Анотація

«Країна припливів» — історія химерних подорожей. У кожного з героїв вона своя: хтось вирушає в Ютландію, хтось — на той світ, дехто блукає просторами океанів у примарній субмарині. Для одинадцятилітньої Желі-зи-Роуз це мандрівка у дивовижний світ власної уяви, де оживають частинки поламаних ляльок, мерці перетворюються на болотяних людей, а світлячки прилітають побажати добраніч. Це подорож-втеча від реальності, яка пересічній людині здалася б трагічною, гнітючою та моторошною. Але не Желізі-Роуз. Вона вміє її змінювати. А ще вона вміє приготувати ге-роїновий укол.

ISBN 978-966-97482-3-2

© Мітч Каллін, англійський текст, 2000

© Вавилонська бібліотека, українське видання, 2018

© Наталія Гончар, переклад, 2018

© Богдана Давидюк, художнє оформлення, 2018

Мітч Каллін

Країна припливів

Як же сплячий і мертвий одне на одного схожі.

Епос про Гільгамеша

Мері та Барбарі

Один

1.

Увечері, як ми приїхали в село, — мені тоді було одинадцять, — я спустилася з ґанку фермерського будиночка, залишивши всередині батька, ввімкнений радіоприймач та нерозпаковану валізку з неоновими наклейками-квіточками, і побрела до перекинутого шкільного автобуса, який угледіла з вікна нагорі. Я йшла вузькою звивистою коров'ячою стежкою, обабіч ріс гумай, вдвічі вищий за мене, і я витягла руки, щоб дістати до колосків і торкнутися їх долонями.

«Хилися, хилися, я знаю — ти не зламаєшся...» Гумай ляскав мене по руках, а я мугикала пісеньку, яку написав про мене батько: «Хилися, хилися, я знаю — ти не зламаєшся, ти даруєш любов, та сама від любові ховаєшся, Желізо-Роуз, і що ж мені робити з тобою?»

Ще деякий час я попетляла стежиною — наліво, потім направо, потім знову наліво — і опинилася на пасовиську, встеленому лисохвостом та останніми блакитними люпинами пізньої весни. Легкий вітерець пронизав вологе повітря, небо починало темніти. Але люпини яскраво сяяли під ногами, я обережно переступала їх, прямуючи вглиб пасовиська.

Позаду колихався гумай.

Попереду мертвою купою лежав перекинутий автобус — місиво лущеної фарби та обпаленого металу, — більшість вікон була вибита, а кілька вцілілих укрилися чорною кіптявою. Здавалося, люпини поросли скрізь, навіть з-під розчавленого даху автобуса, і тепер хилилися до нього, мов перелякані діти. Повітря пахло люпинами так солодко, що мені, стоячи біля автобуса, захотілося понюхати власні пальці, але я вдихнула з них лише землистий запах моєї брудної сукні.

Двері автобуса були зловісно відчинені. Зазирнувши всередину, я помітила розплавлене кермо, з розпатраного сидіння водія повилітали пружини й набивка. Запах горілої пластмаси та іржі заповнив мої ніздрі. І хоч мені вже виповнилося одинадцять, я ніколи не бувала в шкільному автобусі. У школі я теж не бувала. Тож я протиснулася крізь перевернуті двері, над моєю головою нависали сходи, а під кросівками приємно хрустіло бите скло.

Визираючи крізь вікно, що стояло догори дном, я подала руку гумаю, наче це мої батьки стоять обіч дороги і махають мені на прощання. Потім всілася біля крісла в кінці автобуса, уявляючи, що на інших обвуглених місцях сидять бадьорі дітлахи, вони сміються і базікають, плямкають жуйками, кидаються паперовими літачками, і я їхала разом з ними.

З того місця, де я сиділа, було видно мансарду фермерського будиночка — він визирав з-за високого гумаю. У третьому вікні горіло світло люстри. В сутінках будинок здавався не обдертим і сірим, а якимсь світло-коричневим, майже золотим — піддашшя з рифленої бляхи відбивало сонячні промені, а над димарем повис круглий місяць.

Невдовзі пасовисько то тут, то там зайнялося зблисками м'якої лимонно-жовтої фосфоресценції. Як і обіцяв тато, прилетіли світлячки, і я спостерігала за ними, відкривши пересохлого рота і нетерпляче витираючи спітнілі долоні об сукню. Мені захотілося вибігти з автобуса і привітатися з ними, але вони самі приєдналися до мене. Десятки крихітних блискіток матеріалізувалися, запливаючи у розтрощені вікна і освітлюючи моторошний автобус.

— Мене звуть Желіза-Роуз, — підстрибуючи на схрещених ногах, мовила я. — Доброго дня.

Їхнє мерехтіння означало, що вони мене розуміють: що більше я говорила, то частіше вони блимали — принаймні так мені здавалося.

— Ви їдете до школи. Сьогодні я теж їду до школи.

Я простягла руку і спробувала схопити найближчий вогник, та коли відкрила кулак, нічого не побачила. Після кількох невдалих спроб я задовольнилася тим, що просто давала імена світлячкам, котрі загоралися.

— Ти Майкл. А ти Енн. Це знову Майкл? Ні, зачекай, ти Барбі. А он там — Кріс. А ось Майкл!

Автобус раптом наповнився дітьми, яких я сама й вигадала.

— Сьогодні на нас чекає дивовижна мандрівка, — сказала я їм. — Я хвилююся так само, як і ви.

Сонце вже майже сіло. І якби мене не налякав поїзд, я просиділа б в автобусі цілісіньку ніч, розмовляючи зі світлячками. Але він пролетів поряд без жодного попередження, стрясаючи землею, і змусив мене кричати зі страху. Я не знала, що в густій траві, футів за п'ятдесят від пасовиська, сховалася колія і що кожного вечора о 17:05 повз ферму проносився пасажирський поїзд.

На мить мені здалося, що світ почав обертатися швидше. Блудний вітер увірвався в автобус і скуйовдив моє масне волосся. Зиркнувши скоса назовні, я побачила сріблисте світляне марево — промайнули люди у пасажирських вагонах, вагоні-ресто-рані, за ними слідом — вагони для багажу, і врешті — гальмівний вагон, на башточці якого, здавалось, стояла самотня постать і махала рукою.

Потім поїзд зник — зникли і світлячки, вигнані вітром у поле. Я сиділа сама і все ще кричала з переляку. Мимоволі я вкусила себе за нижню губу, шкіра тріснула, і кров полилася мені до рота, я відчула язиком її смак. Все стихло, лише вітер посвистував в очереті та розспівувались на ніч поодинокі цвіркуни.

Я глянула на старий будинок, знаючи, що мій батько тихо сидить у вітальні й чекає мого повернення. Потім вивчила поглядом ряди гумаю — в сутінках він потемнів. «Там живе Болотяна Людина», — думала я, витираючи кров з губи. Я знала: треба покинути автобус, поки не пізно. Треба повернутись до батька, поки Болотяна Людина не прокинулася.

Треба розпакувати речі.

2.

Зайшовши до вітальні, я застала батька в тій же позі, в якій залишила: занурений в опіумний транс, плечі розпрямлені, руки на колінах, каблуки рівно стоять на підлозі. Він сидів у високому шкіряному кріслі обличчям до стіни, у своїх незмінних великих сонячних окулярах, у яких скидався на Самотнього Рейнджера[1].

— Значить, ти Тонто, — часто казав він, коли ми жили в Лос-Анджелесі. — Моя маленька дівчинка — голівудський індіанець.

— Я не Тонто, — відповідала я.

— А хто ж ти?

— Не знаю, але не Тонто.

Це його смішило. Він шкірився, плескав себе складеними пальцями по губах, роблячи «Ау-ау-а!», як кіношний індіанець.

Іноді я підхоплювала цю гру, ми гасали по квартирі й верещали, доки недоумкувата сусідка знизу не починала гупати шваброю в стелю.

Але тієї ночі у фермерському будиночку батькова щелепа була непорушною, обличчя твердим, з двома нездатними до посмішки зморшками. Тож я не стала згадувати ні про Самотнього Рейнджера, ні про шкільний автобус, ні про поїзд, що налякав мене до смерті. Натомість я мовчки стояла біля його крісла і водила передніми зубами по тріснутій губі, насолоджуючись болем.

Ніч наповнила вітальню дивними тінями. Сонячне проміння вже не проникало у вікна, не окреслювало контури стін, не освітлювало кутків, і від цього кімната вже не здавалася гостинною. Я клацнула вимикачем, що висів над головою, — лампочка загуділа і видала тьмяне світло, але не позбавила кімнату зловісної гнітючості. Я пройшла навшпиньки повз батькове крісло, наче пробиралася крізь невидимі сіті.

Батько сидів, втупивши погляд у стіну, до якої була прикріплена подерта карта Данії, і нагадував Болотяну Людину з фотографії, яку він якось показував мені в колишній квартирі. Було далеко за північ, він розтермосив мене зі сну і сказав: «Слухай, я мушу розказати тобі це, поки не забув. Болота мають дивовижні властивості. Тіла лежать у них тисячі років і не розкладаються. Вони трохи чорніють і всихаються, але не більше!»

Він розгорнув бібліотечну книгу і вказав на чорно-білу фотографію: знайдений під час розкопок чоловік залізної доби, пояснив батько, вийнятий з-під дев'яти футів торфу, на голові гостра шапка, навколо талії — пояс.

— У книзі сказано, що його вбили дві тисячі років тому, — сказав він, видихаючи дух бурбону.

Я сперлася на лікоть, втомлено кліпаючи, і глянула на добре збережене тіло кістлявого Болотяного Чоловіка: він лежав на сирій землі, ніби спав, руки та ноги вигнуті, підборіддя нахилене. Його обличчя випромінювало покірність — обережно заплющені очі, зморщений рот.

— Його вбили? — перепитала я.

— Повісили, а потім запхнули в якесь болото на території Данії. Він мертвіший за смерть.

— Хто його вбив?

— Не знаю, — сказав батько, згортаючи книгу. — Але сподіваюсь, ми теж будемо в такій добрій формі через дві тисячі років. Це все, що я хотів тобі розповісти.

Потім він поцілував мене в чоло, залишивши вологий слід, і звелів спати, інакше моя матір і всі болотяні люди світу можуть розлютитися. Коли він, похитуючись, виходив з кімнати, я попросила залишити світло.

— Звичайно, люба, — сказав він.

Але світло не допомогло. Фотографія переслідувала мене, і я ще довго не могла заснути.

А через кілька днів мені наснилося, що Болотяний Чоловік явився у моїй спальні і намагається задушити мене подушкою. На його шиї висів зашморг, стискаючи трахею, а кінець мотузки звивався, наче змія, в нього на грудях. Він зігнувся наді мною, тримаючи подушку в руках, а його насуплена брова і стулені губи виражали скорботу. Мабуть, я кричала вві сні, бо, схопившись, побачила батька: він нахилився наді мною й забирав з мого обличчя волосся, яке позастрягало мені в горлі.

— Що з тобою? — пошепки спитав він. — Напудила в штанці?

Він узяв мене на руки.

Я обійняла його за шию, сховала голову на його грудях, і він відніс мене туди, де спала мати. А я думала, що немає на світі такої болотяної людини, з якою б не впорався мій батько.

Але у фермерському будиночку не лише карта наводила на думку про Болотяну Людину — її нагадувало батькове мужнє обличчя, все порите й поморщене, непорушне, ніби його зберігали в банці з прадавніх часів. Довгий чорний хвіст, зав'язаний гумкою, спадав з правого плеча і звисав над майкою. Йому було шістдесят сім — майже на сорок років старший за маму, та його тіло все ще було струнким, а руки м'язистими й сильними. У тиші вітальні неважко було впізнати в ньому Людину кам'яної доби: застиглий у шкіряному кріслі, викопаний з-під землі неушкодженим, зіниці, сховані за великими темними окулярами, навічно зупинились на геогностичній карті Данії.

— Я хочу сказати вам дещо, — заявив він одного ранку за сніданком своєю протяжною південною говіркою.

Ми з мамою сиділи разом із ним за столом — жоден з нас у той момент не спав, таке траплялося вкрай рідко.

— Ми всі рушаємо назустріч відлюдному і таємному життю в Данії. Я все продумав.

Після нічних виступів з групою «Зе Блек Коутс» у двох клубах західного Голівуду він прийшов додому з пакетом пиріжків з беконом, яйцем та сиром, які купив у МакДональдзі.

Мати, скривившись, опустила свій пиріжок і сказала:

— А що там, у Данії? Ти був там коли-небудь? — вона глянула на мене і сердито додала: — І звідки в нього ці ідіотські ідеї?

Це питання не вимагало відповіді, тому я мовчки жувала далі.

Насупившись, батько сказав:

— Я просто хотів би переїхати кудись, де немає телефону. Ніхто б не знав, де ми, і якщо б комусь заманулося мене переслідувати, вони не знайшли б ні мене, ні тебе, ні Желізу-Роуз.

— Нікуди я не поїду, — сказала мати, ковтнувши останній шматок. — Навіть не намагайся мене вмовити. Дурна ідея.

— Як собі хочеш, — відповів батько. Він не дивився ні на неї, ні на свій непочатий пиріжок на тарілці, він глянув на мене і підморгнув: — А ми з Желізою-Роуз, мабуть, поїдемо. Що скажеш?

Я знизала плечима і всміхнулася повним ротом.

Мати відіпхнула стілець.

— Вперед, Ною, забирай свою засранку і їдьте хоч під три чорти. Мені байдуже.

Халат на ній розперезався, тож вона труснула плечима і скинула його на підлогу. Вона вийшла з-за столу, вигойдуючи кремезною білиною свого голого тіла.

Батько нахилився до мене і сказав:

— Твоя мати — норвезька королева Ґунхільда[2], вдова короля Еріка Кривавої Сокири[3]. А король Гаральд, аби заманити її до Данії, обіцяв оженитися з нею, тож вона поїхала до нього, але тільки-но дісталася Данії, її втопили в болоті. Негарно вчинили.

— Так, — підтвердила я. — Негарно.

— Як думаєш, вона це заслужила?

— Ні.

— Ні, — сказав він, оцінюючи свій пиріжок. — Гадаю, не заслужила.

Його плечі повисли, а щетинисте підборіддя заколихалося над тарілкою.

