказав Бадді надломленим від нервозності голосом. Узяв гроші так, наче вони чимось вимащені. — Допомагає заливати новий майданчик для паливних елементів, які привезуть із Фенікса вантажівкою Церкви.

Бадді постійно позирав на Шеветт. На ній був солом’яний капелюшок від сонця, що належав матері Саблетта, з широкими млявими крисами й ці дуже дивні старечі окуляри з лимонно-жовтою оправою та лінзами, що мовби загиналися нагору по боках. Шеветт намагалася всміхатися хлопцеві, але це, здавалось, не допомагало.

— Ви друзі Джоела, так? — Бадді мав не достоту скінівську стрижку, якесь пристосування для випрямлення зубів — у роті та адамове яблуко розміром із третину голови. Шеветт спостерігала, як воно підстрибує вгору та вниз. — З Лос-Анджелеса?

— Саме так, — підтвердив Райделл.

— Я... Я хочу туди п-поїхати, — вичавив Бадді.

— Добре. Це крок у потрібному напрямку, просто вір у це. А тепер чекай там, як я сказав, і кажи Шеветт, якщо хтось наближатиметься.

Бадді вийшов зі своєї крихітної спаленьки, зачинивши за собою двері. Шеветт не вірилося, що тут узагалі живе хтось віку Бадді. Надто охайно, з цими плакатами Ісуса і Феллона. Їй стало шкода хлопчину. Тут було тісно й спекотно, і вона скучила за кондиціонером Саблеттової матері. Зняла капелюха.

— Гаразд, — мовив Райделл, беручи до рук пластикового шолома, — сиди тут на ліжку і вирубай, якщо нас перервуть. — Бадді вже під’єднав для них кабель. Райделл всівся на підлогу і вдягнув шолом, так що Шеветт не бачила його очей. Тоді натягнув одну з тих рукавичок, якими набираєш номер і рухаєш речі всередині.

Вона спостерігала, як вказівний палець Райделла в рукавичці подзьобав щось на невидимій клавіатурі. Тоді слухала, як він говорить із комп’ютером телефонної компанії про час і тариф, коли завершить.

Потім його рука знову піднялася.

— Поїхали, — сказав він і почав набирати номер, який, за його словами, дав йому Ловелл, опускаючи палець на порожнє повітря. Коли скінчив, стиснув кулак, трохи погойдав ним і опустив руку в рукавичці на коліна.

Він просто сидів там кілька секунд; шолом розвертався, так ніби Райделл щось роздивлявся, тоді зупинився.

— Гаразд, — сказав дещо чудернацьким голосом, але не їй, — але чи є хтось тут?

Шеветт відчула, як у неї стало дибки волосся на потилиці.

— Ох, — мовив Райделл, і шолом провернувся, — Господи...

35. Республіка Жадання

Дитиною, в старшій школі, Райделл любив «Мури Мрій». То була японська франшиза, яку відкривали у найрізноманітніших місцях, переважно в старих торговельних центрах; часом — у колишніх кінотеатрах, часом — у старих універмагах. Якось він був в одній, влаштованій у колишній залі для боулінгу; все там було дуже довгим та вузьким, і зображення ніби викривлювалось, якщо рухати його зашвидко.

Гратися можна було багатьма різними способами; у Ноксвіллі найпопулярнішими були стрілялки, де в тебе є вся ця зброя і ти стріляєш у найрізноманітніших поганців, а вони стріляють у відповідь, а тоді отримуєш рахунок. Чимось схоже на НССВВЗ в Академії, але лише в половині роздільності. І без жодного, ну, кольору.

Проте найбільше Райделлові подобалась та, де просто заходиш і ніби виліплюєш речі з нічого, з цих хмар пікселів, чи полігонів, чи що воно таке було, і можна було бачити, що одночасно роблять інші люди, й, можливо, навіть з’єднувати ваші витвори, якщо ви обидва захочете. Райделл свого тобі трохи соромився, бо видавалося, наче таким переважно захоплювались дівчата. Дівчата завжди створювали єдинорогів, веселки і все таке, а Райделлові подобалося створювати машини, такі собі машини мрій, так мовби він був якимось дизайнером десь у Японії і міг виготовити все, що захоче. По завершенню можна було отримати повноколірні роздруківки чи касету, якщо анімувати витвір. У дальньому кінці завжди бувала парочка дівчат, що робила пластичну хірургію на власних фотографіях, граючись із обличчями та волоссям, і вони отримували роздруківки, якщо створювали щось, що їм реально подобалося.

Райделл же бував ближче до входу, формуючи ці ґратки зеленого світла навколо намальованого ним каркасу й накладаючи поверх колір і текстуру, аби побачити, які вони різні.

Але клацнувши на вхід в окофоновий простір Республіки Жадання, він згадав ті відчуття, те, яким був простір навколо «Мурів Мрій». І це було химерно, бо якщо відірватися поглядом від того, що створюєш, там нічого реально не було, принаймні нічого конкретного. Але коли ти займався творчістю, розробляв власну машину абощо, могло з’явитися чудернацьке відчуття, ніби вихиляєшся за край світу, а простір за ним мовби спускається у вічність.

І здавалося, ніби ти стоїш не на підлозі старого кінотеатру чи боулінгу, а на якійсь рівнині чи, може, скляній панелі й відчуваєш, мовби вона просто простягається за тобою вдалечінь, на кілометри й кілометри, ніколи насправді не закінчуючись.

Тож коли від погляду на логотип телефонної компанії він перейшов прямісінько на ту скляну рівнину, то тільки й сказав «Ох», бо бачив її краї і бачив, що вона висіла там, рівно, а навколо й над нею — хмара туману чи небо, що було безбарвне й водночас містило всі барви й ніби клекотіло.

А тоді там виринули ці постаті, більші за хмарочоси, більші за будь-що, з грудьми приблизно на рівні країв рівнини, так що Райделл почувався мов комаха чи маленька іграшка.

Одна з постатей була динозавром, такою собі подобою тиранозавра з короткими передніми лапами, от тільки закінчувалися ті чимось значно більшим за долоні. Інша була, здавалось, чимось на кшталт статуї чи радше якогось чудернацького природного утворення, всього вкритого тріщинами й розколинами, але у формі чоловіка з широким обличчям і дредами: обличчя розслаблене, а повіки напівзаплющені. Проте увесь він суцільно складався з каменю й моху, а дреди якимось чином сплітались із цілих сланцевих гір.

Потім Райделл глянув і, побачивши третього, тільки й сказав:

— Господи.

Це також була постать, така само велика, але вся витворена з телебачення, з рухливих зображень, що звивались і скручувались разом та, здавалося, заледве здатні були утримувати набуту ними форму: щось, що однаково могло бути чоловіком чи жінкою. Від спроб роздивитися надто близько якусь окрему частину боліли очі. Наче намагатися дивитися мільйони каналів водночас, і з них, мов водоспад зі скелі, ринув цей шум: щось на кшталт шипіння, яке химерним чином узагалі не було звуком.

— Ласкаво просимо до Республіки, — промовив динозавр голосом якоїсь вродливої жінки. Всміхнувся: слонова кістка зубів вирізьблена цілими храмами. Райделл намагався дивитися на різьблення: ті на секунду стали дуже чіткими, а тоді щось відбулося.

— У тебе немає і третини потрібної пропускної смуги, — повідомила гора з дредами голосом, якого очікуєш від гори. — Ти у кейтелівському просторі...

— Можна вимкнути емулятор, — запропонувала постать, витворена з телебачення: її голос модулювався з шипіння водоспаду.

— Не переймайся, — відказав динозавр. — Не думаю, що розмова триватиме довго.

— Твоє ім’я, — сказала гора.

Райделл завагався.

— Номер соціального страхування, — знуджено додав динозавр, і з якоїсь причини Райделл подумав про свого батька — як той завжди розводився про те, скільки це раніше значило і скільки значить зараз.

— Ім’я та номер, — мовила гора, — або ми йдемо.

— Райделл, Стівен Беррі, — а тоді низка цифр. Заледве встиг назвати останню, коли динозавр заговорив:

— Колишній поліціянт, ясно.

— Ой лишенько, — сказала гора, яка все нагадувала щось Райделлові.

— Що ж, — зауважив динозавр, — доволі постійно колишній, як видається. Після того працював на «ІнтенСек’юр».

— Жало, — мовила гора і підняла долоню, щоб вказати на Райделла, от тільки це була величезна гранітна клешня лобстера, вкрита лишайником. Здавалось, вона заповнила собою половину неба, мов бік космічного корабля. — Вузький кінець клину?

— Вужче, по-моєму, нікуди, — зазначив телевізійний шторм. — Ти, здається, привернув невідривну увагу нашого Ловелла, Райделле. А він навіть не сказав нам, як тебе звуть.

— Він не знає, — відповів Райделл.

— Він не знає, чим хуй від пальця відрізняється, ю-ху, — промовила гора, опускаючи клешню: її голос був семплованою пародією на Райделлів. Райделл намагався добре роздивитись її очі: побачив спалах спокійних блакитних ставків, колихання папороті, брунатного гризуна, що пострибав геть, перш ніж фокус розплився. — Такі, як Ловелл, гадають, що потрібні нам більше, ніж ми їм.

— Кажи, що в тебе за справа, Стівене Беррі, — запропонував динозавр.

— Щось сталося, в Бенедикт-Каньйоні...

— Так, так, — мовив динозавр, — ти був за кермом. До чого тут ми?