Одного дня ми нарешті виїхали з міста; батько казав, що ми прямуємо до Ютландії. У рюкзаку в нього була карта, яку він вирвав з бібліотечної книги. Тож коли ми вирушили на схід швидкісним рейсовим автобусом, споглядаючи з вікна пальми та багатоповерхівки, що пропливали повз наше тоноване вікно, він вийняв карту і розклав її на колінах. Тремтячим пальцем він показав наш пункт призначення — Західна Ютландія, де під широкими незайманими рівнинами сплять болотяні люди.

Потім він обережно згорнув карту, поклав її до рюкзака і відсторонено пробурмотів: «У мене перед очима стоять ці темні береги, прикрашені найгарнішими квітами, які тільки міг вигадати Творець, данські чоловіки та жінки, які зустрічають травневе сонце, що підіймається зі сходу. Я чую, як вони співають йому пісні, народні пісні свободи. Данський пляж, данські хвилі відлунюють тріумфальними голосами».

Я знала, що зараз він згасне, — так бувало завжди після того, як він приймав Фортрал — знеболювальне, що, як він сам любив казати, тримало його на ногах. Та мені було байдуже. Я раділа

3 того, що ми переїздили. Мене тішило й те, що королева Ґунхіль-да не змогла поїхати з нами, навіть якщо пунктом призначення був насправді Техас, а не Данія.

Того першого вечора у фермерському будинку я стала поміж батьком та стіною, на якій висіла карта, і спитала: «Татку, а Ютландія схожа на Техас?»

Але він відключився, тож марно було щось говорити. Його дихання стало поверховим. А мені хотілося спати.

Виходячи з вітальні, я уявляла себе Алісою, втомленою від падіння вниз, вниз і вниз у кролячу нору. Це був мій улюблений епізод з «Аліси в Країні Див»:

«Після такого падіння не страшно й зі сходів скотитися! Ото вдома дивуватимуться, яка я хоробра!»[4]

Я завжди просила батька знову й знову перечитувати мені цей розділ, а він підвищував голос, удаючи дівчинку, і промовляв:

— Уявляю, як Діні буде сумно сьогодні без мене!

— Діна — це кішка, — казала я. — Хоч би ж не забули, як питимуть чай, поставити і їй блюдечко з молоком. Діно, кицюню моя! Як жаль, що ти не зі мною! Миші так глибоко, боюся, не водяться, але кроти — близькі мишачі родичі — тут, мабуть, є. От лише... чи їдять коти кротів?

Тут Алісу почав змагати сон, і вона вже бубоніла собі під ніс, немов крізь дрімоту:

«Чи їдять коти кротів?.. Чи їдять коти кротів?..»

Часом виходило щось таке:

«Чи їдять кроти котів?..»

— „бо коли не знаєш відповіді на питання, — казала я, знаючи кожне слово без пам'яті, — то байдуже, з якого боку його ставити. Аліса відчула, що дрімота вже заволоділа нею, і їй почало снитися, ніби вона гуляє попідручки з Діною і цілком серйозно запитує: «Ну-бо, Діно, зізнавайся: чи ти колись їла кротів?»

Тієї ночі у фермерському будиночку я підіймалася нагору з думкою про Алісу.

Вона думала, чи не провалиться, бува, наскрізь, і уявляла, як кумедно було б вигулькнути серед людей, що ходять униз головою. Їй довелось би спитати, в якій країні вони живуть: Новій Зеландії чи Австралії. Звісно, це не була б Данія — вона ж не лежить по той бік кролячої нори.

3.

На моєму односпальному матраці не було простирадла. Як і на двоспальному ліжку, на яке мій батько жбурнув свій рюкзак. Наші кімнати були розділені лише ванною, єдиною в будинку, але водогону не було. І якщо підняти накривку унітазу, звідти смерділо так, ніби глибоко в трубах розкладалися тухлі яйця.

Батько казав, що будинок потрібно лагодити. Казав, що є купа роботи.

— Подвір'я потрібно доглядати, — обмовився він на другий день нашої подорожі експресом. — Мама, поки там жила, наймала хлопця, який прибирав і косив траву, але він, мабуть, уже виріс. З поручнів на ґанку повилазили цвяхи, ми їх позабиваємо. На горищі колись жили білки, але я їх потруїв, бо вони гризли дроти. Щоранку вони зчиняли там страшенний гуркіт, і сама думка, що вони там, мене дратувала. Але мама їх любила. Вона казала, що їй з ними веселіше.

Будинок і справді був просякнутий самотністю, і це не дивно, адже він стояв далеко від усіх інших. Я завжди дивувалася, як мій батько залишив свою маму там саму. Він купив цю землю 1958 року, одразу ж як його третій гітарний сингл «Ящірка» потрапив до десятки найкращих. Через кілька років побудували будинок, і бабуся жила в ньому до 1967 року; тоді вона перечепилася на сходах, упала, зламала стегно і невдовзі померла в лікарні.

— Після цього я думав продати будинок, — розповідав батько в автобусі, — але друга дружина відмовила мене. І добре зробила.

Для нього той будиночок став притулком, де він міг заховатись від усіх і писати музику. Він вимкнув телефон, викинув бабусин телевізор. До того часу як мені виповнилось одинадцять, для тата стало звичною справою вшитися з міста на кілька місяців на схід у своєму Б'юїку Рив'єра, прихопивши улюблену гітару Рікенбекер. Одного разу він запросив нас із мамою поїхати з ним, але мама сказала: «Хріна лисого, Ною. Техас — це дупа всесвіту. Ми залишимося тут, а ти скоро зрозумієш, що Торохкало може обійтися й без тебе».

Це бабуся назвала будинок Торохкалом, але я точно не знаю чому. Вона померла ще до мого народження, тож я не мала як спитати її про це. Можливо, це був такий собі жарт, зважаючи на те, що поблизу був кар'єр і мало не щодня там вели підривні роботи: динаміт вибухав, наче грім, торохкав шибками і руйнував відчуття усамітнення.

— Коли я купив їй цю ділянку, — пояснював батько, — то сказав, що вона зможе, якщо захоче, продати її під кар'єр. Знаєш, я думаю, вона могла б заробити грошенят, продавши вапняк, що залягає під ділянкою. Але мені здається, вона ніколи навіть не думала про таке. Будинок і земля були подарунком, вона вважала, що це було б неввічливо. Часом вона була дуже пристойною бабцею; наприклад, не хотіла їздити на світло-блакитному кадила-ку, який я їй купив, бо вважала, що він надто помпезний. А знаєш що — ми можемо тепер кататися на ньому.

Батько не міг всидіти в автобусі. Сидіння муляло його хребет, який він пошкодив в Чикаго, коли впав сторчма зі сцени прямо на спину. Але нам потрібно було поквапитись, а інший вид транспорту був нам не по кишені. Його дорогоцінний Б'юїк Рив'єра з білими ободами пішов за торбинку таблеток асорті — Памерган, Ди-конал, Дигідрокодеїн, Фортрал і Метадон — мамині улюблені. Тож вийшовши з автобуса в маленькому містечку Флоренс, миль за десять від фермерського будиночка, він з важким стогоном натягнув на спину рюкзак.

Потім він подав мені мою неонову валізу і сказав:

— Сподіваюсь, ти готова до пікніка.

— Хочу піци, — щиро зізналась я.

— На пікніках піци не їдять, — відповів він. — Ти мала б знати.

— Ну, нам не обов'язково йти на пікнік, — сказала я, плентаючись за ним по стежці.

— Бутерброди. От що їдять на пікніках. Ми будемо їсти бутерброди.

У бакалійній крамниці на Головній вулиці ми потратили останні гроші на соленики, хліб, арахісове масло і дві великі пляшки води. І хоч моєму батькові й приписували статус знаменитості, обличчя його було не надто відомим. Це нагадувало епізод із вестерну, коли бандит заходить до корчми: тільки-но ми відчинили двері крамниці, замурзана дівчинка і блідий чоловік з довгим волоссям і величезними темними окулярами на носі — всі голови повернулися в наш бік, усі роти позамовкали.

У крамниці не було людно. Насправді я пригадую лише пухкенького коротко стриженого хлопчика-пакувальника і двох касирок-старшокласниць, одна латиноамериканка, друга — білошкіра, обидві з пухнастими гривками, які закручувалися хвилькою догори.

— Котра година? — спитав батько.

— П-п-перепрошую, в м-м-мене немає г-г-год-динника, — болісно затинаючись, відповів хлопчик, його губи та щелепа спазматично сіпались. — Думаю, б-б-близько четвертої.

— Десь пів на п'яту, — сказала латиноамериканка.

— Значить, ви ще відчинені.

— До п'ятої. По суботах — до шостої.

— Чудово, — сказав батько і взяв мене за руку. — Де арахісове масло?

— Середній ряд, зліва від зефіру.

Коли ми повернулися до каси з покупками, батько спитав у хлоп-чика-пакувальника, чи не знає він когось, хто міг би нас підвезти.

Дівчатка-касирки глянули одна на одну, мало не пирскаючи зі сміху.

— В-вам к-к-куди?

— На схід, до мікрохвильової вежі на Сатурн Роуд.

— Я-я-я вас п-підвезу, м-мені по-по-по дорозі, — сказав хлопчик, розправляючи паперовий пакет. — Якщо ви поч-ч-чекаєте, д-доки я звільнюся.

— Звісно, зачекаємо, — сказав батько. — Дякую, друже.

Післяобіднє сонце позолотило асфальт, і, сідаючи у свій пікап Ніссан, хлопчик-пакувальник насадив на очі випуклі темні окуляри — припускаю, не стільки з думкою про яскраве проміння, що розлилося дорогою, скільки про грізні окуляри батька. Його звали Патрік.

— Я жи-живу з д-д-дідусем, — пояснив він, наддавши ходу. — Ми-ми-ми с-сьогодні йдемо на рибу, тож я трохи по-по-поспішаю.

Потім він поцікавився, звідки ми і до кого приїхали.

— Хочемо провідати моїх батьків, — збрехав тато. — Ми з донькою живемо в Остіні.

Я сиділа між ними в кабіні, тримаючи ноги обабіч важеля передач.

— Я-я-ясно, — сказав Патрік. — Остін — г-гарне місто. Я ще не встиг по-по-познайомитися з місцевими л-л-людьми. Недавно п-п-переїхав сюди з Да-да-да-ал-ласа. Я не з Флоренса. Мій д-д-ді-дусь прожив тут цілу ві-ві-вічність.

— Ціла вічність — це довго, — констатував батько.

— А-а-атож, — пролепетав Патрік. — Я б зд-д-дурів, якби прожив тут так д-д-довго.

Доки Патрік силкувався зав'язати розмову з батьком, я підібгала ноги під себе, сідаючи трохи вище, і розглядала горбистий пейзаж. Уздовж дороги, на рясних від весняних гроз пасовиськах, росли кедри й мескіти. Це було фермерське село. Поодаль вид-нілася, наче футуристичний обеліск, мікрохвильова вежа з перехрещеними кармінними балками та поодинокими спалахами сигнального ліхтаря на верхівці.

Батько сказав Патрікові звернути на Сатурн Роуд, і невдовзі пікап вистрибував по звивистій ґрунтовій дорозі.

— Д-д-д-алеко ще?

— Ще з милю чи дві від сили. Під'їдеш до перших воріт, і ми на місці.

Мікрохвильова вежа була тепер позаду.

Зліва від нас густо росли кедри.

Справа прослалася чиста лука під наметом низьких хмар.

Далі ми минули незабудовані ділянки, огороджені колючим дротом, і на кожній був рекламний щит, який закликав «поглянути по-новому на родинне життя та переваги вигідного кредитування». Бур'ян був скошений, але все ж достатньо густий для комфортного існування змій і панцерників.

— Тут к-к-купа о-о-оленів, — згадав Патрік. — З-завдяки дощам ма-мають що ї-їсти.

Пікап пронісся повз лонгхорнів, що мирно грілися на сонці під вітряками.

— Через годину чи дві зайде сонце, — мовив мій батько, визираючи у вікно.

Патрік під'їхав до довгого паркана і спитав:

— Це тут?

— Ага, — відповів батько. — Щиро вдячні.

— Н-на здоров'я.

Ми вилізли з машини і забрали речі. Батько завісив рюкзак на одне плече, а пакунок з харчами притиснув до грудей. Мене трохи перекосило, бо в одній руці я тримала пляшку води, а в другій — свою валізу. Хмара куряви, здійнявшись з-під Патрікового Нісса-на, огорнула нас і полетіла далі.

Патрік сказав, що раз на тиждень розвозить продукти по будинках поблизу Торохкала, тож ми можемо робити замовлення, а тоді сягнув до пасажирських дверцят, зачинив їх і побажав нам гарно провести час.

Мій батько кивнув у відповідь, а я посміхнулася, але він, здається, не помітив. Він якраз зачиняв двері. Потім розвернув пікап, наповнивши повітря піском, і помчав геть.

Поміж кедрів та мескітів лунко тріскотіли цикади. З дороги Торохкала не було видно, обійстя поросло густим диким гумаєм.

— Ходімо, — сказав батько, пропихаючи черевик над нижньою ниткою колючого дроту біля брами. Він притиснув дріт до землі, роблячи широку прогалину.

Я пролізла попід огорожею, за мною — батько, сердито крекчучи, бо доводиться нагинатись. Потім ми пішли по розмитій дорозі, що вела до будинку, ступаючи по всипаних гравієм рівчачках.

— Бур'яни завжди перемагають, — бубонів батько собі під ніс.

Він глянув на мене і додав:

— Коли на землі немає худоби, бур'яни стають жадібними.

Ще за півмилі дорога розгалужувалась між двома кедрами і показався фермерський будиночок.

— Ого, — сказала я, плентаючись за батьком; він якраз зупинився поруч із деревом. — Це Торохкало?

— Саме так, — відповів він, витираючи брову краєм долоні. Рюкзак лежав біля його ніг, пакет з харчами валявся поряд, зібганий і подертий.

Не зводячи очей зі старого будинку, я поклала на землю валізу і пляшку з водою. Неподалік широченного ґанку стримів флагшток без прапора. На даху прибудови майорів мідно-червоний флюгер, чомусь у формі коника-стрибунця, а не півня. І хоч Торохкало нічим не відрізнявся від усіх інших двоповерхових фермерських будиночків Техасу — двосхилий дах, відкрите планування, — голі, сірі й обдерті дошки, якими він був оббитий, надавали йому занедбаного вигляду. Ще не зайшовши досередини, я відчула багатолітні поклади порохів, павутини, бруду та мишачого посліду, які зрештою уздріла наочно.

— Нарешті ми вдома, — дещо полегшено промовив батько. Він підняв свій рюкзак, розстебнув його, обнишпорив і видобув звідти шнурівку, до одного кінця якої був прив'язаний ключик.

Менш ніж за три хвилини я вже стояла на другому поверсі Торохкала і витріщалася з вікна на перекинутий шкільний автобус, тим часом на першому мій батько кріпив карту Данії до стіни.

Настала ніч.

Я повернулася з автобуса. Залишивши батька у вітальні, я знову піднялася нагору. На краю односпального матраца, посередині якого виднілася вицвіла бура пляма, стояла моя відкрита валіза. Я обережно вийняла декілька речей, які мені вдалося спакувати: сатинову нічну сорочку матері та оберемок частин від ляльок Барбі (чотири голови, дві руки, один тулуб і шість ніг — усе це добро я надибала в комісійному магазині). Окрім вмісту моєї валізи, — її ми придбали в тій-таки комісійці, — все, що у мене було, — це сукня, трусики, шкарпетки й кросівки.

Кусаючи поранену губу, я думала, як упорядкувати свої пожитки. Нічну сорочку, складену абияк, я розмістила на подушці — королівська розкіш, як на мене. Частини ляльок були вишикувані біля подушки: спочатку голови, потім руки, потім ноги і нарешті тулуб.

Відтак я застебнула валізу, з сумом зауваживши, що неонові наклейки-квіточки почали відлітати, і, тим не менше, шпурнула її під ліжко. Коли я нагнулася, крапелька крові впала на підлогу. Я сплюнула собі в долоню і спостерігала за тим, як червона смужка слини змінює форму.

— Я помираю, — вдаючи жах і намагаючись скопіювати голос актриси з мильної опери, сказала я. — Я не можу більше терпіти. Але я не повинна здаватися.

Я пішла до ванної, щоб подивитись у дзеркало. Відкопилила нижню губу і натиснула пальцями на розсічену плоть, намагаючись вичавити кров, але, на моє превелике розчарування, нічого не вийшло. Тож я сплюнула в рукомийник, сподіваючись, що мій плювок раптом стане багровим і насиченим. Він не став. Насправді він був практично чистим.

— Ви будете жити, — сказало мені моє відображення голосом лікаря з телесеріалу. — Очікується повне видужання.

— Дякую, дякую, — відповіла я. — Тепер у мене з'явилася надія.

Я покрутила краники, благаючи, щоб звідти витекла хоч крапелька води, аби я могла почистити зуби. Анічогісінько. То й байдуже, вирішила я, все одно щітку й пасту я забула в місті. А коли я піднесла палець до стиснутих зубів і поводила ним туди-сюди, наче зубною щіткою, з губи вибулькнуло ще трохи крові.

Моє відображення скривилося, показуючи мені замальовані кров'ю краї зубів.

— Ти вся червона, — сказала я, дивлячись на своє руде волосся, ластовиння та гіацинти на сукні.

— Просто жахливо, — вигукнуло моє відображення з британським акцентом, а потім почуло музику, яка стиха грала у батьковій спальні. — Жахливий шум, Желізо-Роуз.

— Так, треба покласти цьому край, — відповіла я, відвертаючись від дзеркала.

Я попрямувала до других дверей ванної, які вели в сусідню спальню.

Коли я зайшла, завіси заскрипіли, наче в якомусь фільмі жахів, тому я трохи затрималася в проході, посмоктуючи нижню губу і оцінюючи ситуацію: рюкзак на ліжку, ввімкнена лампа на нічному столику, облізлий килимок на підлозі. Кімната мого батька відрізнялася від моєї лише тим, що в нього був двоспальний матрац з більшою плямою.

У головах на підвіконні стояло переносне радіо, з якого лунала музика: «Дівчинко, ти зводиш мене з розуму, я вже не знаю, що роблю»[5]; і я згадала, як батько, їдучи в експресі через пустелю, притискав радіо до вуха і слухав його з заплющеними очима, а то й спав кілька годин поспіль під монотонний гул музики, новин чи радіозавад.

— Ти зводиш мене з розуму, зводиш з розуму, — співала я підходячи до ліжка.

Вміст його рюкзака валявся на дивані: купка брудних речей, увінчана пляшкою персикового шнапсу. Спорожнілий пакетик з-під таблеток-асорті був натягнений на шийку пляшки, наче саморобний презерватив. Я уявила батька, який ковтає, ковтає, ковтає і видихає полегшення, чекаючи, коли прийдуть галюцинації та сум'яття думки. Він називав це «сум'яттям думки», яке «наводить лад у голові».

Я пролізла по матрацу до підвіконня. Відхиливши фіранки, я побачила далекий спалах сигнального ліхтаря на мікрохвильовій вежі.

А потім не стало нічого.

Світ навколо був темніший за темряву. Окрім сигнального ліхтаря та кількох нічних метеликів, які намагались пробитися крізь шибку, все інше мовби провалилося у глибоку яму. Були лише я, мій батько, Торохкало і радіо. Гумай зник. Горизонт теж.

Перекривлюючи Патріка-пакувальника, я затиналася: «Я б зд-д-дурів, якби прожив тут так д-д-довго».

Потім я зняла радіо з підвіконня і винесла його з батькової кімнати.

4.

Я стояла голяка, витягнувши руки над головою. Сукня лежала на підлозі поверх кросівок та шкарпеток, на нічному столику скиглило переносне радіо — наспівувало блюз. Довкола мене висіла материна нічна сорочка — вона була така гладенька, уся всіяна рожевими блискітками. І пахла мамою; я вдихала стійкий запах її поту. Сорочка була така широка, що на якусь мить я під нею загубилася — мої руки намагались намацати прорізи рукавів, а голова відчайдушно шукала горловину.

Я уявила себе безголовою домогосподаркою, яка розмахує руками, мов недорізана курка.

Проткнувши нарешті голову крізь виріз, я відчула, як настовбурчилось моє наелектризоване волосся. Тоді я пропхала руки в рукави і спробувала покружляти, мов дервіш, але сорочка була занадто довга, тож мені довелося відмовитись від цієї вигадки.

— Ти божевільна, — схопивши радіо, сказала я собі. — Ти навіжена.

— Таки-так, здається, дощик нам уже не світить, — хриплим голосом проговорив ді-джей, приглушивши пісню. — Ну що ж, замість гуркоту грому слухайте містера Джона Лі Гукера[6] — на замовлення Джиммі з Саладо пісня «Бум-бум-бум» для всіх мешканців Озерної гавані Стилхаус Холлоу[7].

Бум-бум-бум, застрелю тебе на місці!

Я подалася на перший поверх, відчуваючи, як у руці вібрує Джон Лі Гукер. Мої ноги плутались у нічній сорочці, і переступати зі сходинки на сходинку було не так вже й легко. Але я впоралася і, заходячи до похмурої їдальні, уявляла себе граційним привидом. Подолом я змела порох з останньої сходинки, здійнявши куряву. Але це не страшно. І так всюди було повно порохів: і на довгому столі в їдальні, і на дубовому серванті, і в повітрі, яким я дихала.

— А-а-а-апчхи! — удавано пчихнула я, намагаючись привернути увагу батька.

Справа від сходів була кухня, зліва — їдальня і вітальня, розділені лише плитою на дрова. Перший поверх будинку взагалі не мав переділок, тому нескладно було окинути оком одразу кілька кімнат, особливо стоячи внизу сходів.

— А-а-а-апчхи! — не вгавала я, але мій батько і вухом не повів, тож я розвернулася на сто вісімдесят градусів і попливла на кухню.

Залишивши радіо біля плити, я залізла в пакунок з харчами і повикладала їх на кухонний стіл. І тут у мені прокинувся вовчий голод.

Соленик ткнувся в банку з арахісовим маслом, розірвавши на шляху покриття з фольги.

За ним пішли інші соленики.

Джон Лі Гукер давно закінчився, і зараз кухню сповнювали ритми блюграсу[8]. Несамовиті скрипочки й тупіт лунали в такт із моїм плямканням.

Я надпила воду прямо з пляшки і заляпала сорочку.

Потім мій вказівний палець перетворився на ніж і намастив арахісове масло на шматок хліба. Я все їла й пила, чекаючи, доки мій шлунок задовольниться.

Коли я нарешті наїлась, то відчула втому в очах. Арахісове масло було в мене на губах і на яснах; вдоволена, сита і сонна, я слухала радіостанцію Кей-Ві-Пі-Ар[9] — драйвова музика для любителів драйву.

З утоми я повалилася на підлогу.

Загорнена в нічну сорочку, наче у ковдру, я вперше усвідомила, яким теплим був Торохкало — таке враження, ніби весь будинок затамував подих. Але здавалося, що підлога тут була холоднішою, ніж в інших кімнатах. А радіо зараз грало «Перекотиполе» — одну з повільних пісень мого батька, тож можна було трохи відпочити.

Поринаючи в сон, я уявляла батька на сцені якогось бару в Лос-Анджелесі: у синьому світлі прожектора, яке виблискує у складках його чорних шкіряних штанів та куртки. Широко розставивши ноги, тримаючи гітару поперед себе, наче зброю, він закопилює верхню губу і каже: «Дарую цю пісню моїм найулюбленішим створінням — коханій доці та прекрасній дружині».

Він називав це моментом Елвіса. Такий момент повинен бути на кожному концерті.

Перекотиполе носиться світами.

Куди ти мандруєш, якими стежками?

Перекотиполе — біль в моєму серці.

Як їй там ведеться, з ким тепер сміється?

Мати завжди хвалилася, що ця пісня про неї, а батько ніколи цього не заперечував. Він написав її під час туру по Англії на початку сімдесятих. Там вони й познайомились. Моя мати, втікачка з Брукліна, була худющою вісімнадцятилітньою дівчиною і водилася з азіатським гуру на ім'я Санджуро. Ще вона водилася з гуртом «Зе Ху»[10], чи, точніше кажучи, з барабанщиком, Кейтом Муном. Мій батько на той час був гітарним ідолом, відомим низкою інструментальних хітів початку 50-х та дико емоційною манерою гри, яка вплинула на молодого Піта Таунсенда[11]. Хоча, відвідавши батьків концерт у Лондоні, Піт був розчарований. Це був акустичний концерт, виконувалася музика кантрі, здебільшого обробки пісень Хенка Вільямса[12] та Джонні Кеша[13]. Після закінчення концерту він зайшов за лаштунки лише для того, щоб потиснути батькові руку, а потім тихцем ушився.

— Я певен, він написав пісню про той вечір, — згадав якось мій батько, відхиляючись від розповіді про те, як познайомився з мамою. — «Панк зустрічає хрещеного батька»[14] — ця пісня про мене, це точно. Не надто ґречна подяка.

Але Телепень Мун[15] був у захваті.

— Я збрехав би, якби сказав, що не люблю кантрі! — волав він. Він заявився в гримерку мого батька, ряджений під ортодоксального юдея, від нього відгонило перегаром та підлабузництвом.

— Це нове слово в музиці, це крок назустріч минулому, — лепетав він, наче одержимий. — Це як Моцарт, тільки трохи інакше! Гордіїв вузол на шнурівці!

І в подарунок він вивів наперед мою маму:

— Ця навіжена дівка — ваша втіха і винагорода.

А вона, кружляючи, залетіла в гримерку в костюмі Пеппі До-вгапанчохи. Вона була схожа на чоловіка, худа і довга, з веснянками на щоках і вогником в очах.

— Не знаю, чи було це кохання з першого погляду, — сказав мій батько в експресі, — але дуже схоже на те. Нам було добре спочатку, та й довго опісля, з нею я почувався дитиною, до того ж у мене тоді ще були гроші. І вона знала, де дістати дешевий діаморфін, тож я зекономив трохи грошенят, бо коли ми познайомились, я купував дорогий китайський героїн. Вона ж могла дістати мені іранський та медичний значно дешевше. Твоя мати мала зв'язки, Желізо-Роуз. Навіть після переїзду до Лос-Анджелеса вона знала, кому подзвонити, куди піти. І доки не стала товстою й лінивою, вона вміла робити всіляку смакоту. Вона готувала буріто, піцу і всяке жирне їдло. За цим я сумую найбільше. Якби ти знала її тоді! Вона була ласим шматочком.

Можливо, він мав на увазі когось іншого. Моя мати спала цілими днями, поглинала шоколадні цукерки на обід і говорила сама до себе ночами. І вона не була ласим шматочком.

Я не можу точно пригадати, коли почала ненавидіти її, але думаю, це відбулося, коли мені виповнилося дев'ять. На той час мої батьки були вже закоренілими наркоманами. Батько вже не міг гастролювати, він став кволим і хирлявим. Мама натомість розтовстіла, і то так, що коли їй зрідка вдавалося вилізти з ліжка, пружини тріщали стогоном полегшення, а на матраці й далі лишалися обриси її тіла.

У дев'ять років за мною закріпили дві справи: масаж маминих ніг та приготування й обробка шприців. Я сумлінно все виконувала, і з часом вигляд готової голки почав приносити мені задоволення. Мій батько вважав, що державна освіта робить дітей тупими, тому навчання моє відбувалося вдома і складалося майже з самих крадених бібліотечних книжок (класична література, яку вибирав для мене батько і яку я не завжди могла подужати зі своїми навиками читання) і післяобідніх освітніх програм на Пі-Бі-Ес.[16]

Щойно я прокидалася вранці, на кухні починався мій перший урок: з кофейної чашки в шприц набирався дезінфекційний розчин і випорскувався в мийку. Цей процес повторювався двічі, після чого я промивала шприц і голку холодною водою. Потім я набирала трохи наркотику зі схованки — баночки з-під цукру — і розбавляла коричневий порошок гарячою водою та вітаміном С. Далі, використовуючи кухонний стіл як сідало, я ставала біля газової плити, тримаючи ложечку над конфоркою і відчуваючи, як нагрівається нержавіюча сталь, поки вогонь розчиняв бульбашками залишки порошку.