Саме тоді Райделла осяяло, що динозавр, чи й усі вони, напевно могли бачити всі наявні записи про нього — просто зараз, скрізь. Від цього він започувався чударнацьки.

— Ви дивитесь на всі мої дані, — констатував він.

— І вони не дуже цікаві, — відповів динозавр. — Бенедикт-Каньйон?

— Це ви зробили.

Брови гори злетіли вгору. Обдуваний вітром чагарник ворухнувся, вниз покотилося каміння. Але лише на краєчку Райделлового зору.

— Що б не казали, це були не ми, не зовсім. Ми пішли би значно витонченішим шляхом.

— Але навіщо ви це зробили?

— Ну, — відказав динозавр, — тією мірою, якою хтось це зробив, чи спричинив це, гадаю, можна придивитись до чоловіка леді, що, як бачу, відтоді подав на розлучення. І, здається, на дуже серйозних підставах.

— Типу, він її підставив? Із садівником і все таке?

— Гадаю, Ловеллу доведеться багато нам пояснити, — зауважила гора.

— Ви не сказали нам, чого хочете, містере Райделле, — це озвалась телевізійна постать.

— Таку роботу. Обкрутити. Мені треба, щоб ви обкрутили таке саме дільце. Для мене.

— Ловелл, — мовила гора й хитнула головою з дредами. Сланцеві каскади на периферії зору Райделла. На дальньому схилі піднявся пил.

— Такі речі небезпечні, — сказав динозавр. — Небезпечні речі — дуже дорогі. У тебе немає грошей, Райделле.

— Що як Ловелл вам за це заплатить?

— Ловелл, — мовило неозоре порожнє обличчя, що звивалось зображеннями, — винен нам.

— Гаразд, — мовив Райделл, — я вас почув. І, думаю, знаю ще декого, хто може вам заплатити, — він навіть не був певен, брехня це чи ні. — Але вам доведеться вислухати мене. Почути історію.

— Ні, — відказала гора, і Райделл згадав, кого, на його здогад, постать мусила нагадувати: цього чоловіка, якого часом показували в історичних програмах, який винайшов окофони[58] чи щось таке, — і якщо Ловелл вважає, що він тут єдиний сутенер, йому доведеться подумати ще.

А тоді вони почали згасати, розпадатись на ці фрактальні часточки-пейслі, й Райделл розумів, що втрачає їх.

— Чекайте, — покликав. — Хтось із вас живе в Сан-Франциско?

Динозавр із мерехтінням повернувся.

— А якщо так?

— Ну, вам там подобається!

— Чому питаєш?

— Бо там усе зміниться. Вони зроблять із ним те, що роблять із Токіо.

— Токіо? — Телешторм повернувся великою кулею, схожою на ту голограму в «Когнітивних дисидентах». — Хто тобі сказав?

Тепер повернулася й гора.

— У Токіо для нас зараз небагато слабких місць...

— Розказуй, — звелів динозавр.

Тож Райделл розказав.

Коли він зняв шолома, Шеветт уже вдягнула назад капелюха, але темні окуляри тримала в руці. Просто дивилась на них.

— Не думаю, що багато зрозуміла, — сказала. Вона могла чути тільки його частину, проте наприкінці говорив переважно він. — Але думаю, ти геть здурів.

— Мабуть, так, — відповів він.

Потім він дізнався час і тарифи за дзвінок. Практично на всі гроші, які в нього лишилися.

— Не розумію, чому треба було робити це через клятий Париж, — сказав Райделл. Шеветт просто вдягнула назад окуляри й похитала головою.

36. Електронотатник [2]

Місто, залите сонячним світлом, з даху коробки на вершині вежі. Люк відчинений. Брязкіт, із яким Скіннер сортує й пересортовує свої пожитки. Картонна коробка повільно наповнюється предметами, які я віднесу вниз продавцям речей, із товарами, розкладеними на ковдрах, на жирних квадратах старого полотна. Осака — дуже далеко. Вітер доносить удари молотка, пісню. Скіннер цього ранку спитав, чи бачив я щуку в Акваріумі Стайнера.

— Ні.

— Вона не ворушиться, Скутере.

Упевнений, що це все? Фонтейн більше нічого не сказав? Але ж він знайшов її велик? Це недобре. Без нього далеко б не пішла. Ця штука коштувала, бляха, руки й ноги. Усередині паперовий. Японський будівельний папір — як він називається? Нікчемно, Скутере. Чорт, це ж твоя мова. Забуваєш її швидше, ніж ми... Трубку такого паперу, її тоді огортають арамідом чи чимось таким. Ні, вона його не лишила б. У день, коли привезла його додому, три години оббризкувала внизу фальшивою іржею, можеш повірити? Фальшивою іржею, Скутере. І обмотувала старими ганчірками, шинами, чим завгодно. Щоб новим не виглядав. Що ж, у цьому більше сенсу, ніж просто пристібати його, це так. Знаєш, як зламати криптонітівський замок, Скутере? Домкратом «Вольво». Домкрат «Вольво» якраз туди вміщається, наче створений для цього. Натиснеш раз чи два — і вуаля. Але їх більше не використовують, ці замки. Хоча дехто досі їх має. Там у тебе за головою, якщо помітиш... Я просто знайшов її одного дня. Її хотіли відтягнути візком на край, віддати місту. Сказали, що вона все одно помре, перш ніж її довезуть. Сказав їм котитися нахуй. Забрав її сюди нагору. Тоді ще міг. Чому? Дідько. Тому що. Якщо бачиш, як хтось помирає, то просто пройдеш повз, наче це телебачення?

37. Сенчурі-Сіті

Шеветт не знала, що й думати про Лос-Анджелес.

Утім, ці пальми видалися їй химерними. На в’їзді Саблеттів електромобіль зупинився за великою білою вантажівкою з написом ІНСТАЛЯЦІЇ Ш-ЖИТТЯ, НАНОТРОННА РОСЛИННІСТЬ ззаду, і звідти стирчали верхівки штучних пальм, повністю загорнутих у пластик.

Вона якось бачила їх по телеку, зі Скіннером: як ці дерева встановлювали замість знищених вірусом — якимось мексиканським. Пальми були такі самі, як маглев у Затоці, або ж типу того, що, за словами Райделла і Саблетта, ця компанія «Санфлавер» збиралася зробити у Сан-Франциско: ці штуки, що ніби росли, але тільки тому, що складалися з купи крихітних машин. В одному шоу, яке Шеветт дивилася зі Скіннером, говорили про те, що нові дерева задумувалися так, аби в них могли гніздитися усілякі птахи, щури та інші істоти, просто як у тих, які загинули. Скіннер сказав їй, що якось врізався на «джипі» у справжню пальму в Лос-Анджелесі, і з десяток щурів випали, приземлились на капот і ніби як просто стояли там, доки не злякались і не втекли.

Тут точно було не так, як у Сан-Франциско. І тому дівчина почувалася ніби двояко. З одного боку, це просто купа всього, вельми довільно розподілена, а з іншого — дійсно велике місце, з горами десь там удалині, і в ньому плинула потужна енергія, запалюючи все. Можливо, це тому, що вони дісталися сюди вночі.

Саблетт володів маленькою білою євромашиною, що звалася «Мончо». Шеветт знала це, бо весь шлях із Раю їй довелося дивитися на логотип на панелі управління. Саблетт пояснив, що назва римувалася з «пончо». Машину виготовили о Барселоні, її просто під’єднуєш до домашнього живлення та лишаєш, доки не зарядиться. На шосе вона не розганялася набагато швидше за шістдесят п’ять, але Саблетт не любив кермувати будь-чим іншим через свої алергії. Шеветт сказала, що йому пощастило, адже існують електромобілі; він же розповів їй усе про свої тривоги через електромагнітні поля, рак і таке інше.

Вони лишили матір Саблетта з цією місис Бейкер — дивитись по телевізору «Космічного мисливця»[59]. Обидві жінки дуже тішилися — казали, це перший фільм Моллі Рінґвальд. Отак вони раділи чи не всьому, і Шеветт жодного разу не уявляла, кого вони мають на увазі.

Райделл усе більше часу проводив за телефонними розмовами, і їм довелося двічі зупинятися й купувати нові батарейки; платив за них Саблетт.

Шеветт трохи непокоїло, що Райделл більше не звертав на неї уваги. І хоч вони знову спали в одному ліжку, в кімнаті мотелю, але нічого не сталося, хоча Саблетт спав надворі в «мончо», з відкинутими сидіннями.

Усе, що Райделл тепер робив, — це говорив із людьми з Республіки Жадання, яких знав Ловелл, але звичайним телефоном, і намагався лишати повідомлення комусь голосовою поштою. Містер Мама чи щось таке. Ma. Але він сумнівався, що ці повідомлення отримували, тож подзвонив людям із Жадання і переповів усю історію, усе, що з ними сталося, а ті записали її і мусили передати в голосову пошту цього містера Ma. Райделл сказав, що вони запхнуть її туди, бо іншої пошти не було. Сказав, що має привернути його увагу.

Коли вони дісталися Лос-Анджелеса й найняли кімнату в мотелі, Шеветт зраділа, бо завжди про це мріяла. Бо її матір, здавалося, завжди чудово проводила час у мотелях. Що ж, як виявилося, це щось на кшталт трейлерного парку без трейлерів, із маленькими бетонними будиночками, розділеними на менші кімнати, і там зупинялись іноземці й готували барбекю в чомусь схожому на басейн. Саблетт дуже засмутився, бо не витримував вуглеводнів і все таке, але Райделл пообіцяв, що це всього на одну ніч. Потім Райделл підійшов до іноземців і трохи з ними поговорив, а тоді повернувся і сказав, що вони тибетці. Барбекю в них теж було смачним, але Саблетт тільки поїв узяту з собою їжу з аптеки — воду з пляшки й ці жовті батончики, схожі на мило — й пішов спати у свій «мончо».