Коли розчин опинявся в шприці, я несла домашню роботу в вітальню. Мій батько міг сидіти на підлозі з гітарою або розпластатись на дивані, втупивши порожній погляд у телевізор.

Іноді, беручи в мене з рук шприц, він казав: «Доброго ранку». Але зазвичай він нічого не казав.

Він просто знаходив велику вену на внутрішній стороні руки, робив собі укол і — він мав трохи часу, доки його погребе — відносив рештки рідини в шприці мамі у спальню.

Після ранкового ритуалу я була вільна аж до вечора. Моя перерва тривала багато годин поспіль. Я могла дивитися телевізор і, складаючи докупи стільці і збираючи розкидані по квартирі брудні лахи та постіль, робити собі з них хатку посеред вітальні, де я неспішно їла в товаристві моїх подруг — голів ляльок Барбі.

На сніданок я витягувала з морозилки два ескімо. На обід — навперемінно фруктовий пиріг та печиво з горіховою начинкою. Вечеря складалася з «Доктора Пеппера»[17], «Мілкі Вея» та булочки з корицею.

А якщо не було «Мілкі Вея», я брала одну з маминих цукерок, які не закінчувались ніколи. І хоч вона тижнями не покидала спальні, все ж якось відчувала, коли я допадалася до її цукерок, за що принагідно, під час вечірніх масажів ніг, карала мене різким копняком під бороду.

— Що я тобі казала?! — щоразу повторювала вона. — Паскудо ти нещасна, ти так нічого і не втямила! Не лізь до моїх речей!

Дещо я таки втямила: героїн додавав моєму батькові байдужості, служив протиотрутою від важких думок. Моїй матері, яка прожила коротке й беззмістовне життя, героїн не давав нічого. Вона захопилася ним іще в юності, але яскравих вражень зрештою не отримала. І з часом перетворилася на нікому не потрібну, замріяну й безтурботну бульбашку. Тож, підходячи до її ліжка, я знала, хто з нас насправді був нещасною паскудою. І знала, що вона, скоріш за все, буде роздавати копняки або вимахувати вологою ганчіркою, якою вона втирала піт зі свого одутлого обличчя. Проте їй ніколи не вдавалося довести мене до сліз. Здебільшого вона просто видавала гучну тираду. Іноді в її словах був зміст, але найчастіше — ні.

Коли я масажувала жир на її блідих ногах, розтираючи пальцями її горбкувату шкіру, здавалося, що рот моєї мами функціонує окремо від мозку.

— Плямкотливе наркоманське дитя, — заводила вона, і я знала, що зараз рине нестримний словесний потік. Здавалося, вона іде за готовим сценарієм і кожна наступна її вистава мало чим відрізняється від попередньої. — Я пережила страшну ломку, поки виносила тебе; зате ти не народилася залежною. Але ти була нервовою і непосидючою, постійно верещала, і сіпалася, і билася в конвульсіях. Ти знаєш, що твій батько видихав дим тобі в рот, щоб ти мовчала? Думаю, він нашкодив тобі цим, але мене не звинувачуй. Я дуже довго годувала тебе грудьми — і вони всі неправі, коли кажуть, що наркотики потрапляють у грудне молоко. Твій батько винен у тому, яка ти. Я не винна. Я любила тебе.

Важко зітхаючи, вона прикладала ганчірку до лоба і підіймалася на ліктях у супроводі жалібного скрипу пружин. Її голос раптом ставав м'яким.

— Ти знаєш, як я люблю тебе, Желізо-Роуз? Пробач мені, люба. Якщо ти приготуєш мені дозу і щось поїсти, я скоро зроблю для тебе щось хороше. Обіцяю.

Я теж завжди вправно грала свою роль у цій виставі, кивала головою, прекрасно усвідомлюючи, що вона бреше: вона не зробить для мене нічого хорошого, ніколи. Але, відходячи від її ліжка, я вичавлювала з себе посмішку, з жахом думаючи про те, що знов доведеться заходити до цієї спальні і торкатися її розбухлих гомілок.

Тож того дня, коли вона посиніла і вмерла від дихальної недостатності, я стрибала по вітальні, насвистуючи мелодію з «Вулиці Сезам»[18] — найвеселішу пісню на світі.

— Метадон її вбив, — сказав батько. Вигляд у нього був змарнілий і збентежений. — Треба було тримати її на героїні, просто уріза'ти дозу.

Логіка наркомана: надіючись колись зіскочити, він віддав Б'юїк за пачку таблеток, хоч розумів, що метадон небезпечніший і швидше призводить до звикання і смерті, ніж героїн.

Закривши обличчя руками, він сказав:

— Тепер вона мертва, а я без машини.

За тиждень до цього мама з татом вирішили припинити колотися. До цього важкого рішення вони дійшли після того, як нас пограбували вночі. Я пам'ятаю, як хтось калатав у двері, потім вибив їх, а мій батько закричав: «Забирайтеся на хрін! Я ж обіцяв, що віддам бабло у четвер! Спитайте Лео, я так йому і сказав!» Потім я почула чоловічі голоси, спокійні та погрозливі: «Ми вже проходили це, Ною. Перестань викручуватися».

Лежачи в ліжку, я вдавала, що все це — лише страшний сон.

Прокинувшись вранці, я знайшла батька на кухні. Він зливав вміст банки з-під цукру в мийку. Руки в нього тремтіли, зуби клацали, навіть коли він сказав: «Привіт, люба».

Мікрохвильовки не було. Тостера теж.

З вітальні зникли телевізор, відеомагнітофон та музичний центр.

— До нас приходили болотяні люди, — сказав він. — Але з нами все гаразд. Я говорив з твоєю мамою. Все буде добре. От побачиш.

Я розплакалася — не від радості чи полегшення, а на саму лише думку про те, що болотяні люди залізли до нашого помешкання.

Батько відставив банку.

— Не треба, не треба, — сказав він. — Все добре.

Він спробував підняти мене, але йому забракло сили. Тож він обійняв мене і, погладжуючи по шиї, сказав:

— Ну от, бачиш. Коли татко востаннє робив це? Справи вже налагоджуються, — я відчувала тремтіння його рук, піт на його долонях. — Нема про що хвилюватися, дівчинко.

І я майже повірила йому.

Але в той день, коли мамин труп лежав на їхньому ліжку, була моя черга розраджувати його. Передозуванню знадобилося дванадцять годин, щоб зробити свою справу. Все почалося з переривчастого дихання, а закінчилося синьою шкірою та звуженими до вістря голки зіницями, і все ж батько сподівався, що вона оклигає. Врешті він виплеснув холодну воду їй на обличчя, але й це не допомогло.

— Не засмучуйся, будь ласка, — говорила я, поклавши руку йому на плече. — Якщо хочеш, поїдемо в Ютландію.

Він вишкірився на мить:

— Хіба ж не чудова ідея?

— А ще ми можемо з'їсти її цукерки, — мовила я.

Потім він міцно пригорнув мене до себе і сказав:

— Ніхто не забере тебе в мене. Я цього не допущу. Ми поїдемо геть, добре?

— Добре.

Доки я пакувалася, батько загорнув маму від голови до п'ят у постіль. Потім покликав мене до їхньої спальні.

— Якщо б вона була кораблем вікінгів, — оголосив він, — ми мали б похоронити її разом з кіньми, їжею та золотими тарелями. — На плечах у нього був рюкзак: здавалося, йому не терпиться піти. Я стояла біля нього з валізою в руках, витріщившись на замотаний труп. Її тіло навіть після смерті нестерпно смерділо потом. — Хочеш щось сказати?

Я знизала плечима:

— Не знаю. Вона схожа на мумію.

Він зітхнув.

— Що ж, я багато сказав, доки вона була жива. Нема чого гаяти час.

Він дістав з кишені запальничку, клацнув і спробував підпалити матрац. Але той не займався, тож батько махнув рукою:

— Все одно була невдала ідея. Міг згоріти весь будинок разом з людьми.

Виходячи зі спальні, я зупинилася, щоб востаннє поглянути на матір, і уявила її натужне присмертне дихання. Легеневі артерії закупорилися кров'ю, силкуючись проштовхнути її по капілярах у легені. У передсмертній агонії вона несамовито дриґала повними ногами, до краю стрясаючи пружинами.

— Ходімо, — сказав батько. Він чекав у кінці коридору. — Не дивися, це погана прикмета.

— Мама цілком мертва, — сказала я, обертаючись до нього.

Схопивши валізу, я подумала: бідна королева Ґунхільда, отак тонути в болоті.

5.

Тієї ж ночі з'явився таємничий поїзд. Його гудок обернувся у моєму сні на дверний дзвінок.

Прокинувшись на підлозі в кухні, я слухала, як товарні вагони проносились повз бабусин будинок, і уявляла собі, як двигтить на пасовиську шкільний автобус. Потім гудок почав стихати, і невдовзі залишився жіночий голос дикторки, яка розповідала новини: «Отримано неоднозначне повідомлення з Білого дому, яке суперечить попереднім заявам...»

Я потерла очі та позіхнула. Потім сіла, роззираючись по кухні.

Відкрита пляшка стояла на тумбочці. Підлога всипана крихтами печива. Нічна сорочка вся в мокрих плямах — незаперечний доказ моїх нічних обжирань. Але в горлі було сухо, тож я лизнула поранену губу, але замість крові вона смакувала арахісовим маслом.

— Це чудо, — прошепотіла я і відчула, як по моїх жилах тече тягуча речовина. І якщо б я не почулася раптом страшенно самотньою, то посміялась би над тим, що я Дівчинка-з-Арахісово-го-Масла — плоть, кістки і мелений арахіс.

Відповзаючи від дверей, я гукнула:

— Татку! Я в кухні!

Поділ нічної сорочки плутався у мене під ногами, я уявила, що це підошви атласних капців, і почовгала до плити. Взявши в руку радіо, я почовгала далі, через їдальню до вітальні.

— Татку, я була на кухні. Татку?

Я сподівалася, що мій голос, наче спів півня, розбудить батька зі сну і з його обличчя, голови та постави зникне вираз спустошеності. Він похапцем підійметься з крісла. Але стоячи перед ним з радіоприймачем у руках, я помітила в його виразі лише незначну зміну. У тьмяному світлі вітальні його губи стали багровими, дихання припинилося. Я підняла великі темні окуляри і зустрілася з холодним поглядом — зіниці майже зникли, — тож я знову накинула окуляри на очі.

— Дивися, що я тобі принесла, — сказала я, поклавши радіо йому на коліна. Потім я присіла біля його черевиків, обгорнула ноги сорочкою, дивлячись знизу вгору на його заклякле тіло.

— Троє людей загинуло внаслідок ДТП за участю університетського автобуса, — повідомила дикторка. — Автобус, що перевозив команду підтримки Техаського Університету в Остіні, перевернувся вчора поблизу Джорджтауна, тренер та двоє членів команди підтримки померли на місці. Ще семеро людей травмовані, четверо у критичному стані. Триває слідство.

В цей момент я згадала, як батько, їдучи в експресі, прикладав радіо до вуха і слухав такі ж новини. «Вони розшукуватимуть мене, — сказав він мені. — Я мушу володіти інформацією про розвиток подій». Проте за час подорожі ні про нього, ні про труп моєї матері не було жодної згадки. Це трохи розчарувало тата. «Здається, я вже нічого не вартий, Желізо-Роуз, навіть паршивого заголовка в газеті», — казав він пізніше.

Сидячи тут, біля його черевиків, я хотіла сказати йому, як багато він означає для мене, як добре мені було тут, у Торохкалі, разом з ним, байдуже, що це не Данія. І сльози нестримно покотилися з-під моїх втомлених, обважнілих повік.

— Ти не винен у тому, що вона вмерла, — сказала я. — Все одно вона була не дуже хорошою.

— Годі хнюпати, — казав він у моїй уяві. — Все гаразд.

Але нічого не було гаразд, і я так йому і сказала.

— Все просто жахливо!

Я згорнулася клубком біля його черевиків у приступі нудоти.

— Все добре, — сказав би він. — Тобі нічого не загрожує.

Я уявляла, як його руки заспокійливо погладжують мене по шиї.

Виснажена, я закуняла. Перед тим як мене остаточно поглинув сон, я уявила собі Болотяного Чоловіка в його торф'яному ліжку. Його кістки тріщали, коли він виринав із землі. Але першої ночі в селі ця думка вже не так мене жахала.

— Він пережив тисячі років, — сказав якось батько. — Він просто лежав собі там і чекав моменту, щоб повернутися до життя.

— Повернися до життя, будь ласка, — благала я, неясно усвідомлюючи, що радіо стихає на колінах мого батька — батарейки сідають. Очі заплющилися. — Будь ласка...

Навколо Торохкала розгулював вітер, проносився повз ґанок, брязкав тросом об металевий флагшток. Старий будинок здригався. На пасовиську погримував шкільний автобус, колихався гумай. Вдалині прогуркотів грім. Але тут, усередині, я знову спала, вітер гудів у моєму сні, наче сурма, а десь там свистів таємничий поїзд, пахкаючи крізь пустельну й непривітну рівнину, тікаючи усе далі й далі від нас.

6.

Я позіхнула з таким відчуттям, наче щойно почало світати, але сонячні промені, які падали крізь вікно і перехрещувались на підлозі, казали мені, що це не так. Вітальня була тепла, сповнена світла і тіней. Сонце вже залило нижню частину моєї нічної сорочки, де в запорошеному сяйві вовтузились мої пальці.

— Ранок, ранок, — пробурмотіла я сама до себе, підіймаючи голову з носаків черевиків, — це була не надто зручна подушка.

Я різко звелася і, похитуючись на босих п'ятках, підійшла до батька.

— Доброго ранку.

Шкіра, яка ще вчора була блідою, зараз і зовсім втратила колір. Але мочки вух, підборіддя, передпліччя та кінчики пальців були вкриті буро-червоними плямами. Ніч, здавалося, забрала заціпеніння з його тіла. Суворість навколо його губ та носа зникла, надаючи йому м'якого, майже добродушного виразу. При денному світлі він здавався в'ялим, м'язи стали некерованими. Я взяла його за руку, пильно вдивляючись у темні окуляри. Він не був холодним. Температура його тіла дорівнювала кімнатній. На щоках почала проступати щетина.

Я не надто хвилювалася. З ним траплялось таке і раніше, на нашій колишній квартирі: він міг кілька днів поспіль непорушно сидіти перед телевізором або скрутитися на дивані і спати, спати, спати... А потім раптом прокидався. Злазив з дивана, робив собі каву й щось попоїсти і весь час посміхався. Тож одного разу я спитала: «Ти був мертвий?» А він відповів: «Котику, ніщо не може вбити мене. Татко просто був на канікулах. Ось що ми з мамою робимо — прикидаємося мертвими».

Вони прикидалися мертвими цілісінькі дні, а я дивилася телевізор, гралася і чекала на їхнє повернення. І вони завжди поверталися. От тільки мама тепер померла насправді, це я точно знала. Але батько — ні, батько знову прикидався мертвим, він був на канікулах у Данії чи ще десь. Люди ж не можуть так просто сісти і вмерти. Вони качаються по підлозі, пітніють і кричать. Як у фільмах, вони задихаються, стікаючи кров'ю, або падають на землю від болю. Вони хапаються за серце і не заплющують очей, аж поки їх не стане. Я мільйон разів бачила по телевізору, як люди вмирають, і не було такого, щоб вони сіли в крісло й віддали кінці. Вони не прикидалися мертвими, не їздили на канікули. Вони вмирали — як мама.

— Ти на канікулах?

Не чекаючи на відповідь, я схопила з його колін німе радіо і піднесла до вуха. Я покрутила туди-сюди регулятор гучності, поклацала станціями. Нічого не працювало. Зітхнувши, я віддала радіо батькові.

— Бо якщо ти не на канікулах, — додала я, — то це вже зовсім не смішно.

Мені хотілося несамовито гасати по кімнаті й гатити головою об підлогу. Але потреба попісяти підтиснула так, що боліли всі тельбухи.

— Я теж не говоритиму з тобою, — сказала я йому. — Знаєш, це неприємно. Тобі теж не сподобається.

Я обурено вийшла з кімнати, зупинившись лише для того, щоб вибратися з нічної сорочки, і голяка вибігла з будинку.

За ґанком починався гумай, а за ним простягалося чисте небо. Маневруючи між поіржавілими голівками цвяхів, що стирчали з дощок, я мружилася проти сонця, яке гріло мої ноги й живіт. Я зійшла у подвір'я, присіла біля нижньої сходинки і почала дзюрити в траву. Сеча ринула потоком, забризкуючи мої коліна. Врешті у мене під ногами утворилася невеличка калюжка, і мені довелося посунути ноги, щоб не намочити їх.

Попісявши, я з полегшенням підняла погляд і завмерла від здивування: за яких п'ять метрів від мене стояла олениця. Вона виринула з гумаю з зігнутою шиєю, розглядаючи зарості кропиви. Спершу мене так вразила її поява, аж я не могла зметикувати, що мені робити. Але зрештою я глибоко зітхнула, подалася вперед і сказала:

— Привіт, ти голодна?

Вона різко підняла голову, тріпнула вухами і втупила в мене свої великі очі. Не спускаючи з неї погляду, я нахилилася і зірвала кілька бур'янів, які щойно змочила власною сечею. Потім рушила вперед, обережно переставляючи одну ногу за одною і тримаючи у розкритій долоні викорчувану траву. Але щойно я наблизилася до неї, вона втекла. Тоді я й помітила, що її ліва задня нога хитається в суглобі, наче кістку якимось чином від'єднали від стегна.

— Не втікай! — закричала я, коли вона скочила в гумай, волочачи за собою поранену ногу, і зникла на стежці. — Повернися! — Я стиснула кулак, розчавивши бур'ян, і кинула його на землю. — Дурепа, я тобі їжу принесла!

Я розглянула можливість наздогнати її. Якби вона знала, як швидко я бігаю, вона потоваришувала б зі мною. Тоді я змогла б годувати і гладити її, я забрала б її до будинку, щоб вона поспала. Я уявляла собі, як обіймаю її на кухні, а вона видужує, нічна сорочка обгортає її ногу, наче шовковий бинт. Але раптом я почула за спиною якусь метушню, і думка про переслідування олениці зникла.

Коли я обернулася, шум урвався. Приставивши руки до надбрів'я, я оглянула ґанок. Нічого надзвичайного там не було. Тож я закинула голову, глянула на піддашшя, що нависало над ґанком, і наткнулася поглядом на очі сірої білки: вона непорушно сиділа, закрутивши пухнастий хвіст над головою, і вивчала це голе дитинча, яке вовтузилось унизу на подвір'ї.

— Я тебе бачу, — сказала я, скривившись у посмішці. — Я знаю, що ти там. Від мене не сховаєшся.

Сіпаючи хвостом, білка кинула в мій бік кілька незрозумілих роздратованих звуків. Вона крутнулася вправо-вліво на краю піддашшя, раз по раз завмираючи і скоса позираючи на мене, потім хвацько метнулася уздовж даху до східного крила Торохкала. Я погналася за нею подвір'ям, обдираючи собі стегна об гілки крушини, що повилазили з-під ґанку.

— Що ти там казала? — допитувалась я.

Білка пробіглася по зовнішній стіні будинку, неначе Люди-на-павук, перебираючи лапами по дерев'яній обшивці. Вона зупинилася угорі, біля вікна батькової спальні. Там була широка дірка від сучка. І хоч дірка здавалася завузькою, білка до половини протиснулася в неї, ще щось прокректала, наставивши задок і хвіст, а тоді без особливих зусиль проскочила всередину.

— Зачекай, — сказала я, сподіваючись, що вона почує і повернеться. — Я нічого не зрозуміла.

Дірка була прямо під вікном, тож я уявила собі, як білка снує по батьковій кімнаті, нишпорить у рюкзаку на матраці, нюхає порожню пляшку з-під шнапсу. Мені раптом згадалася програма про білок, яку ми з батьком дивилися на Пі-Бі-Ес. Вони, виявляється, бувають дуже навіть розумними: повисають догори ногами на гілках і крадуть насіння з годівниць, дрейфують між деревами, уникаючи капканів, які розставляють розлючені господарі у себе на газонах.

«Голуби без крил» — так називав їх мій батько.

Іноді ми з ним влаштовували довгі прогулянки по дамбі на річці Лос-Анджелес. Коли ми доходили до парку Вебстера, він з радістю зганяв голубів зі стежки, копаючи їх черевиками. І якщо мій батько ненавидів голубів, то білок він ненавидів ще дужче.

— Вони як щури, — казав він. — Вони перегризають будь-що, практично жеруть метал. Дідька лисого варті. Від щурів хоч знаєш чого чекати.

— Не люблю я щурів, — сказала я.

— Ну а я не люблю білок.

У дитинстві він упіймав білку в пакет з-під молока. А вона його вкусила.

— Прокусила мені шкіру на великому пальці так, що я міг померти від втрати крові. Ми з двоюрідним братом затовкли її палкою, але перед тим як померти, вона, оскаженіла, намагалася видертись на мене по штанині. Присягаюсь, ця бестія хотіла мене загризти. Мені ще кілька місяців поспіль снилися жахіття, у яких знавіснілі білки снували по моїй спальні, по ліжку, плутались у моєму волоссі, запускали свої довжелезні жовті зуби в мій череп, розривали все на шматки. Страх та й годі.

Під час тих післяобідніх прогулянок батько часто підіймав з землі нічогенький камінець. Потім ми сходили зі стежки і, сховавшись за кущами, терпляче вичікували. Щойно в полі зору з'являлася білка, він робив стрибок уперед, метаючи камінь, наче грав у бейсбол. Зазвичай він промахувався, але принаймні тричі влучив у ціль, змушуючи її качатися по траві.

— Маєш! — сміявся він, спостерігаючи за тим, як бідолашний гризун намагається піднятися на ноги. — Глянь-но на цю нікчему!

Стоячи прямо під вікном, я знала, що батькові дуже не сподобається те, що білка прокралася в наш будинок.

— Непереливки тобі буде, — крикнула я в дірку, — краще не йди туди! Було очевидно, що білка мене не слухає, тож я кинулася до ґанку, обминаючи цвяхи, і зайшла в дім.

Йдучи через вітальню, я сказала батькові:

— Я не розповім тобі таємниці, бо вона тобі не сподобається.

Підіймаючись по сходах, я подумала: якщо білка зачаїлася в Торохкалі, мені знадобиться серйозна допомога. У своїй спальні я вибирала голову Барбі, яка пішла б зі мною. Я зважувала всі «за» і «проти». У Чарівної Чупринки, довговолосої білявки, була кишка тонка. Пані-Модні-Джинси та Стильняжка були пошкоджені: хтось продірявив праве око Пані-Модні-Джинси, а лоб та очі Стильняжки були зафарбовані чорною ручкою. Тож мій вибір упав на Королеву Балу Класік, мою улюблену голову Барбі, яка до того ж мала справжні вкорінені вії.

Насадивши голову Класік на вказівний палець, я спитала:

— Ти готова?

— Звичайно, — відповіла вона. — Я завжди готова.

— Добре. Бо на нас чатує серйозна небезпека.

— Чудово!

Прокравшись через ванну кімнату, ми підійшли до дверей батькової спальні і завагались.

— Мені страшно, — сказала я. — А раптом вона спробує вкусити мене?

— Дурниці. Ти ж велика дівчинка. Білка — це всього лише білка.

— Я знаю, — сказала я, повертаючи ручку. — Але ти заходь першою.

Заскрипіли завіси, я відчинила двері. Перед тим як увійти, я впевнилася, що білка не звисає з одвірка, вичікуючи слушної миті, щоб зістрибнути мені на голову. Я випростала руку, пускаючи Класік уперед.

— От бачиш, — сказала вона. — Ми в цілковитій безпеці.

Все було, як і перед тим: брудні речі, пляшка з-під шнапсу, рюкзак, лампа на нічному столику, килимок на підлозі.

— Я впевнена, вона тут, — сказала я, прямуючи далі.

Я гадала, що застану білку на матраці: вона стоятиме на задніх лапках, вишкіривши зуби, і грізно махатиме на нас передніми.

— Не будь такою впевненою, люба.

Ми нахилилися, зазирнули під пружинну сітку і виявили там кульки порохів, стосик газет та кілька панцирів хрущів. Потім ми вилізли на матрац, звідти я оглянула підвіконня, намагаючись знайти другий бік дірки.

— Куди ж вона виходить?

— Навіть не уявляю, — сказала Класік. — Може, це магія. Може, це насправді не білка, а фея.

Я притулилася носом до обшивки, обнюхуючи її, мов гончак, у пошуках сліду білки. Різкий запах горіха вдарив мені у ніздрі, я ледь стрималась, аби не чхнути. Тож я повернула голову вухом до обшивки й прислухалася.

— Голуби і то розумніші, — констатувала я.

— Якщо тільки вона не чародійка. Думаю, саме це мав на увазі твій батько.

— Можливо, — сказала я, вловивши метушливий скрегіт за стіною. — Ти чуєш?

— Здається, чую.

— Вона всередині, — сказала я, обмацуючи стіну зліва від підвіконня. — Класік, вона тут! — Я вдарила трошки сильніше, шум припинився.

Потім я почула цокотіння.

А потім настала тиша.

— Що тепер робитимемо?

— Якщо хочеш знати мою думку, — сказала Класік, — гадаю, тобі варто піти вдягтися. Тоді ти, можливо, не лякатимеш тварин.

— Ти права, — мовила я, раптом засоромившись.

— Я знаю, — відповіла вона.

Повернувшись до своєї спальні, я поклала Класік поряд з іншими головами Барбі, підхопила з підлоги сукню і сказала:

— Я не вірю у фей. Та й, на відміну від світлячків, білки на фей не схожі. У білок дупки не світяться, а от у світлячків та фей — ще й як.

Натягнувши сукню, я сіла на край матраца і загребла рукою шкарпетки та кросівки. Шкарпетки смерділи, мої ноги теж.

— Сирні ніжки, — так я їх обізвала, дослідивши коричневу підошву правої ступні. І перед тим, як натягти кросівки, я запхала носа досередини і, понюхавши потерті устілки, відсахнулась від різкого запаху.

— Гидота, — мовила я, хрипко засміявшись. — Плавлений сир.

І тут раптом прогримів мій шлунок. «Арахісово-масляній дівчинці потрібно поснідати», — подумала я. Потім згадала про губу. Пошукала язиком поріз, та не змогла його намацати. Тож, тягнучи незав'язані шнурівки по підлозі, подалася до ванної, щоб роздивитися краще.

Ставши перед дзеркалом над рукомийником, я випнула губу.

— Перестань кривлятися, — сказала я собі, копіюючи голос матері.

Рана повністю загоїлася, тож я скосила очі і прогарчала до свого відображення:

— Ти безнадійна, Желізо-Роуз. На що ти годишся? Не можеш навіть кров'ю стекти по-людськи?

Я стала навколішки, щоб зашнурувати кросівки, і помітила під рукомийником невеличкі дверцята, зроблені з того ж дерева, що й обшивка. Вони були замкнені на старий іржавий засув.

Я уявила, що це саме ті дверцята, які відчинила Аліса в кролячій норі, і ведуть вони в коридор, що закінчується садом з барвистими квітниками та прохолодними водограями. А оскільки вхід був значно більшим за той, що знайшла Аліса, не було жодної потреби у пляшечці з написом «ВИПИЙ МЕНЕ».

— Класік! — гукнула я, вчепившись обіруч у засув, щоб витягти його з отвору. — Там є вхід!

Це другий кінець кролячої нори, думала я. Тобі не сховатися від мене, білко.

Засув піддався, двері відчинилися, впустивши вологе повітря, яке наповнило ванну запахом тирси. Важко було сказати, що за дверцятами, — з того місця, де я сиділа, нічого не було видно, окрім похмурого простору, освітленого дрібкою денного світла. Не спостерігалося ні проходу, ні саду, ні білок, що п'ють із водограїв.

Тож я пішла і взяла Класік, а вона сказала:

— Візьмімо Чарівну Чупринку з собою. Вона може допомогти.

— Ми зайдемо досередини? — спитала я, насадивши Чарівну Чупринку на мізинець.

— Звичайно, люба. Чом би й ні?

— Я не хочу йти туди, — сказала Чарівна Чупринка. — Це невдала ідея.