І ось Шеветт заходила в це місце, що називалось Сенчурі-Сіті II, і намагалася вдавати, ніби прийшла збирати мітку. То була зелена цицькоподібна будівля на трьох ногах, що проходили крізь неї. Їх було помітно, бо стіни переважно складалися з якогось скла і просвічувалися. Здавалося, це найбільша будівля довкола: її було помітно звідусіль. Райделл називав її Краплею.

Ще вона була дуже заможною, схожою на Чайна-Бейсін, з такими ж людьми, яких бачиш переважно у фінансовому районі, у торговельних центрах чи коли збираєш мітки.

Що ж, Шеветт мала бейджі й прийняла хороший душ у мотелі, але це місце все одно починало її страхати. Усі ці дерева всередині, по всій висоті велетенської порожньої ноги, і все у такому химерному фільтрованому світлі, що просочувалося з боків. І ось вона стояла на ескалаторі з півтора кілометра завдовжки, що все тягнувся й тягнувся вгору, а навколо неї — всі ці люди, які мусили бути тут своїми. Райделл сказав, що тут також є ліфти — в інших двох ногах — і рухаються вони під кутом, як-от підйомнику Скіннера. Але Саблеттів приятель зауважив, що за ними зазвичай наглядають люди з «ІнтенСек’юра».

Шеветт знала, що Саблетт тримався десь позаду; принаймні так вони розпланували, перш ніж Райделл висадив їх біля входу. Вона спитала, куди він збирається потім, а він тільки й сказав, що йому треба піти позичити ліхтарик. Він справді починав їй подобатися. Її це дещо непокоїло. Цікаво, яким би Райделл був за інакших обставин. Цікаво, якою була б вона за інакших обставин.

Райделл із Саблеттом удвох працювали на компанію, що охороняла цю будівлю, — «ІнтенСек’юр», — і Саблетт подзвонив своєму приятелю та порозпитував його, наскільки ретельно. Обставив усе так, ніби хотів нову роботу в компанії. Але вони з Райделлом розпланували, що Шеветт зможе зайти, особливо якщо Саблетт піде за нею — відслідковувати.

У Саблетті її найбільше тривожило те, що він поводився так, мовби вчиняв самогубство чи щось подібне. Щойно він отримав програму, Райделлів план, то наче в котушок зірвався. Усе говорив про своє відступництво і про фільми, які йому подобалися, і про якогось Кроненберґа. Був химерно спокійний, мов хтось, хто точно знав, що помре; так ніби змирився з цим, хіба що досі засмучувався через алергії.

Зелене світло. Підйом крізь нього.

У мотелі вони придумали їй цю посилку. З окулярами. Адресованими Карен Мендельсон.

Шеветт заплющила очі, сказала собі, що Банні Малатеста пострибає в неї на голові, якщо вона не заробить мітку, і натисла на кнопку.

— Слухаю? — Один з тих комп’ютерів.

— «Союзник-Посильний», для Карен Мендельсон.

— Доставка?

— Вона повинна за неї розписатися.

— Маю повноваження зі штрихкодом...

— Рука. Маю бачити її руку. Як вона це робить. Розумієте?

Мовчання.

— Характер доставки?

— Думаєте, я їх відкриваю, чи як?

— Характер доставки?

— Ну, — мовила Шеветт, — тут написано «Суд із питань успадкування», вона з Сан-Франциско, і якщо ви не відчините, містере Чарівнику, вона повернеться наступним же літаком.

— Зачекайте, будь ласка, — сказав комп’ютер.

Шеветт глянула на рослини в горщиках біля дверей. Вони були великими, здавалися справжніми, і вона знала, що Саблетт стоїть за ними, але не бачила його. Хтось загасив в одному з горщиків сигарету, поміж коріння.

Двері прочинилися на шпарину.

— Слухаю?

— Карен Мендельсон?

— У чому справа?

— «Союзник-Посильний», Сан-Франциско. Бажаєте розписатися? — От тільки підписувати було нічого, ніякої мітки.

— Сан-Франциско?

— Так тут написано.

Двері відчинилися трохи більше. Темноволоса жінка у довгому блідому махровому халаті. Шеветт бачила, що вона шукає поглядом бейджі на куртці Скіннера.

— Не розумію. Ми все пересилаємо «ҐлобЕксом».

— Вони надто повільні, — сказала Шеветт, і тут з-за рослини виступив Саблетт у чорній уніформі. Шеветт бачила своє відображення в його лінзах, ніби вигнуте посередині.

— Міс Мендельсон, — повідомив він, — боюся, в нас тут надзвичайна безпекова ситуація.

— Надзвичайна ситуація? — Карен Мендельсон дивилася на нього.

— Немає підстав хвилюватися, — сказав Саблетт. Поклав руку Шеветт на плече і завів її всередину, повз Карен Мендельсон. — Ситуація під контролем. Вдячні за вашу співпрацю.

38. Миля чудес

«Воллі» Дівак, Райделлів серб-орендодавець, не дуже хотів позичати Райделлові свій ліхтарик, але Райделл збрехав і пообіцяв, що дістане в «ІнтенСек’юрі» щось набагато краще й принесе, коли повертатиме ліхтарик. Можливо, один з тих телескопічних кийків із бездротовими наконечниками-шокерами, сказав він; у будь-якому разі професійне й, може, напівнелегальне. Воллі був таким собі фанатом копів. Полюбляв почуватися з ними заодно. Як і багато хто, він не надто відрізняв справжнє поліційне управління від компанії на кшталт «ІнтенСек’юра». У дворі в нього також було одне з тих попереджень про озброєне реагування, але Райделла втішило, що не інтенсек’юрівське. Воллі достоту не міг дозволити собі таку послугу, так само як і машина в нього була вживана (хоча сам би він сказав, що вона мала попереднього власника, так ніби той попередник був якимось лакеєм, в чиї обов’язки входило роз’їздити її для Воллі).

Але йому належав цей дім, у якому він жив, із ніжно-блакитною пластиковою обшивкою, що чимось скидалася на пофарбоване дерево, й одним із тих штучних моріжків, що мали реальніший вигляд, ніж «АстроТерф»[60]. І в нього були дім у Map-Вісті й декілька інших. Його сестра приїхала сюди в 1994-му, а тоді перебрався й він сам, тікаючи від усіх тамтешніх негараздів. Ніколи про це не шкодував. Казав, що це хороша країна, от тільки впускають забагато мігрантів.

— На чому це ти їздиш? — спитав він зі сходів відремонтованого будинку в ремісницькому стилі за два квартали від Мелроуз.

— На «мончо», — відповів Райделл. — Із Барселони. Електромобіль.

— Ти живеш в Америці, — зауважив Воллі; його сиве волосся було охайно замазане назад із поплямованого чола. — Нащо ти на такому їздиш? — Його «БМВ» у бездоганному стані спочивав на під’їзній доріжці; довелося хвилин п’ять вимикати сигналізацію, щоб дістати Райделлові ліхтарик. Райделл згадав той раз у Ноксвіллі, на Різдво, коли через нові рації відділу боротьби з наркотиками спрацювала кожнісінька автосигналізація в радіусі п’ятнадцяти кілометрів.

— Ну, — зауважив Райделл, — це дуже добре для довкілля.

— Це погано для твоєї країни. Іміджева річ. Американець повинен водити машину, якою пишатиметься. Баварську. Хоча б японську.

— Я тобі його поверну, Воллі, — підняв великий чорний ліхтарик.

— І щось іще. Ти обіцяв.

— За це не хвилюйся.

— Коли заплатиш за оренду на Мар-Вісті?

— Кевін про це подбає, — заліз у крихітну «мончо» й завів маховик. Авто стояло, легко розхитуючись на амортизаторах, доки маховик набирав швидкість.

Воллі помахав, знизав плечима, тоді позадкував у дім і зачинив двері. Райделл ніколи раніше не бачив його без того тірольського капелюха.

Він глянув на ліхтарик, шукаючи запобіжник. Не бозна-що, але він відчував, що повинен щось мати. А ще ліхтарик нелетальний. Зброю доволі легко придбати на вулиці, але Райделл не дуже хотів мати її при собі сьогодні. З використанням зброї давали інші терміни.

Тоді він поїхав назад до Краплі, не поспішаючи на перехрестях і намагаючись триматися вулиць із відведеними для електрокарів смугами. Видобув телефон Шеветт і натис на повторний набір вузлового номера в Юті — того, який дав йому Богожер ще в Раю. Богожер — це той, який скидався на гору, принаймні так він казав. Райделл спитав його, що це за ім’я таке. Той відповів, що він індіанець-блад[61]. Райделл у цьому дещо сумнівався.

Навіть жоден з їхніх голосів не був реальним: усе цифрове. Богожер так само успішно міг виявитися жінкою чи трьома різними людьми, або ж усі троє, яких він бачив, могли бути лише однією особою. Райделл подумав про жінку в колісному кріслі з «Когнітивних дисидентів». Це могла бути вона. Це міг бути хто завгодно. Цим гакери й лякали. Він чув сигнал дзвінка вузлового номера в Юті. Богожер завжди знімав слухавку посередині п’ятого сигналу.

— Слухаю?

— Рай, — відповів Райделл.