— Стули пельку, скиглійко, — випалила Класік. — Ти не підеш із нами, ти стоятимеш на шухері.

— А Пані-Модні-Джинси чи Стильняжка хіба не можуть піти?

— Повір, я була б рада, якби вони могли, — мовила Класік. — Але у тебе обидва ока працюють як слід, тож це твоя робота. А якщо ти будеш і далі скаржитись, ми з Желізою-Роуз відріжемо тобі волосся.

— Не треба, будь ласка, — заскімлила Чарівна Чупринка. — Я буду слухатись.

— Тим краще для тебе, — сказала я. — Наглядай тут.

І я залишила Чарівну Чупринку у ванній перед дверцятами.

— Будьте обережні, — сказала вона.

— Будемо, — відповіла я.

— Якщо за годину ми не повернемось, — сказала Класік Чарівній Чупринці, — іди за нами, бо це означатиме, що нас стирають на порошок.

Ми з Класік пролізли крізь дверцята і опинилися посеред горища, яке було ізольоване скловолокном.

— Це печерка, — сказала я, кліпаючи, щоб очі швидше призвичаїлися.

З вентиляційного отвору на стіні проникало сонячне світло, тому горище було світлішим, ніж мені видалося спочатку.

Позаду нас зі стіни стирчали труби.

Над головою висіли червоні, чорні та жовті електричні дроти.

Перед нами стояли три картонні коробки та величезна скриня.

— Гляньмо, що там у тих коробках, — сказала Класік.

— Ну, не знаю...

— Ти що, знову боїшся?

— Не знаю.

— Не бійся. Що такого страшного може бути в коробці?

— В коробці — нічого, а от у скрині.

— Таж там лише капці і, можливо, трохи золота.

— Або труп, — сказала я, тримаючи Класік попереду і пробираючись крізь павутиння та ізоляційний матеріал, що звисав зі скошеної стелі.

— Це бабусині речі, — сказала Класік.

— Так, — потвердила я, стираючи з коробок добрячий шар пилу.

Усі коробки були підписані фломастером, на кожній — інше слово («ГРАМПЛАТІВКИ», «ФОТОАЛЬБОМИ», «РІЗДВО»). У першій були старі платівки на 78 обертів, поскладані абияк, такі ж крихкі, як і їхні пожовклі конверти. У другій було шість фотоальбомів, але жодне з облич на чорно-білих знімках не було мені знайомим: діти, що катались на самокатах, триколісних велосипедах чи конях, чоловіки та жінки, що влаштували собі пікнік у полі, риболовля, весілля, подовгастий цегляний будинок в оточенні інших подовгастих цегляних будинків.

— Чужинці, — мовила Класік. — Панство Ніхто.

У третій коробці були побиті ялинкові прикраси, дрібні скалки ряхтіли зеленим, срібним та червоним, на декотрих ще залишилися гачки.

— Непотріб.

— Цілковитий. Нам потрібне золото. І капці. Золоті капці теж згодяться.

У скрині смерділо нафталіновими кульками. Всередині ми знайшли три білі перуки, зібгані в купу, я їх злякалась.

— Це голова, — сказала я, відсахнувшись.

— Ні, — сказала Класік. — Дивися, там одяг.

Я заглянула знову і помітила, що перуки переходили у два довгі пухнасті боа, розкладені вздовж мішкуватої жіночої сорочки. Ще там були капелюхи. Берет, крихітний очіпок та порваний циліндр. Глибше, затиснена між халатами та стьобаними ковдрами, стояла керамічна посудина з чорною косметичкою — здавалося, ніби речі, сховані там від спекотного та запорошеного повітря горища, мали зберігатися вічно.

— Вона хотіла бути гарною, — сказала я Класік, уявляючи бабусю, яка стоїть у дверях Торохкала, з боа навколо шиї, і махає комусь рукою в рукавичці; міцно стиснуті малинові губи, біла перука, покрита циліндром.

— Вона не була гарною, — сказала Класік. — Вона була старою.

— Вона була моєю бабусею.

— Вона була страшною і мала повні коробки непотребу.

— Ти брешеш, — сказала я. — Якщо ти не стулиш писка, ми підемо геть.

Але ми залишалися на горищі, доки я не згадала про Чарівну Чупринку. Я обернулася і глянула на вихід. Класік кивнула, сидячи на моєму пальці, але ми не ворухнулися. З нашого місця вихід здавався майже таким маленьким, як і дірка в стіні будинку.

— Ми білки, — врешті сказала я. — Ось хто ми.

Але Класік нічого не могла сказати. Я не хотіла, щоб вона говорила.

— Желіза-Роуз та Класік шукають нас назовні, — сказала я. — Але вони не знають, де ми сховалися.

Прямуючи до ванної, я зняла її з пальця, стиснула в кулаку і уявила, що мої ноги залишають на підлозі відбитки білячих лап.

7.

Коли стемніє, я збиралася піти на пасовисько, засісти в автобусі й чекати на світлячків. А щоб поїзд знову не застав мене зненацька, я витягла зі скрині бабусин очіпок. Коли наближатиметься поїзд, я одягну його, туго зав'яжу під підборіддям, і він захищатиме вуха.

Але щойно я дістала очіпок, мої гомілки жахливо засвербіли: пробираючись крізь дверцята у стіні, я дотулилася до скловолокна.

— Це просто якесь пекло, — сидячи у спальні, поскаржилась я Класік.

— Ти роздереш себе до крові, — сказала вона, сидячи на моєму пальці й спостерігаючи за тим, як я шкрябала ноги. — Ще трохи — і матимеш подряпини.

Я й далі несамовито чухалася, доки біль не став сильнішим за свербіж. Тоді я полегшено зітхнула і гепнулась на ліжко.

— От і добре, — сказала я. Гомілки палали вогнем. — Так набагато краще.

— Мені нудно. Нудьга неймовірна. Покружляймо на ґанку.

Класік висіла у мене перед очима, наче бджола, тож я крутнула пальцем, обертаючи її по колу.

— Припини, — сказала вона. — Мене знудить, і я блюватиму.

— Не будеш ти блювати. Ти не можеш. У тебе рот не працює. — Та про всяк випадок я перестала розмахувати пальцем.

Мама ніколи не дозволяла мені кружляти по квартирі, особливо поївши. Вона казала, що обертання спричинює блювання. Але мене ніколи не нудило. Я крутилася, розкинувши руки, під час рекламних пауз. Я обожнювала робити це у вітальні: килим скрипів під ногами, екран телевізора зі свистом пролітав повз мене — мати тим часом була непритомна, батько спав на канапі. Кольори на шпалерах зливалися в однорідну масу, шорсткий килим палав під ногами, ворс застрягав між пальцями, зображення з телевізора мигало статичними спалахами. Над головою молочно-білим вихором оберталася горбата стеля; я крутилася все швидше, горбки розгладжувались, усе вирівнювалось, кути поволі зникали. Потім я оберталася в інший бік, ворсинки натягувались і рипіли, вітальня плавно перемикала передачі.

Коли ж мати не спала, до її спальні долинав шум мого кружляння і, вчувши його, вона починала верещати. Мені було дозволено лише сідати на шпагати у вітальні і стояти на руках на ліжку. Мій матрац був низьким, жорстким і широким. Тож не було загрози зламати шию при падінні. Але стояти на руках було нудно, я могла зробити зо дві стійки, а потім мені набридало. Шпагати подобались мені більше. Іноді мати змушувала мене сідати на шпагат у її спальні і посміхалася, коли я гепалась носом об килим. Але кружляти у вітальні я просто обожнювала: мене захоплювало запаморочення, яке наступало потім.

Я крутилася на ґанку фермерського будиночка; свербіли коліна, скрипіли дошки. Це вперше, відколи ми з'їхали з квартири, хоч я й подумувала над тим, аби покружляти в проході автобуса. Я натягла на пальці Класік, Чарівну Чупринку та Пані-Модні-Джинси, і ми вчотирьох нестримно набирали обертів. Стильняжка залишилася нагорі. Вона була надто сліпа.

— Очі, які нічогісінько не бачать, не зможуть оцінити всієї краси кружляння, — вирішила Класік, щойно я почала збирати голови. Зрештою, ми ніколи не гралися зі Стильняжкою, окрім тих випадків, коли влаштовували чайні вечірки. Тоді вона була нашою шанованою гостею.

Наш куточок ґанку ховався в тіні. Тут було прохолодно та приємно. Сходи та подвір'я були залиті сонцем. Але наш куточок потрапив в облогу: на дощаній підлозі та перилах трьома довжелезними шеренгами снували туди-сюди мурахи. Вони з'являлися з тонкої щілини під вхідними дверима, тримаючи в щелепах крихти, клубки пилу чи щось схоже на соломинки. І якщо б одна з моїх Барбі впала туди, підозрюю, її б одразу ж підхопили і скинули з ґанку в густі зарості, де вона зникла б назавжди. Довелося оборонятись: я виконала кілька піруетів на мурахах. Потім станцювала на всіх трьох шеренгах, чавлячи ворога і пробираючись крізь його лави з криками: «Врятуй Стильняжку від монстрів! Врятуй Стильняжку від монстрів!»

Беззахисна Стильняжка лежала на моїй подушці в оточенні тулуба, відірваних рук та ніг. Якось я натрапила в супермаркеті на новісіньку Стильняжку. Вона стояла в коробці, з великими сережками-кільцями у вухах, руки піднесені, наче для оплесків, руде волосся сягало нижче пояса — вона була прекрасна. Її небесно-блакитні очі блищали, а космічна сукня та ідеально дібрані модні черевички довершували чудовий образ. Колись моя Стильняжка була ще гарнішою, ніж Класік. Тому Класік і ненавиділа її. Якось я спробувала відтерти чорне чорнило з її очей та лоба: капнула їй на обличчя трішечки рідини для зняття лаку, всього лише кілька крапель. У результаті з її губ стерлася червона фарба, пластмасові щоки покрилися плямами, а чорнило як було, так і залишилося.

— Тепер вона справжня потвора, — сказала Класік. — Треба її здихатися.

— Не можу, — сказала я. — А якби це трапилося з тобою?

— Тоді ти повинна була б мене вбити.

Ворожі лави поповнилися. Дощана підлога знову кишіла мурахами.

На місце кожної розчавленої прибули щонайменше дві нові. Вони бралися згрібати рештки, місиво, частини, які не були стерті з лиця землі. Мені так паморочилося в голові, що далі кружляти було несила, тож я притулилася до балясини і спостерігала за розмитими рядами комах. Вони здавалися величезними і прадавніми, наче оси-землерийки, тільки без крил.

Я дослідила підошви своїх кросівок у пошуках решток комах. Вони були вкриті вологими плямами, темними й свіжими, схожими на рідину, яку випльовував мій батько у пляшку з-під «Кока-Коли» після жування тютюну. А у прорізі корчилася мурашина голова: щелепи досі ворушилися, скалічене тільце валялося десь на ґанку чи між щелепами якоїсь іншої мурахи.

— Допоможіть мені, — намагалася сказати вона. — Я не хочу вмирати. Ні, будь ласка...

Я опустила кросівок, тернула підошвою по землі, потім тупнула об дерев'яну підлогу, аби вже напевне перетерти мурашину голову на порошок.

— Пощади не буде.

Я відібрала найбільших мурах. Я роздушила їх задні частинки, дозволяючи переднім та серединкам плазувати далі. А декотрим повідривала голови, так що далі рухались тільки їхні задки та серединки.

Потім я спостерігала.

Відділені задні частинки кривуляли, часто провалюючись у тріщини між дошками. А голови тягнулися вперед, не виказуючи жодних ознак болю. Тож я позбирала їх і скинула з краю ґанку. Задні частинки я не чіпала — нехай це буде попередженням для інших. Іноді якась дурна мураха підповзала до розчленованого тільця і розглядала його, але не могла второпати, що ж трапилося. Тож вона безтурботно чалапала далі. Але це не мало жодного значення. Я втомилася вбивати. Цим мурахам все одно бракувало мізків — вони не боялися бути розтоптаними, вони не прагнули помсти. Білки — то інша річ. Білка, якщо б їй дали таку можливість, роздерла б людину на шмаття.

— Чим займемося? — спитала Класік.

Насилу стягнувши Чарівну Чупринку та Пані-Модні-Джинси з пальців, я сказала:

— Чекай, я маю ідею.

Тепер у нас із Класік була місія. Чарівна Чупринка та Пані-Мод-ні-Джинси були заручниками партизанських військ; їхні голови висіли на цвяшках, а неподалік снували мурахи. Ситуація була вкрай складною. Але ми могли звільнити лише одну з них, інакше нас помітили б. Вибір, очевидно, падав на Пані-Модні-Джинси. Вона не була хнюпою, тож ми планували її врятувати.

Я перестрибнула через ґанок, долаючи ворожі лави. Класік сповзла вниз і, тримаючись на самому кінчику пальця, вхопила Пані-Модні-Джинси в ту мить, коли мураха вже майже вилізла їй на шию. Але місія не була завершеною. Нам потрібно було повернутися. Я зробила стрибок назад, змахнула руками, і Класік відлетіла вбік. Коли я підняла її з ґанку, вона сказала:

— Дурнувата гра. Придумаймо щось інше.

Тож ми покинули Пані-Модні-Джинси і подалися на пошуки білок. Та, стрибаючи на сходинку, я спіткнулася. Це було жахливо. Я намагалася вхопитися за поручень, але не зуміла. Гепнулася куприком об верхню сходинку; піднялася. Потім впала. Я не могла зупинитися, все відбувалося надто швидко. Мої ноги, лікті та руки оскаженіли. Я приземлилася поперек нижньої сходинки, стискаючи Класік у жмені. Деякий час лежала на подвір'ї, скрутившись в клубок, наче мене притисла до землі велетенська ступня. Коли я встала, з почервонілої шкіри на моїх гомілках стирчали скалки. Я повитягала їх, а потім почухала ноги. Свербіж повертався.

— Я могла тебе розтрощити, — сказала я Класік. — Упала б на тебе, і ти би вмерла.