— Річард?

— Ніксон.

— Твій товар на місці, Річарде. Невеличкий галас і натиск.

— Уже маєте ціну? — Світло змінилося. Хтось тиснув на клаксон, дратуючись нездатності «мончо» хоч трохи прискоритися.

— П’ятдесят, — відказав Богожер.

П’ятдесят тисяч доларів. Райделл скривився.

— Гаразд, справедливо.

— Сподіваюся, — зазначив Богожер. — Інакше можемо влаштувати доволі жалюгідний тюремний термін. Власне, можемо влаштувати дуже жалюгідний тюремний термін. Поріг тут починається нижче.

Закладаюсь, у вас і там купа друзів, подумав Райделл.

— Як швидко, за вашими оцінками, надійде відповідь після мого дзвінка?

Богожер відригнув — тривало й навмисно.

— Швидко. Десять, п’ятнадцять максимум. Сегментували все так, як ми говорили. Твої друзі обісруться. Але тобі справді не захочеться потрапити під гарячу руку. Такого ти ще ніколи не бачив. Це новий засіб, щойно поставлений.

— Сподіваюсь на це, — мовив Райделл і від’єднався.

Він назвав паркувальнику номер квартири Карен. Потім це вже не матиме особливого значення. Ліхтарик запхнув ззаду в джинси, під позиченою в Бадді джинсовою курткою. Напевно, вона належала батьку Бадді. Райделл сказав Бадді, що допоможе йому влаштуватися, коли він приїде в Лос-Анджелес. Сподівався, що той ніколи не намагатиметься, бо уявляв собі, що дітлахи на кшталт Бадді витримають квартал від автобусної станції, доки якийсь дуже швидкий міський хижак не наздожене їх: майнуть колеса й зуби — і вже нема ніякого Бадді. Але також доводилось уявляти, як це — бути ним, Бадді, там, у його спальні розміром метр на два у тому трейлері, з тими постерами Феллона й Ісуса, який потайки діставати той Bi-Ар, коли татусь не бачить. Якщо принаймні не спробувати вибратися, як зрештою почуватимешся? І саме тому варто було віддати належне Саблеттові, бо він вибрався, попри алергії та все інше.

Але Райделл хвилювався за Саблетта. Доволі божевільно — хвилюватися за когось у подібній ситуації, проте Саблетт поводився так, наче вже був мертвий чи щось таке. Просто рухався від одного до іншого, мовби це не мало значення. Єдине, що хоч трохи його воскрешало, — це алергії.

І за Шеветт — теж, Шеветт Вашингтон, от тільки хвилювався Райделл через білу шкіру в неї на спині, просто над поясом тих чорних велосипедних штанів, коли вона згорталась клубочком на ліжку поруч. Через те, як йому постійно хотілось її торкнутися. І через її цицьки, що випинались через футболку, коли вона піднімалася вранці, й ті маленькі темні кучерики волосся під пахвами. І просто зараз, підходячи до теракотового кавомодуля біля підніжжя ескалатора, поки прямокутна голівка перцевого ліхтарика Воллі впиралась йому в хребет, він розумів, що іншого шансу може не бути. За пів години він може бути мертвим чи прямувати у в’язницю.

Райделл замовив подвійний лате, розплатився практично останніми своїми грошима й зиркнув на «таймекс». За десять третя. Коли він дзвонив учора з мотелю на особистий портативний телефон Ворбейбі, то домовився на третю.

Цей номер дав йому Богожер. Богожер міг дістати будь-який номер.

Ворбейбі, здавалось, був дуже засмучений його почути. Мовби розчарований.

— Ми такого від тебе не очікували, Райделле.

— Вибачте, містере Ворбейбі. Ті йобані росіяни. І той блядський ковбой, той Лавлесс. Дістав мене.

— Немає потреби лаятися. Звідки в тебе цей номер?

— Ернандес дав, ще до цього, — мовчання. — Окуляри в мене, містере Ворбейбі.

— Де ти?

Шеветт Вашингтон спостерігала за ним з ліжка.

— У Лос-Анджелесі. Вирішив, що краще забратись якомога далі від тих росіян.

Пауза. Можливо, Ворбейбі прикрив слухавку рукою. Тоді:

— Що ж, гадаю, я можу зрозуміти твою поведінку, хоч і не можу сказати, що виправдовую...

— Ви можете приїхати сюди й забрати їх, містере Ворбейбі? І просто вважатимемо, що ми квити?

Довша пауза.

— Що ж, Райделле, — сумно, — не хотів би, аби ти забув, наскільки я в тобі розчарований, але так, я можу це зробити.

— Але тільки ви і Фредді, добре? Більше нікого.

— Звісно, — відповів Ворбейбі. Райделл уявив, як той дивиться на Фредді, який клацає на якомусь новому лептопі, відстежуючи дзвінок. До вузла в Оукленді, а тоді до перепрошитого номера.

— Будьте тут завтра, містере Ворбейбі. Я подзвоню вам у цей же час і скажу, куди прийти. О третій рівно.

— Думаю, ти вчинив правильно, Райделле, — сказав Ворбейбі.

— Сподіваюся, — відповів він, а тоді натиснув на роз’єднання.

Тепер же він глянув на свій «таймекс». Третя рівно. Поставив каву на стійку й дістав телефон. Почав набирати номер Ворбейбі.

Вони дісталися за двадцять хвилин. Прибули у двох машинах із протилежних напрямків: Ворбейбі та Фредді в чорному «Лінкольні» з білою супутниковою тарілкою на даху, із Фредді за кермом, тоді Свободов з Орловським у металево-сірій «ладі-седан», яку Райделл виснував орендованою.

Спостерігав, як вони вчотирьох зустрілися, тоді вийшли на площу під Краплею, повз ті кінетичні скульптури, прямуючи до найближчого ліфта; Ворбейбі мав такий самий сумний вигляд, як і завжди, і спирався на ціпок. Він був у тому ж оливковому пальті й стетсоні, Фредді носив велику й дуже рожеву сорочку і тримав під пахвою лептоп, а росіяни з відділу розслідування вбивств вбралися в сірі костюми, майже такого само кольору й текстури, як і «лада», якою вони приїхали.

Райделл трохи зачекав, чи не об’явиться Лавлесс, а тоді почав набирати номер у Юті.

— Будь ласка, Господи-Ісусе, — сказав, рахуючи сигнали.

— Вам подобається ваш лате? — Малий із Центральної Азії в кавомодулі, дивиться на нього.

— Нормально, — відповів Райделл, потому як Богожер узяв слухавку.

— Слухаю?

— Рай.

— Це Річард?

— Ніксон. Вони тут. Учотирьох, але без Веселуна.

— Двоє твоїх росіян, Ворбейбі та його жокей?

— Бачу їх.

— Але не той інший?

— Його не бачу...

— Усе одно його опис входить у пакет. Гаразд, Райделле. Зробімо це, — клац.

Райделл запхнув телефон у кишеню куртки, обернувся і швидко попрямував до ескалатора. Хлопчина з кавомодуля напевно подумав, що з лате було щось не так.

Райделл виснував, що Богожер і його друзі, якщо вони не були однією особою, скажімо, якоюсь звихнутою старою на оуклендських пагорбах із апаратурою вартістю в кілька мільйонів доларів і невиліковно патологічною поведінкою, — майже унікальні брехуни. Якщо вірити їм, вони здатні на будь-що. Але якщо вони аж такі могутні, чому їм доводиться так ховатися й заробляти злочинним шляхом?

У Райделла в Академії було кілька лекцій із комп’ютерних злочинів, але доволі нудних. Їхня історія, як гакери зазвичай були малими розумниками, що жартували над телефонними компаніями. Загалом, сказав запрошений федерал, будь-який злочин, що його колись називали білокомірцевим, сьогодні все одно виявиться комп’ютерним злочином, бо в офісах усе роблять на комп’ютерах. Але були й інші злочини, які можна було досі назвати комп’ютерними у старому значенні, бо зазвичай до них залучалися професійні злочинці, а ці злочинці досі вважали себе гакерами. Суспільство, сказав їм федерал, досі зазвичай ставиться до гакерів як до якоїсь романтичної херні, як-от до дітей, що пересувають вуличний туалет. Усього-на-всього любителі розіграшів. У старі часи, казав він, багацько людей ще не знали, що взагалі можна пересунути туалет, аж доки не опинялися в гівні. Райделлів клас слухняно засміявся. Але тільки не сьогодні, сказав федерал: сучасний гакер не романтичніший за найманця з якоїсь наркобанди чи правоохоронця зі смик-синдикату. І впіймати його набагато важче, хоча якщо вдасться дістати одного й натиснути на нього, зазвичай можна розраховувати на ще кількох. Але вони переважно діяли осередками, а осередки об’єднувались у більші групи, тож максимум, який зазвичай можна було взяти за дупу, — це члени окремого осередка: вони просто не знали членів інших осередків і навмисно цього не дізнавалися.

Богожер та його друзі, скільки б їх там не було чи було, мусили би бути саме таким осередком, одним із якоїсь кількості підрозділів у так званій Республіці Жадання. І якщо вони справді готові були зробити Райделлові послугу, для цього, виснував він, було три причини: їх жахала думка про перебудову Сан-Франциско, бо їм подобалася інфраструктура з безліччю дірок; вони брали за це з нього грубі гроші — гроші, яких у нього не було; і вони збагнули спосіб робити щось, чого раніше ніхто не робив. Саме останнє, здавалось, насправді стало вирішальним, коли вони зважились йому допомогти.