У Польщі був випадок: чоловік сказав жінці, що покидає її і йде жити до іншої, і жінка вирішила вчинити суїцид. Він вийшов з квартири, яка містилась на десятому поверсі. І коли він виходив з під'їзду, вона саме стрибнула з балкона. Вона кинулася вниз, сподіваючись зіткнутися з тротуаром, а впала прямісінько на голову розпусному чоловікові. І вбила його на смерть. А сама вижила. Я все чула на власні вуха у тій телепередачі. «Зумисне не придумаєш: неймовірні історії життя та смерті». Але мама думала, що я брешу.

— Один чоловік упав у шатківницю для капусти, і його засмоктало й змісило на смерть.

— Неправда.

— А ще один чоловік упав у розтоплений шоколад і вмер, і таке ж трапилось зі ще одним чоловіком, але той впав не в шоколад, а в підливу. Вони померли в баняках.

— Желізо-Роуз, твої історії нецікаві.

— А знаєш, чим прибило одну жінку в Новій Зеландії?

— Не знаю і знати не хочу. Досить.

— Замороженою сарделькою. Уявляєш? А один чоловік лежав у труні...

— Досить. Заткнися!

Але батько мені вірив. І уважно слухав мою розповідь про те, як робітники в Х'юстоні намагалися визволити білку зі зрошувального трубопроводу.

— Вони підняли трубу, вона зачепила кабель живлення, і їх усіх повбивало. А білка жива-здорова.

— Жах, — сказав він. — Це справжній кошмар.

На другий день мого перебування в Торохкалі я побачила жін-ку-привид біля залізничної колії і подумала: а чи була її смерть такою ж страшною? Можливо, її вдарила струмом машина для заморожування йогурту, або на неї випадково перевернули чан з розтопленою помадою. А можливо, її присилували до шлюбу, а потім жорстоко вбили.

Я б не побачила привиду, якби Класік не попросилася подивитись на автобус. Ми крадькома брели серед трав, навколо будинку в надії надибати ще одну білку, коли вона сказала:

— Желізо-Роуз, а покажи мені ту перевернуту штукенцію.

— Гаразд, — сказала я. — Але підемо тільки вдвох, і ти нікому не розкажеш про це, бо це таємниця.

Тож ми пробралися до гумаю, обережно, щоб Чарівна Чупринка та Пані-Модні-Джинси нас не помітили; їхні порожні шиї висіли на цвяшках на ґанку, їх знову взяли в заручники.

Ступаючи по стежці, ми з Класік тихенько наспівували: «Я маленький чайничок, міцний у мене бочок...» І доки ми дійшли до пасовиська, я згадала про те, як нізвідки з'явились світлячки.

— Тож тепер не можна говорити й співати, — сказала я, стишивши голос, — бо ми відлякаємо світлячків і вони не прийдуть.

І коли вона сказала: «Ми мусимо побачити світлячків сьогодні», — я притулила її до губів, щоб вона замовкла.

— Ти налякаєш їх, — сказала я. — Але вони й так, напевно, не прийдуть сьогодні.

Я не хотіла, щоб вона йшла зі мною того вечора. Світлячки були моєю найбільшою таємницею. Класік не зрозуміла б їхнього мерехтіння.

Переступаючи через люпини, що зачаїлись у високому лисохвості, ми пройшлися вздовж покрученого залізяччя. Я нахилилася над вибитим вікном, колосся лисохвосту вперлося мені в підборіддя. Вдень перевернутий автобус здавався меншим і не таким зловісним. Подивившись прямо, крізь похмурий інтер'єр, я помітила, як у полі розступається гумай, — до пасовиська наближався привид; його трохи заступала залізнична колія.

— Це жінка, — сказала я, угледівши її чорну сукню.

Її голова була покрита сітчастою маскою, на зразок тих, що вдягають пасічники для захисту обличчя; вона згорбилась, не помічаючи нас. Мені навіть не спало на думку тікати. Моє серцебиття не прискорилося, руки не затремтіли.

Щоб роздивитися краще, ми з Класік пробралися в задній відсік автобуса, зі свистом ступаючи по лисохвосту. Визирнувши збоку, ми побачили, як привид зриває кропиву, легко, наче виймає з пачки серветку за серветкою.

Привид, подумала я. Великий гладкий привид.

З тою сіткою на обличчі, в домашній сукні, яка морщилася, коли вона нахилялась, жінка-привид здалася мені найбільшою жінкою, яку я будь-коли зустрічала, більшою навіть за мою матір. Спостерігаючи за тим, як вона працює, ми з Класік перешіптувалися.

— Вона вилазить з печери, десь там у полі, — сказала я.

— Бо вона померла в цьому автобусі, — сказала Класік. — Вона вся згоріла, ось чому зараз ховає лице.

— Вона зриває тут бур'ян, а потім варить його в каструлі і робить з нього суп.

— Ось від чого привиди товстіють. Тут так багато бур'янів, а від них легко поправляються.

Іншого пояснення ми не знайшли.

Якось на Геловін я спитала батька, чи є в Лос-Анджелесі привиди, і він сказав, що зовсім мало, переважно це мертві кінозірки, як Мерлін Монро чи Товстун Арбакл[19].

— Але в Техасі, — сказав він, — їх навалом. Блюзмени — Лайтнін Гопкінс[20] та Лідбеллі[21] — сновигають вулицями Далласа вночі. І Вуді Ґасрі[22]. Є ще Аламо[23] — ця місцина просто кишить примарами. А в богом забутому місті, де жила колись моя мати, — там вони взагалі никають попід вікнами серед білого дня.

— Маячня, — сказала мати. — Ною, сам будеш сидіти коло неї вночі, коли вона зі страху не зможе заснути.

— Не буду, — відказав їй батько, — бо зараз скажу, що привиди переважно сумирні. Вони просто хочуть, щоб їх бачили, але не хочуть, щоб їх чіпали, — потім підморгнув мені у характерній йому манері і сказав: — Доки мати була жива, привиди її не хвилювали. Насправді вона навіть тішилася, що вони з нею. Приглядали за будинком; з ними вона почувалася в цілковитій безпеці.

Я саме збиралася розповісти Класік те, що казав батько, але в мене раптом знову засвербіли коліна і було таке відчуття, наче мене штрикають голочками, не заганяючи їх надто глибоко.

— Вона померла в вогні, — сказала Класік.

Зриваючи кропиву та відкидаючи її набік, жінка-привид зупинилася, щоб струснути землю з білого фартуха. І хоч надворі було тепло, вона була в сірих рукавицях.

— Ні, вона не згоріла в автобусі, — сказала я. — Вона задихнулася.

— І втонула.

— Це королева Ґунхільда. Вона не схотіла далі сидіти в болоті і вирішила ожити.

Болотяні люди підіймалися зі своїх торф'яних могил, так само зробила й Ґунхільда. Вона ж була болотяною жінкою. І можливо, мій батько став привидом. Можливо, він зараз на кухні поїдає крекер або шукає ту білку нагорі. А можливо, чекає мене на ґанку.

— Треба йти.

— Негайно.

— Треба поспішати.

Але бігти я не могла: у мене пекли гомілки. Тож ми йшли повільно.

Жінка-привид поралася у тих своїх рукавицях, насвистуючи приємну пісеньку. Залізнична колія та лисохвіст заважали розгледіти, що саме її рукавиці роблять.

— Його не буде на ґанку, — сказала Класік. — Його не буде нагорі. Він ще не став привидом.

— Але стане.

— Знаю, — сказала вона. — Я все знаю.

Я глянула на її обличчя, на її довгі вії. Мені стало цікаво, хто відкрутив їй голову. Мені було цікаво, хто робить таке з ляльками.

8.

Класік сказала:

— Припини чухати, і воно перестане свербіти.

Так казала моя мати, коли я колупала запечену ранку або терла укуси комах.

— Просто дай йому спокій, і воно загоїться швидше. А ти тільки робиш гірше.

Тож нагорі у ванній я стримувалася, щоб не розшкрябати нігтями гомілки. Натомість я начепила на голову одну з білявих перук моєї бабуні. І, стоячи перед дзеркалом, мастилася помадою, щосили намагаючись нанести її якомога рівніше. Якщо помада вийде за межі губи чи розмажеться, вона стане отруйною. Тоді мій язик набухне і я задихнуся.

У бабусиній косметичці було шість різних помад, усі відтінки червоного, а пурпуровий був моїм улюбленим, бо нагадував мені яблука. А також нагадував кров. І вона була воскувата на дотик, наче шкірка яблука, але не засихала, як кров. Цікаво, чи в кожної помади інший смак і запах? Цікаво, чи смачна пурпурова помада? Я дізнаюся, коли намалююсь. Я піднесу помаду до язика і буду її лизати. Потім можна буде повозити нею між губами; я дивитимусь на себе в дзеркало і спостерігатиму за тим, як стрижень помади заходить і виходить, і дізнаюсь, яка вона на смак. Навіть зможу, якщо захочу, відкусити шматок і жувати в роті, наче гумку. Але це було надто ризиковано. Я не хотіла, щоб від мікроскопічних шприців, що були сховані в помаді, у мене спух язик.

Я розмащувала її обережно. Якщо я спробую зробити це швидше, моя рука може затремтіти і помада піде по цілому підборідді або ж зачервонить носа. Тоді вивільниться отрута. Тож потрібно було поступово замальовувати губи, не вилазити за краї та не поспішати — ніби я малюю в розмальовці Барбі. Зафарбувати сукню чи волосся було легко. А от голову, руки і ноги — важко: вони були такими тоненькими, і якщо я поспішала, олівці завжди заходили за лінії. Якщо я не була ретельною, то псувала малюнок і доводилось його виривати з книжечки. Я проклинала себе за це.

Обережно. Ще трішечки. Криваві губи, солодкі, наче яблуко. Лялька-мрія Желіза-Роуз. Коли я доходила до кутиків, потрібно було зупинятися — там було нелегко нанести помаду акуратно.

Моє відображення насупилось. Вона раптом нагадала мені матір, і це мене злякало. Вона сказала:

— Ну ж бо, мала сучко, я хочу їсти. — Вона витріщалася мені в очі, дивилася крізь мене.

Я відвела погляд. Помада зрушилась. Я відчула, як розмазую її по обличчю, і глянула на себе. Навколо верхньої губи та між ніздрями були пурпурові плями. Я приречена. Моє відображення у божевільній перуці посміхнулося брудними губами. Убивця. Мене отруїли.

Тримаючись за горло, я вбігла до кімнати.

— Я помираю, Класік. Мій язик закупорює голову. Я більше не можу говорити, я справді зараз помру.

— Ти вже мертва, любонько, — сказала вона. — Ти привид!

— Вже?

— Примара.

Я торкнулася білих локонів, що звисали з мого лоба.

— Але яка гарна! Я — видіння.

— Дуже гарна, — мовила вона. — Гарніша за... не знаю.

— Гарніша за.

Ззаду долинули ледь чутні швидкі кроки.

Я обернулася. І не повірила своїм очам.

Білка сиділа біля дверей ванної, скрутивши свій пухнастий хвіст, і нюхала підлогу. Я спостерігала, як тремтить її мордочка. Зіщулившись біля дверей, білка майже не ворушилася. Я думала, що робити, але ніяк не могла придумати: все, що я могла, — це дивитися. Білка, здавалося, не бачила мене, та я й не боялася її. Я просто не знала, що мені робити.

Потім вона схилила голову набік, розглядаючи мене. Вона сиділа на підлозі, підігнувши під себе лапи. Я чекала і намагалася зрозуміти, чи страшно їй, а потім мене охопила тривога, що зараз прийдуть інші білки-спецпризначенці. Я глибоко зітхнула, і вона обернулася до мене мордочкою, піднялася на задні лапи і принюхалася. Їй не було страшно.

— Чого тобі? Як ти проникла сюди?

Я знала, що білка була прудкою. І підступною. Вона могла стрибнути до мене. Вона могла вкусити мене. Вона могла поцупити Класік, з'їсти її волосся і роздерти її на шматки своїми грізними зубищами. Вона була підлою тварюкою, яка вічно гризла дерево, дроти і пластмасові речі. І робила вона це тому, що була свинею і не могла вполювати їжу, як лев. А ще вона була тупою. Але мала величезні ікла, небезпечніші за лев'ячі кігті. Під час нападу вона могла вгризтися в череп так легко, як я — в яблуко.

— Ти краще йди собі геть, — по-доброму застерегла я, але вона навіть вухом не повела. — Забирайся геть!

Вона закрутила хвостом. Вона не могла припинити нюшкувати. Її вуха затремтіли. Я кинула в неї перукою, але не влучила — білка вже гасала по кімнаті.

Тож я стрибнула на ліжко і закричала:

— Забирайся геть!

Білка метушилася і цвірінькала, наче пташка, — не могла знайти дірку, через яку сюди пролізла. Вона стрибала з одного кутка кімнати в інший, відчайдушно шукаючи шлях до втечі — якусь стіну, яка б закінчувалася не стелею, а небом. Туди-сюди, по ганчірці. Тріскотлива і сердита. І тут почалося найгірше. Білка пронеслася біля ліжка, де були ми з ляльками. Потім під ліжком, потім назовні, знову біля ганчірки, до стіни, до іншої стіни. Повагалася, по-нюшкувала, постояла, посиділа, побігла. Потріскотіла, поцвірін-чала. Під ліжко, з-під ліжка. Довкола ганчірки. Від стіни до стіни.

Я кривуляла на матраці і кричала, наступаючи на частини ляльок. Іграшкові голови злітали в повітря. Іноді вони в'їдалися мені в стопи, наче мурахи. Пальці на Класік, пальці на Пані-Мод-ні-Джинси. Стрибанина. Крик.

І тоді вона завмерла: нікуди втекти, дірки немає.

Я вже не могла кричати — мені забракло повітря. Гомілки свербіли. Перука збилася в ґулю. В кімнаті смерділо, наче в курятнику.

— Забирайся...

Вона кинулася в ванну, пробуксовуючи на підлозі, обдираючи кігті. Вона не тямила себе від люті. Пострибала там, здійнявши страшенний галас, і зникла.

— І не приходь більше! — гукнула я, спускаючись на підлогу.

Проте я й так знала, що вона не повернеться, тому й злізла з ліжка. Я ніяк не могла збагнути, як вона пробралась у Торохкало, тож планувала це розвідати. Стоячи в дверях ванної, я озирнулася через плече, мов парашутист перед стрибком. Я була сама. Класік та інших приголомшило. Та вони, мабуть, все одно не захотіли б піти зі мною. На цю місію — нізащо. Тож я навшпиньки зайшла до ванної, пильна і зосереджена.