І тепер, пробираючись угору ескалатором повз найрізноманітніших людей, які тут жили чи працювали, стримуючись, аби не зірватися на біг, Райделл збагнув, що йому важко повірити, ніби Богожер та інші робили те, що, за їхніми словами, могли робити. А якщо не робили — що ж, йому просто пиздець.

Ні, сказав він собі, вони це зроблять. Мусили зробити. Десь у Юті оберталася тарілка, націлюючись на узбережжя, у бік каліфорнійського неба. А з неї, подавані з місця перебування Богожера та його друзів, де б це не було, надходили пакунки, ні, пакети сигналів. Богожер називав їх пакетами.

А десь високо над Краплею, над усією лос-анджелеською котловиною, зависла Зірка Смерті.

Райделл протиснувся повз сивого чоловіка в білій тенісній формі й побіг угору ескалатором. Виринув під мідною цицькою. Люди заходили й виходили з тутешнього маленького торговельного центру. Фонтан з водою, що спускалась великими грубими панелями зеленого скла. І там ішли росіяни: широкі сірі спини прямували до білих стін комплексу, де розташовувалась квартира Карен. Райделл не бачив Ворбейбі чи Фредді.

3:32.

— Чорт, — промовив він, розуміючи, що не спрацювало, що Богожер його намахав, що він прирік Шеветт Вашингтон, і Саблетта, і навіть Карен Мендельсон, і це ще один раз, коли він вирішив просто діяти й помилився, і цей йобаний раз стане останнім.

А потім крізь видовжений просвіт у склі виринули ці штуки, трохи південніше гандбольних полів; і Райделл ніколи не бачив нічого подібного. Їх було кілька — може, десять чи дванадцять, — усі чорні й практично безшумні. Ніби зависли в повітрі, просто легко ковзаючи вперед. Гравці на полях зупинились і спостерігали.

Це були гелікоптери, але замалі для перевезення людей. Менші за найменший надлегкий літальний пристрій. У формі таких собі тарілок. Французька платформа для зброї «Аероспасьяль», така, які показують у новинах із Мехіко, і Райделл здогадався, що керує ними НСЗКН — Надзвичайна Система Зв’язку Командного Наведення, що командувала Зіркою Смерті. Один з гелікоптерів пролетів поруч, метрів за шість над головою Райделла, і він побачив скупчення трубок якогось кулемета чи гранатомета.

— Прокляття, — мовив, споглядаючи майбутнє озброєного реагування.

— НАДЗВИЧАЙНА ПОЛІЦІЙНА СИТУАЦІЯ. ЗБЕРІГАЙТЕ СПОЮЙ.

Десь поруч із торговельним центром закричала жінка, знову і знову, мов заведена.

— ЗБЕРІГАЙТЕ СПОЮЙ.

І вони переважно зберігали, всі ці обличчя — обличчя мешканців цієї високої країни: лінії щелеп тверді, м’який одяг тріпоче у танцівливих нисхідних потоках.

Райделл побіг.

Пробіг повз Свободова й Орловського, які втупились у три гелікоптери, що вже спустилися значно нижче й так очевидно на них насувались. Роти в росіян роззявилися, а півокуляри Орловського, здавалось, от-от з’їдуть.

— ОБЛИЧЧЯМ ДОНИЗУ. ЗАРАЗ ЖЕ. АБО МИ СТРІЛЯТИМЕМО.

Але мешканці, худорляві й переважно біляві, стояли непорушно, спостерігаючи, тримаючи в руках ракетки чи темні глянцеві паперові пакети з торговельного центру. Спостерігаючи за гелікоптерами. Спостерігаючи за Райделлом, що пробігав повз них, легко зацікавленими й цікаво важкими поглядами.

Він пробіг повз Фредді, який розпростерся на гранітній бруківці, виконуючи вказівки гелікоптерів і тримаючи руки з лептопом над головою.

— ЗБЕРІГАЙТЕ СПОЮЙ.

Потім Райделл помітив Ворбейбі, що згорбився на чавунній лавці, так ніби просидів тут цілу вічність, просто споглядаючи, як проноситься повз життя. Ворбейбі теж його помітив.

— НАДЗВИЧАЙНА ПОЛІЦІЙНА СИТУАЦІЯ.

Його ціпок стояв поруч, спертий на лавку. Він узяв його, ліниво й неквапливо, і Райделл не сумнівався, що зараз колишній бос зіб’є його з ніг.

— ЗБЕРІГАЙТЕ СПОЮЙ.

Але Ворбейбі, з таким само сумовитим виглядом, як і завжди, просто підніс ціпок до криса свого стетсона, мовби віддавав честь.

— ПОКЛАДИ ЦІПОК НА ЗЕМЛЮ.

Посилений голос спецназівця, що сидів у сховищі в укріплених нижніх рівнях Сіті-Голл-Іст і керував своїм маленьким «Аероспасьялем» через обладнання телеприсутності. Ворбейбі знизав плечима — повільно — й відкинув ціпок убік.

Райделл біг далі, просто крізь відчинену браму й до дверей Карен Мендельсон. Напіввідчинених: Карен і Шеветт удвох стояли там, вирячивши очі.

— Усередину! — загорлав він.

Ті лише витріщались на нього.

— Зайдіть усередину!

Біля дверей стояли кілька великих рослин у теракотових горщиках, що доходили Райделлові до пояса. Він побачив, як з-за них виступив Лавлесс, здіймаючи свою маленьку зброю. На Лавлессі був сріблястий піджак, а ліва рука лежала на перев’язі; обличчя всіяли мікропорові пластирі не зовсім правильного відтінку, тож виглядало так, наче в нього проказа абощо. Він усміхався тим усміхом.

— Ні! — закричала Шеветт Вашингтон. — Ти малий виродок-убивця!

Лавлесс розвернув зброю сантиметрів за тридцять від її голови, й Райделл побачив, що посмішка щезла. Помітив, що без неї здавалося, ніби в Лавлесса взагалі не було губ.

— ЗБЕРІГАЙТЕ СПОКІЙ, — нагадали їм усім гелікоптери, а Райделл підняв ліхтарика Воллі.

Лавлессові навіть не вдалося натиснути на гачок, що, варто визнати, вражало. Дія того перцевого спрею чимось нагадувала алергічну реакцію Саблетта, але значно гіршу і швидшу.

— Божевільний, божевільний вилупку, — повторювала Карен Мендельсон; очі в неї опухли, наче вона пройшла крізь рій шершнів. Вони з Шеветт потрапили скраю під той перцевий спрей, і Саблетт настільки переймався через залишки, що зник у шафі у спальні Карен і відмовлявся виходити. — Божевільний, зухвалий вилупку. Ти хоч уявляєш, що накоїв?

Райделл просто сидів там в одному з її білих ретро агресивних крісел, дослухаючись до горлання гелікоптерів зовні. Пізніше, коли все з’ясується, вони дізнаються, що Республіка Жадання виставила Ворбейбі та його товариство найманцями-підривниками, які працювали на Сонорійський Сепаратистський Фронт і зберігали у квартирі Карен достатньо вибухових речовин, щоб висадити пипку тієї цицьки в повітря й аж до Малібу. Також вони додали сценарій узяття заручників, аби гарантувати, що за потреби тихо зайдуть спецназівці. Проте коли на місце прибув справжній живий Контртерористичний Загін, усе могло б надзвичайно ускладнитися, принаймні якби Карен не була адвокаткою з «Копів у біді». Ці копи розгнівалися і спершу лютували дедалі більше, але люди Перслі, здавалося, знали способи їх заспокоїти.

Гумор полягав утому, що вони, Поліційне управління Лос-Анджелеса, ніколи б не визнали, що хтось гакнув Зірку Смерті. Усе казали, що її переспрямували. І наполягали на цій версії: вочевидь, це було для них так важливо, що вони готові були заплющити очі на решту подій.

Але поки Райделл сидів там, слухаючи Карен і поступово врубаючись у думку, що так, він — божевільний вилупок, який їй подобається, він постійно міркував про «Жахне народне мистецтво» і як звали жінку звідти, сподіваючись, що вона нормально все переживає, бо ж Богожерові потрібен був номер у Лос-Анджелесі, щоб вкинути свій фальшивий пакет даних, номер, звідки мусило надійти повідомлення про злочин. А Райделл не хотів давати їм Кевінів номер, а тоді знайшов номер «Жахного мистецтва» у себе в гаманці, на уривку обкладинки «Піпл», тож дав Богожерові його.

А потім вийшла Шеветт, з повністю опухлим від перцевого спрею обличчям, і спитала, чи все спрацювало, чи їм повний пиздець? І Райделл сказав, що спрацювало і їм не пиздець, а тоді увірвалися копи, і це було недобре, але потім з’явився Аарон Перслі десь із такою само кількістю адвокатів, скільки там було копів, а потім — і Веллінгтон Ma, у синій спортивній куртці з золотими ґудзиками.

Тож Райделлові нарешті випало з ним зустрітися.

— Завжди радий познайомитися з клієнтом особисто, — сказав Веллінґгон Ma, тиснучи йому руку.

— Радий зустрічі, містере Ma, — відповів Райделл.

— Не питатиму, що ви зробили з моєю голосовою поштою, але сподіваюся, що більше ви цього не робитимете. Однак ваша історія захоплює.

Райделл згадав про Богожера й ті п’ятдесят тисяч і засподівався, що Ma, Карен та інші через це не розлютяться. Але він думав, що ні, бо ж Аарон Перслі уже двічі сказав, що це буде грандіознішим за Ведмежаток, а Карен усе повторювала, яка Шеветт телегенічна, і про молодіжну точку зору, і про те, що «Хромовий Коран» страшенно хочуть написати музику.

І Веллінгтон Ma підписав контракт із Шеветт, і з Саблеттом теж, але документи довелося передавати у шафу, бо Саблетт досі відмовлявся виходити.

Зі слів Карен Райделл бачив, що Шеветт розказала їй практично всю історію, доки вони з Саблеттом тримали адвокатку на місці й не давали натиснути на якусь із інтенсек’юрівських панічних кнопок. А Карен, вочевидь, знала все про такі ВС-окуляри і вміла програвати на них зображення, тож більшість часу цим і займалася, і тепер знала все про «Санфлавер» чи як той називався. І вона постійно казала Перслі, що справа має вибуховий аспект, бо ж тепер вони можуть притягти їбаного Коді Гарвуда, якщо правильно все розіграють, і що він, виродок, на це заслужив.

Райделлу навіть не довелося побачити ті зображення в окулярах.

— Містере Перслі? — Райделл майже протиснувся до нього.

— Так, Беррі?

— Що тепер буде?

— Ну, — сказав Перслі, посмикуючи шкіру біля носа, — тебе й двох твоїх друзів зараз арештують і візьмуть під варту.

— Справді?

Перслі глянув на свій великий золотий годинник. Той був інкрустований діамантами навколо дисплея і великими грудками бірюзи обабіч.

— Хвилин за п’ять. Ми домовляємось про першу пресконференцію в районі шостої. Це вас влаштує, чи ви хочете спершу поїсти? Можемо попросити обслугу принести вам щось.

— Але ж нас арештовують.

— Застава, Беррі. Чув колись про заставу? Вас усіх випустять завтра вранці. — Перслі широко йому всміхнувся.

— З нами все буде гаразд, містере Перслі?

— Беррі, — мовив той, — ти в біді, синку. Коп. І чесний. У біді. У великій, надзвичайній і, прошу, я мушу це сказати, очевидно героїчній халепі, — він поплескав Райделла по плечу. — «Копи в біді» — з тобою, хлопче, і дозволь запевнити, ми всі від цього чимало виграємо.

Шеветт сказала, що в’язниця її цілком влаштовувала, але чи можна їй, будь ласка, подзвонити у Сан-Франциско декому на ім’я Фонтейн?

— Можеш дзвонити кому захочеш, люба, — запевнила Карен, промокуючи очі Шеветт серветкою. — Вони все записуватимуть, але в нас теж буде копія. Як звали твого друга, темношкірого, якого застрелили?

— Семмі Сел.

Карен глянула на Перслі.

— Варто роздобути Джексона Ґейла, — сказала вона. Райделл замислився нащо, бо Джексон Ґейл був новим юним темношкірим, що грав у телевізійних фільмах.

Потім Шеветт підійшла й обійняла його, цілком притиснувшись до нього й ніби позираючи на нього з-під тієї навіженої стрижки. І Райделлу це сподобалося, хоч очі в дівчини й були геть червоні, а з носа текло.

39. Святкування похмурого дня

У суботу, п’ятнадцятого листопада, на ранок після четвертої ночі зі Скіннером, Ямадзакі у величезній, схожій на накидку картатій куртці, дуже рясно залатаній і з запахом парафіну, спустився жовтим підйомником, щоб владнати справи з торговцями артефактами. Із собою він ніс картонну коробку, в якій було кілька великих уламків закам’янілого дерева, лівий ріг оленя, п’ятнадцять компакт-дисків, вікторіанська рекламна чашка з хвилястої порцеляни, з рельєфними літерами ОХО, і роздутий від вологи екземпляр «Літературної історії Сполучених Штатів від Колумбійського університету».

Продавці викладали свій товар посеред металево-сірого й вогкого ранку, і Ямадзакі був вдячний за позичену куртку з кишенями, засміченими давньою тирсою і крихітними безіменними металевими деталями. Його цікавив правильний спосіб звертання до них, але продавці взяли на себе ініціативу, з’юрмившись навколо нього зі Скіннеровим ім’ям на вустах.

Найдорожче продалося скам’яніле дерево, за ним — чашка, а тоді — вісім компакт-дисків.

Зрештою розійшлося все, окрім літературної історії, що серйозно зацвіла. Ямадзакі поклав її, з викривленою від солоного повітря блакитною обкладинкою, поверх купи сміття. Тримаючи згорнуті гроші в долоні, пішов шукати стару, яка продавала яйця. Ще їм потрібна була кава.

У полі зору вже опинилось місце, де смажили й мололи каву, коли він побачив Фонтейна, що рухався крізь ранкову метушню, піднявши комір довгого твідового пальта від туману.

— Як там старий, Скутере?

— Усе частіше питає про дівчину...

— Вона у в’язниці в Лос-Анджелесі, — сказав Фонтейн.

— У в’язниці?

— Уранці виходить під заставу, принаймні так сказала вчора. Я якраз ішов принести вам оце, — він дістав із кишені телефон і віддав Ямадзакі. — У неї є цей номер. Просто не дзвони забагато додому, чуєш?

— Додому?

— В Японію.

Ямадзакі кліпнув.

— Ні. Я розумію...

— Не знаю, що з нею відбувалося, відколи вдарила та клята гроза, але я був надто зайнятий, щоб про це думати. Ми повернули живлення, але в мене тут досі травмований, про якого ніхто не потурбувався заявити. Виловили його з решток чиєїсь теплиці в середу вранці. Власне, майже під вашим житлом. Не знаю, вдарився він головою чи що, але він трохи приходить до тями, а тоді вирубається. Життєві показники в нормі, кістки не зламані. На боці опік, можливо, від кулі, якогось розжареного набою...

— Ви не відвезете його в лікарню?

— Ні, — сказав Фонтейн, — ми цього не робимо, якщо нас не просять або ж якщо інакше постраждалі помруть. У багатьох із нас вагомі причини не потрапляти в такі місця, з комп’ютерними перевірками і всім таким.

— А, — відказав Ямадзакі, сподіваючись, що ввічливо.

— Справді «а». Напевно, якісь діти знайшли його першими, забрали гаманець, якщо він у нього був. Але він великий і здоровий брат, і хтось зрештою його впізнає. Важко не впізнати, з таким-то штирем у хазяйстві.

— Так, — мовив Ямадзакі, не зрозумівши останньої фрази, — і в мене досі ваш пістолет.

Фонтейн роззирнувся.

— Що ж, раптом вирішиш, що він тобі не потрібен, просто викинь його за мене. Але телефон колись повернеш. Скільки ти взагалі тут іще пробудеш?

— Я... Не знаю, — і це була правда.

— Будеш тут сьогодні вдень — дивитися парад?

— Парад?

— П’ятнадцяте листопада. День народження Шейплі. Це щось. Чимось схоже на Марді Ґра. Багато молоді роздягається, але не впевнений щодо погоди. Що ж, побачимося. Передавай привіт Скіннеру.

— Привіт, так, — усміхнувся Ямадзакі, поки Фонтейн пішов собі далі, підстрибуючи веселковою в’язаною шапкою над головами натовпу.

Ямадзакі попрямував до ятки з кавою, згадуючи похоронну процесію і яскраво-червону постать танцюриста з пофарбованим у червоне автоматом. Символ загибелі Шейплі.

Убивство Шейплі, яке деякі називали жертвою, відбулося в Солт-Лейк-Сіті. Семеро його вбивць, озброєних до зубів фундаменталістів, членів білої расистської секти, загнаної в підпілля у місяці після нападу на аеропорт, досі сиділи у в’язниці в Юті, хоча двоє з них відтоді померли від СНІДу — імовірно здобутого у в’язниці — твердо відмовляючись від вірусного штаму, патентованого іменем Шейплі.

Під час суду вони зберігали мовчання; їхній лідер сказав тільки, що ця хвороба є помстою Господа грішникам та нечистим. Худорляві чоловіки з голеними головами й порожніми безжальними очима, вони були бойовиками Господа й так і дивилися з усіх записів в історії, навіки.

Але Шейплі помер дуже заможним, думав Ямадзакі, стаючи в чергу по каву. Можливо, навіть щасливим. Він побачив, як продукт із його крові відвертає темряву. За кордоном зараз вирували інші епідемії, але жива вакцина, вирощена з варіанту Шейплі, врятувала незліченні мільйони.

Ямадзакі пообіцяв собі, що подивиться парад до дня народження Шейплі. Не забуде взяти з собою електронотатник.

Він стояв у ароматі свіжозмеленої кави, чекаючи своєї черги.

Примітки

Дія трилогії Мосту розгортається в середині 2000-х у світі, дуже схожому на наш, але на долю цієї альтернативної версії випало чимало випробувань: великі землетруси в Америці та Японії, пандемія СНІДу та інших хвороб і перекроювання політичної мапи світу, не кажучи вже про швидко змінюваний технологічний та медійний ландшафт, здатний спантеличити будь-якого представника старого покоління. Власне, медійно-технологічний аспект для творів Ґібсона завжди важливий — але не самі новаторства як факт, а їхній безперечний вплив на соціальну складову суспільства. Технології у «Віртуальному світлі» зрештою рятують головних героїв, але саме вони і є від початку причиною всіх їхніх проблем: не дарма передові ВС-окуляри — уособлення джентрифікації в її найгіршому вигляді — потрапляють до рук представниці дещо старомодної професії велокур’єра і мешканки архаїчного Мосту.

Перекладацька робота над будь-яким твором Ґібсона вимагає кропіткого підходу: авторський текст щільно сплетений із упізнаваних елементів реального життя, нових і ще подекуди не втілених остаточно (а часом і обскурно-застарілих) технологій, а також іронічних обігрувань тих чи інших соціокультурних феноменів. Письменник щедрий на подробиці щодо матеріалів, текстур, фасонів одягу та взуття, архітектурних конструкцій тощо; при цьому власне технології, які відіграють у сюжеті важливу роль, може описувати побіжно, більше за власними уявленнями про їхню дію, ніж намагаючись стовідсотково точно передати конструктивні особливості. Увесь цей барвистий колаж треба обережно розібрати на складові, підібрати українські відповідники для суттєвої кількості ніколи не вживаних раніше в нашій мові понять, розрізняючи при цьому реальні речі та локальні авторські новотвори («збирання міток» і «рухання» Шеветт — саме з останніх), а тоді перезібрати текст наново, дбайливо зберігаючи впізнаваний письменницький стиль.

Звісно, така насиченість може стати неабияким випробуванням і для читача. Засадничо твори Ґібсона схиляються до так званої «м’якої фантастики» з розвинутим соціальним аспектом витвореного світу, однак із літературознавчої точки зору є типовим постмодерним текстом — тим-то й здобули визнання та почесне місце в історії. Їх варто читати уважно, приймаючи правила гри і не соромлячись звертатися до пошуковиків у разі потреби, однак без фанатизму — пам’ятаючи, що на сто відсотків усі подробиці та посилання розуміє лише сам автор. Подані нижче примітки — лише спроба надати «Віртуальному світлу» деякого початкового (не вичерпного) контексту. Вони не ставлять за мету пояснити геть усі назви магазинів та брендів, моделі взуття і культурні запозичення; радше проговорити знайдені в процесі перекладу ґіківські цікавинки, авторський гумор та більш-менш очевидні паралелі з іншими творами Ґібсона.

Останнє зауваження щодо перекладу. Більшість імен у «Віртуальному світлі» — промовисті й зрозумілі англомовному читачу без додаткових пояснень. З естетичних міркувань вони не перекладені дослівно, але їхні значення також подано в примітках, якщо ті мають додаткову смислову вагу для сюжету.

Дія «Віртуального світла» продовжиться у двох наступних книжках Трилогії Мосту.

Інформація про видання

УДК 821.111 ?44(71)Гіб 7|Вір.030-161.2

Г46

Перекладено за виданням: VIRTUAL LIGHT

Copyright © 199? by William Gibson

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and ANA Baltic, Ltd.

Переклад з англійської та примітки Нати Гриценко

Літературні редактори Катерина та Анатолій Пітики

Коректор Андрій Мартиненко

Верстка Олени та Романа Марчишиних

Дизайн Іллі Строн(овського

Відповідальна за випускЛілія Омельяненко

В оформленні видання використано дані учасників проекту OpenstreetMap на умовах ліцензії Open Data Commons Open Database License (ODbl), SRTM-ga-ні, люб’язно надані U.S. Geological Survey (public domain dataset), зібрані та опрацьовані ja допомогою QGIS3 подальшою візуалізацією рельєфу та забудови в Blender Федором Гонцою (fedir.gontsa.com).

Ґібсон Вільям

Віртуальне світло: роман.-Київ: Видавництво, 2024. — 304 с. — (Серія «кіберпанку»)

Серія «кіберпанку»

ISBN 978-617-7818-46-4 (укр.)

ISBN 978-055-3566-06-2 (ам.)

Усі права застережено

Copyright © 1993 by William Gibson

© «Видавництво», 2024

© Ната Гриценко, переклад, 2024

Літературно-художнє видання

Вільям Ґібсон

Віртуальне світло

Переклад з англійської та примітки Мати Гриценко

Літературні редактори Катеринах* Анатолій Пітики

Коректор Андрій Мартиненко

Верстка Олени та Романа Марчишиних

Дизайн Іллі Строн(овського

Відповідальна за випуск Лілія Омелмненко

Підписано до друку 02.01.2024. Формат 70x90/16

Ексклюзивні гарнітури Віктора Харика «Iceberg» та «Surf Serif Pro»

Папір Crema. Друк офсетний.

Умови, друк. арк. 22.23. Зам. № 3005

«Видавництво», Київ, 2024

vydavnytstvo.com

editor@ vydavnytstvo. com

ФОП Омельяненко Л.С.

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи ДК № 5082 від 18.04.16

Надруковано ТОВ «Тилографія "Від А до Я"»

02140, м. Київ, вул. Вишняківська, 7-А, кв. 63.

Свідоцтво ДК № 1844 від 11.06.2004 р.

fromatoz.ua

Вітаємо о альтернативній Америці двотисячних - світі, що пережив великий землетрус, глобальні пандемії й перекроювання політичної карти; у реальності, де багатії можуть збудувати собі нові міста, а бідарі заселяють зруйнований міст між Сан-Франциско й Оунлендом, створюючи напіванархічну державу з власними законами. Перший роман Трилогії Посту з властивими Вільяму Ґібсону проникливістю й іронічністю досліджує виживання людей у новому тисячолітті, де технології, медіа й інформація остаточно змінили наше уявлення про нас самих.

notes

Примітки

1

Ґері Ґаетано Бандьері — одному з найкращих друзів дружини Ґібсона, представнику ЛҐБТ-спільноти Ванкувера, що переїхав до Сан-Франциско і помер від ускладнень СНІДу 1993 року. Найімовірніше, слугував прототипом Дж. Д. Шейплі.

2

... японська, горілка «Повертайся, лососю»... — Ґібсон пародіює любов японців до англійських назв, за якими не завжди при цьому стоїть осмислений зміст.

3

...прогноз погоди «Ен-Ейч-Кей» — Японська телевізійна корпорація NHK розпочала повноцінну супутникову трансляцію в Північній Америці та Європі тільки у 1995-му, через два роки після виходу роману, хоча експериментальні канали відкрилися за декілька років до того. Взоруючись на Японію як на одне з джерел натхнення для власного кіберпанкового світу, в якому правлять великі корпорації, Ґібсон завжди передбачав, що її геополітична та соціокультурна роль у майбутньому зростатиме.

4

Зона Роса — район у Мехіко, один із центрів нічного життя, торгівлі та ЛҐБТ-спільноти.

5

Ель коче — «машина» (ісп.).

6

...шестиколісного «готспер гусара»... — «Гусар» було розроблено в середині 1980-х на основі ранішої моделі «Ленд Ровер Готспер», названої на честь використаного у виробництві валлійського бренду броні. Оригінальні «готспери» замовила поліція Північної Ірландії під час заворушень у країні, коли звичайні «ленд ровери», оббиті окремими листами броні, виявилися недостатньо ефективними для захисту від натовпу.

7

...вантажівки «Юнайтед Парсел»... щось із Єпископальної церкви... — Машини служби доставки UPS і фургони роздачі їжі від Єпископальної церкви справді дечим схожі.

8

...«Ґангедом» називався роботанк у японському фільмі про монстрів. — Фільм «GUNHED» («Ganheddo») 1989 року. Назва робота є акронімом фрази Gun UNit of Heavy Eliminate Device («Артилерійський модуль важкого пристрою знищення»).

9

...ізраїльські пристрої для боротьби з заворушеннями... — гумові кулі були винайдені в Британії для придушення повстань за тих само обставин, що й «готспери», але особливу сумнозвісність вони здобули в Ізраїлі в 1990-х, коли від пострілів ними загинули декілька десятків палестинців: попри те, що набої вважаються нелегальними, потрапляння в голову чи інші вразливі зони може призвести до фатальних наслідків.

10

«Заборонена зона»... Віва. — «Forbidden Zone» — музично-фантастичний фільм Річарда Елфмана, брата відомішого в нас кінокомпозитора Денні Елфмана і засновника перформанс-трупи The Mystic Knights of the Oingo Boingo, яка пізніше під керівництвом Денні перетворилася на культовий гурт Oingo Boingo. Запрошена зірка Віва була однією з тодішніх протеже Енді Воргола. Тут і далі серед згадуваних Саблеттом фільмів реальні перемежовуватимуться вигаданими.

11

...в рожевому «дайхацу снікері» без верху. — «Снікер» був одним із концепт-карів компанії «Дайхацу», тобто автомобілів, що створювалися як моделі для демонстрації нових технологій, але не призначалися для масового виробництва. Модель вміщала трьох людей і була оснащена п’ятим колесом — для паркування у вузькому просторі.

12

«Гра на виживання» — «Endgame» («Bronx lotta finale»), італійський постапокаліптичний фільм режисера Джо Д’Амато; домашня прем’єра відбулася в 1983-му.

13

Велике Коло — Китайська тріада, що походить від хунвейбінів-парамілітарної організації часів Мао Цзедуна; майбутні члени Великого Кола втекли до Гонконгу від переслідувань і завдяки військовій підготовці зуміли посісти важливе місце в тамтешньому кримінальному світі.

14

...валізу з парою окофонів... — пристрій під назвою EyePhone розробили в другій половині 1980-х першопрохідці віртуальної реальності — компанія VPL Research; модель виглядала як шолом, схожий на сучасні ВіАр-окуляри. Ґібсон, можливо, уявляє використовуваний тут персонажами інтерфейс телеприсутності дещо інакше.

15

...кольору банки «Нокзіма» ... колишній Дизайн-Центр... — Одна з будівель лос-анджелеського Тихоокеанського Дизайн-Центру неофіційно називається Синім Китом за відповідні розміри й колір. Косметичні продукти бренду Noxzema, заснованого ще 1914 року для боротьби з екземою, досі продаються в характерних кобальтово-синіх упаковках.

16

...показала йому факс... — як і в трилогії «Кіберпростору», Ґібсон покладає тут надії на факс як технологію майбутнього, здатну певним чином співіснувати з віртуальною реальністю та нанотехнологіями.

17

«Здобич» — Вигаданий фільм.

18

Мепроуз-авеню — Один з головних торговельних районів Лос-Анджелеса.

19

«Воїни XXI століття» — «Battletruck» (прокатна назва у США — «Warlords of the 21st Century»), новозеландський постапокаліптичний бойовик Гарлі Коклісса.

20

«Миля чудес» — «Miracle Mile», апокаліптичний трилер Стіва де Джарнетта 1988 року.

21

...смітники Тендерлойна... — район Сан-Франциско Тендерлойн здобув сумнівну славу через високий рівень злочинності, азартні ігри та нічне життя; Шеветт, зокрема, асоціює його з проституцією. Назва, успадкована від іншого, старішого району міста, буквально перекладається як «м’ясна вирізка»: легенди пов’язують це як із натяком на меню, що могла дозволити собі місцева поліція завдяки хабарям, так і з «апетитними» частинами тіла секспрацівниць.

22

...курили лід... — найімовірніше, мається на увазі метамфетамін. Прикметно, що справжні наркотики у своїх творах Ґібсон часто згадує побіжно, вигадуючи власні речовини для ситуацій, важливих у контексті сюжету. Це, наприклад, візз, від якого залежить головна героїня оповідання «Зимовий ринок», що страждає на генетичну хворобу, його варіант віз, який вживає Мона з роману «Мона Ліза стрімголов», сюжетотворчий гайп із оповідання «Повітряний бій» і, звісно, витвір роману «Віртуальне Світло» — смик.

23

...підлога там складається з шару дощок... — цей абзац напряму запозичено з передвісника роману — оповідання «Кімната Скіннера» 1990-го року.

24

Ніссан-Каунті — у нашому з вами світі він досі називається Орандж-Каунті, але в Ґібсоновому Сан-Франциско середини 2000-х японські корпорації уже диктують власні правила. Скайвокер-Парку в нас ще також не з’явилося, але з огляду на те, наскільки активно «Дісней» розвиває викуплену ним франшизу «Зоряних Війн», не варто відкидати таку можливість.

25

...негритянських статуеток-жокеїв... — раніше популярні в Північній Америці статуетки темношкірих у жокейських костюмах, що виготовлялися за поширеним образом із расистських карикатур і використовувалися за аналогом садових гномів. Із другої половини XX століття поступово почали вважатися неприпустимими, і вцілілі екземпляри часто перефарбовувалися у світлий колір шкіри.

26

...червоногубі кавуноїдні усмішки, — ще один расистський стереотип, що пов’язував темношкіре населення з любов’ю до кавунів. Після звільнення з рабства частина темношкірих американців почала вирощувані й продавати кавуни, утверджуючи таким чином свою фінансову незалежність від колишніх поневолювачів, біле ж населення у відповідь почало зображати кавунофільний сюжет на великій кількості карикатур різних ступенів несмаку.

27

Вихлоп у них пахнув смаженими курчатами. — запах, що перекочував у передостанній роман Ґібсона «Периферал»: там на трициклі, що працює на відпрацьованій олії і пахне смаженими курчатами, їздить друг головних героїв, ветеран з інвалідністю Коннер.

28

Ай проблемас — «є проблеми» (ісп.).

29

Томассон був американським бейсболістом... — описана тут історія Томассона і походження терміну цілком реальні.

30

Клел, Скотта, Пірса, Джексона — Генрі Клея, Вінфілда Скотта, Франкліна Пірса й Ендрю Джексона.

31

«Коли дипломатці зазнає невдачі» — ...починається війна. Найрізноманітніші варіації цієї фрази приписуються ряду людей: від Адольфа Гітлера до цілої низки британських політиків.

32

...феску шрайнерів... — від слова shrine («святилище»); члени псевдо-арабського парамасонського американського ордену, повна назва якого звучить як «Старовинний арабський орден дворян таємного святилища». Жодного стосунку до арабської культури спільнота не мала: один з її засновників, актор Вільям Джей Флоренс, надихався для антуражу виставою, яку побачив на вечірці арабського дипломата у Марселі. Щоправда, на 2010 рік, через 140 років після заснування ордену, його члени позбулися великої кількості елементів близькосхідної культурної апропріації, проте самих шрайнерів у США досі лишаються щонайменше десятки тисяч.

33

...чіланґа... — уродженка Мехіко (сленг.)

34

...маглева... — від magnetic levitation. Маглев — різновид потяга, що рухається за допомогою магнітних сил.

35

Mo 655... Калі 555... Монтромері 456... ЕЦ-1... — у восьмому розділі Шеветт згадує, що знає хмарочоси Сан-Франциско переважно за номерами (тобто адресами). Деякі зі згаданих у романі висоток справді існують, деякі, як Сенчурі-Сіті II — ні. ЕЦ-1, наприклад, — перша будівля з реального комплексу Ембаркадеро-Центр.

36

...кліткоїздам... — зневажлива назва автомобілістів.

37

Фронту визволення Південного Острова — Нової Зеландії (див. розділ 24).

38

Муні — Муніципальна система транспорту Сан-Франциско.

39

Латиноамериканських Королів. — одну з найбільших активних латиноамериканських банд у світі. «Колумбійську краватку», яку Фредді називає «кубинською» (тобто спосіб спотворення тіла, за якого язик жертви витягується крізь проріз у шиї), придумали під час громадянської війни в Колумбії в середині XX століття, і відтоді вона незмінно асоціюється з методами етнічної мафії, зокрема колумбійських наркоторговців.

40

Ганс Pymґep Блікс — імовірно, обігрування Ґібсоном імені Ганса Руді Ґіґера (див. розділ 26).

41

Мак-Донна — на момент написання книжки Мадонна вже перебувала на піку популярності.

42

У них там була ціла поліційна держава.— не посперечаєшся.

43

Віртуальне світло — термін, який дав назву роману, вивів американський митець та винахідник Стівен Бек. Розроблений ним пристрій під назвою фосфотрон був за суттю відеосинтезатором для генерації фосфенових візерунків, які людина бачить із заплющеними очима, і за дизайном нагадував сучасні окуляри віртуальної реальності. Утім, описувана Ґібсоном технологія найбільше скидається на пристрій доповненої реальності, перші прототипи яких з’являлися якраз у роки написання роману.

44

Лавлесс — «позбавлений любові» (див. розділ 29).

45

Керріер і Айвз — американська компанія з виробництва гравюр, названа на честь засновника та його партнера (не коня).

46

Храм Долі — вочевидь, Скайвокер-Паркне обмежувався «Зоряними війнами», а включав, щонайменше, й «Індіану Джонса».

47

Вліво — аус, вправо-айн. — Вимк/увімк німецькою.

48

...огрядну жінку... в колісному кріслі... — Джозі має спільні риси з так само позбавленим мобільності Мальком із оповідання «Повітряний бій» 1985 року, написаного в співавторстві з Майклом Свонвіком. Щоправда, Мальок у голографічних технологіях був значно вправнішим.

49

...чи НЕК — це якесь пиво... — мається на увазі японський виробник  електроніки Nippon Electric Corporation.

50

...Отця Мулкегі... — популярного персонажа комедійного серіалу «Польовий шпиталь» («M*A*S*H»), капелана Армії США, роль якого виконували Рене Обержонуа, Джордж Морґан і Вільям Крістофер. Останній виконував роль найдовше, тому в популярній культурі саме він найбільше асоціюється з персонажем.

51

...пінгол-камер. — безлінзових фотоапаратів, що створюють описуваний тут ефект камери-обскури.

52

Ніяких Менсонів... — точний вік Скіннера невідомий, але діяльність «Сім’ї» Чарльза Менсона мусила припасти на його юність і закарбуватися як ключовий культурний елемент.

53

...кафе-рейсері. — різновиді спортивного мотоцикла. За легендою, назва походить від субкультурних змагань 1950-х, під час яких треба було переміщатися мотоциклом між певними кафе за обумовлений проміжок часу, наприклад, поки гратиме пісня; хоча, найімовірніше, байкери просто паркувалися біля кафе, наслідуючи приклад водіїв вантажівок.

54

номбре де...— назва (ісп.).

55

ФЦП — фенциклидин, дисоціатив, більше відомий за англійською назвою PCP, або ж як «янгольський пил». Здатен викликати потужні галюцинації.

56

Долина ляльок, кривавий меридіан, уміла бензопила... — книжка Жаклін Сюзанн, Кормака Маккарті та Ніла Содерстрома відповідно.

57

«Шина» — вигаданий фільм.

58

...чоловіка... який винайшов окофони... — Джерона Ланьє, засновника компанії VPL Research (див. примітку вище). Ланьє, найімовірніше, дав ім’я Робіну Ланьє, симстим-актору з роману «Мона Ліза стрімголов».

59

«Космічний мисливець» — «Spacehunter: Adventures in the Forbidden Zone», канадський космовестерн Ламонта Джонсона 1983 року.

60

«АстроТерф» — відома компанія з виробництва штучних газонів для спортивних полів.

61

... індіанець-блад. — корінний народ Каїнаї з території Південної Канади.