І відразу ж помітила, що дверцята на горище прочинені — шпарина невелика, але білка легко вміщалася в неї. Я забула опустити засув, коли виносила звідти перуку та косметичку. Зазирнувши в щілину, я побачила її. Вона була біля скрині. Вона гризла стружку, тримаючи її в лапах. Я не кричала і не кликала Класік. Я не хотіла, щоб білка знала, що я знайшла її. Все було як треба, я підглядала за нею, доки вона займалася своїми білячими справами: гризла щось, потім вмивалася, облизуючи лапки. Я не сердилася, що білка прокралася на горище. Все ж краще, ніж вистежувати її на вулиці.

Мені також подобалося робити щось без Класік, хоч вона це ненавиділа. Тож треба постаратися, щоб вона не дізналася про білку, про те, що я спостерігала, як вона діловито терла лапами мордочку. Я бачила, як вона почухала бік задньою лапою. Я тріумфувала. Я могла заплескати в долоні від радості. Але я боялася шуміти, боялася все зіпсувати.

Я чула, як вовтузиться Класік, як вона шепоче моє ім'я. Та я не відповідала. Я почекаю тут, доки білка піде геть, а потім вийду з ванної; Класік не встигне впасти в паніку. Але вона невпинно повторювала моє ім'я; вона могла промовляти його увесь день, гадаючи, що білка проколола зубами мій мозок і затягла мене на горище, аби перекусити.

Я хотіла почухати гомілки. З горища віяло теплом і вологою. Було гаряче. Білка принюхалася і зиркнула в мій бік.

Попалася.

Вона клацнула зубами в повітрі. Вона хотіла залякати мене, погрозами змусити не дивитися на неї.

Ми втупили очі одна в одну, чекаючи, хто перший зірветься. Мені кінець: скоро Класік дізнається, що я була у ванній,

і верещатиме. Це були останні секунди нашого з білкою усамітнення. Ще мить — і вона кинулася до вентиляційного люка. Протиснулася в раму і знову зникла.

— Тут перука в небезпеці! Їй потрібна допомога! Ну де ти там?

Це була Класік.

— Не підганяй мене, — сказала я, опускаючи засув. — У мене тут справи.

Вийшовши з ванної, я наступила на перуку і ледь не послизнулася.

— От бачиш, — сказала Класік. — Ця перука небезпечна.

— Ти не так казала, — відповіла я.

— Ні, саме так.

Я одягла перуку. Потім Класік.

— Я хочу їсти, — сказала я. — А ти?

— Дурненька, — сказала вона. — У мене ж немає шлунка. Їжа заходить мені в рот, а потім падає на підлогу, як гівенце.

— Фу-у, — засміялася я. — Яка ж ти вульгарна. Я вже не голодна.

Але я збрехала: ніщо не могло перебити мені апетит. Навіть мурахи, які здійснили облогу солеників. Вони повзали по обідку банки з арахісовим маслом, досліджували глечик з водою. Вони поцупили кілька шматків хліба. Це було жахливо. Але я сама винна: потрібно було сховати все ввечері. Тоді їм залишилися б самі крихти, арахісове масло, яке я неохайно розмазала по столі, і хлібний окрайок, який я відкинула набік, мов непотріб. Їли б собі окрайок на здоров'я, він ненависніший за цих мурах.

Тож я вирішила їсти, не вбиваючи мурах. Я просто повитрушувала їх із глечика і коробки з крекером.

— Зітри їх на порошок, — сказала Класік. — Замочи їх!

Вона була набурмосена й роздратована. Черпаючи пальцем арахісове масло, я випадково вимастила її волосся. Я вічно загиджувала її волосся — то клеєм, то зубною пастою. Вона боялася, що волосся повилазить. Окрім укорінених вій, це була її єдина принада, до того ж дуже густа принада, і все ж її мордувала думка про облисіння. Мене це теж непокоїло, тож удома я часто купала її і мила волосся. Я ніколи не наносила надто багато шампуню і завжди причісувала її після ванни. Щоразу. У неї було густюще руде волосся. Якщо б я не причісувала його, воно б покрутилося і Класік мала б дурнуватий вигляд.

— Ці мурахи — суще зло, — сказала Класік. — Вони отруюють усе навколо. Це не смішно.

— Але ж я сама винна, — я саме доїла крекери з арахісовим маслом і облизувала палець-ніж. — Вони пішли б їсти в інше місце, якби я не залишила тут цей безлад.

Тупо було не сховати їжу. Простоявши тут ніч, скибки хліба зачерствіли і позасихали; я скропила їх водою, але це не дуже допомогло. Тепер я збиралася віддати його на поталу мурахам. Сотні щелеп прийдуть і розірвуть його на шматки. Наче піраньї. І розтовстіють настільки, що потріскають.

Хлібні бомби, подумала я. Мурахи вибухають на ґанку.

Так їм і треба, подумала Класік.

Раптом ми стали читати думки одна одної. Ми були екстрасенсами, як оті з телепередачі.

У XVI столітті Нострадамус передбачив правління Гітлера і вбивство Джона Кеннеді. Він був лікарем, астрологом і французом. Лох-Неське чудовисько, завдяки екстрасенсорним здібностям, щоп'ятниці спілкувалося з літньою жінкою з Шотландії. Вона відмовилась розповідати, що воно їй сказало. Біблія пророчила Чорнобильську катастрофу. Діонн Ворвік[24] доручала дру-зям-екстрасенсам обирати хітові сингли. А одні люди якось принесли привидам дари, всякі там тістечка й іграшки, таким чином вони визнали їхню присутність і подружилися з ними. А ще був випадок із десятьма близнятами, і шестеро з них читали думки одне одного. Це все правда. Я бачила по телевізору.

Привид передає нам послання.

Яке?

Не можу сказати точно.

Якщо ми піднімемось нагору, то зможемо побачити її.

Можемо побачити її з вікна.

Так. Ходімо...

Ми кинулись нагору, перестрибуючи через сходинки. Важко дихаючи, ми підійшли до вікна моєї спальні і з надією визирнули за привидом — але навіть якщо вона й сновигала по полю, гумай та автобус сховали її від наших поглядів.

Я зітхнула. Підвіконня зовні було всіяне тільцями комашок. Мені не хотілося далі бути екстрасенсом. У мене болів мозок.

— Я її не бачу.

— Вона хотіла щось отримати. Привиди люблять подарунки.

Я кивнула і злизала арахісове масло з волосся Класік. Потім спитала:

— А що ми можемо їй подарувати?

— Це має бути не простий подарунок, а корисний. Хороший подарунок.

— Печивко?

— Якого у нас немає...

Я могла б убити когось за печивко — коржики з кремом чи горіхові тістечка. Я любила їх майже так само, як мамині шоколадні цукерки.

— Це не обов'язково має бути щось їстівне, — сказала вона.

— Я можу намалювати наш з тобою портрет.

— Або подарувати їй Стильняжку.

— Або Чарівну Чупринку.

Я уявила, як Чарівна Чупринка корчиться в руках жінки-при-виду і реве, як немовля. Вона наробила би в штанці, якби могла.

— Ні, треба щось інше.

У Класік на волоссі була помада. Я заплющила очі. По телевізору показували, як маленький хлопчик з Німеччини заплющував очі і передбачав майбутнє. Він напророкував, що над його селом зберуться темні хмари і випаде дощ із жаб. Наступного дня, після страшної бурі, тисячі напівживих жаб чалапали вулицями села.

— Що може бути корисним тільки для мерця? — спитала вона. — Подумай.

— Не знаю. Крекер?

— Або радіо. Воно теж мертве.

Я розплющила очі.

— Точно. Тоді вона зможе слухати голоси привидів.

— І музику привидів.

— Але ж це таткове.

— Він ще не став привидом. Воно йому не потрібне.

— Справді, я забула.

Я спустилась у вітальню і потягнулася по радіо, не дивлячись на батькове обличчя. Я взяла його з татових колін. Я знала, що він дивиться на мене — з-за своїх темних окулярів. Ми з Класік вибігли на вулицю; я покрутила регулятор частоти. Прислухалась — ні музики, ні шумів. Я хотіла знайти радіостанцію Кей-Ві-Пі-Ар — драйвова музика для любителів драйву. Але вона не ловилась. Я нічогісінько не чула, не знала, де закінчується одна радіостанція і починається наступна.

— Це справді ідеальний подарунок, — підсумувала я.

— Я теж так думаю.

Привиду ніде не було, тож ми пробиралися крізь високу траву, вгору, через колію, упевнившись попередньо, що поблизу немає поїзда. Потім ми сповзли по насипу в поле, частково вже прополоте, від чого земля під ногами стала чорною і м'якою. Збоку валялася купа вирваної кропиви.

— Вона не варить супу.

— І зілля не варить.

Вона притоптала лисохвіст, а кропиву повиривала і поскидала на купу. Позбирала каміння і поскладала його стосом збоку, щоб врятувати люпини. Ось коло чого порались її рукавиці. Поле було всіяне весняними квітами, і жінка-привид оберігала їх.

— Їй не дуже до вподоби наша присутність, — сказала Класік. — Ну ж бо швиденько.

Тож я поклала радіо на землю і почала обгороджувати його камінням, найбільшим із того, що лежало у стосі, обережно, щоб не зачепити квітів. Я переконувала себе, що привиду сподобається моя ввічливість, але я не була впевнена. Зрештою, я повертала каміння в поле, вибудовуючи нерівне коло серед її квітів.

— Готово.

— Ходімо.

Коли ми видиралися по насипу, Класік послала мені думку: вона знатиме, що робити з тим радіо.

По телевізору показували, як один чоловік у Нью-Мексико налаштовував своє радіо на голоси померлих людей, яких він дуже любив. Іноді його телевізор показував йому сина, який грає в футбол на вкритій туманом галявині. У нього був доказ — запис на відеоплівку.

Звісно, вона зрозуміє, подумала я. Вона ж привид.

Простуючи стежкою, ми почули гуркіт з кар'єру, легкий вибух, наче віддалений удар грому.

— Це чарівний кар'єр, — сказала я, вдивляючись у чисте небо. — Там створюють грім. Ось що вони роблять.

9.

Я гіпнотизувала себе, водячи перед очима рукою ляльки Бар-бі. Я казала:

— Твої ноги більше не свербітимуть. І ти не чухатимеш їх чотири роки.

Потім я загіпнотизувала Класік та інших.

— Вам хочеться спати, — сказала я їм. — Вам страшенно хочеться спати, і ви засинаєте. Вам сняться поїзди, ескімо та старі чоловіки, що танцюють з ведмедями. Стильняжко, мій голос присипляє тебе. І тебе, Пані-Модні-Джинси. І Чарівну Чупринку. Класік, ти спиш. Ти не прокинешся, доки я не накажу тобі. І ти ніколи не дізнаєшся, куди я йду.

Рука спрацювала, мов чарівна паличка.

Вони хропіли, згорнувшись на білій перуці.

Я позадкувала з кімнати, не зводячи з них погляду й подум-ки приказуючи: «Спіть, спіть, дорогенькі, спіть». Потім обернулася і пішла вниз.

Майже смеркло. Я сиділа в автобусі, на стелі; на голові у мене був берет. Все пахло димом, навіть моя сукня. Навколо гуляв легенький вітерець і трохи розвіював вологу; повітря стало про-холоднішим. Я виглядала світлячків. Але час іще не прийшов. Над гумаєм усе ще колихалося сонце. Від того світло в автобусі постійно кочувало з місця на місце, гострі кути розбитих вікон відбивали його промені — пружини, пух і зотліла обшивка сидінь нагорі мерехтіли біло-оранжевим сяйвом.

Хтось нашкрябав напис на металевій стіні — він уже покрився іржею, я не помічала його раніше. Слова були перевернуті й вид-нілися так високо, що дотягтися до них я не могла, зате прочитати було легко: «Льюїсе, поцілуй мене в зад!»

— Поцілуй в зад, — сказала я. — Цілувати в зад. Невже немає цікавіших занять? — Я не хотіла навіть думати про це. — Дурня якась, — сказала я собі.

Ми з батьком, гуляючи по дамбі в Лос-Анджелесі, часто зупинялися почитати графіті. Часом цілі стіни будинків були розписані червоними, синіми, срібними та чорними словами, символами й малюнками, наче в книжці коміксів.

— Яка краса, — казав мій батько. — А людям не подобається.

— А що воно означає?

— Переважно це імена. Назви груп. Точно не знаю.

Навколо одних дверей було намальовано ідеально рівне сердечко, пробите стилетом.

— Ти знаєш, що це?

— Любов, — сказала я.

— Ага.

Через тиждень ми повернулися до того будинку, але графіті там уже не було: побілка сховала всі імена, фарби й великі серця. Виглядало жахливо.

— Краще б вони лишили, як було, — сказала я.

— Не хвилюйся, в цьому районі побілка довго не протримається.

Посеред парку Вебстера під тротуаром був тунель, у якому спали безхатьки, а підлітки курили і пили пиво. І замість того, щоб пройти поверх нього, ми з батьком спускалися вниз і прогулювалися по тунелю, обережно, щоб не наступити на розбиту пляшку чи волоцюгу, закутаного в спальний мішок. І одного разу ми знайшли там балончик з фарбою. Вона називалася «Срібне сяйво». Батько струснув балончик і намалював на цементі усмішку.

— Це ти, — сказав він. — Так ти виглядаєш сьогодні.

— Ні. Я сьогодні не така.

— Ну, значить ти маєш бути такою завтра.

Він передав мені балончик.

— Ну ж бо, спробуй сама.

Я теж збиралася намалювати усмішку, але обернула клапан не тим боком і обприскала собі праву руку.

— О, ні, — сказала я, відкидаючи балончик.

В долоні у мене було Срібне сяйво, я приклала руку до рожевої блузки. Мені хотілося плакати, але батько сміявся. Сміявся так завзято, аж розкашлявся. Я вже думала, йому стало недобре.

Коли ми прийшли додому, мати вже чекала. Найперше вона побачила мою блузку — на місці рожевого поні з повітряною кулькою красувалися дві сріблясті п'ятірні. «Що в біса з тобою сталося?» Вона схопила мене за зап'ястя, ляскаючи по руках.

— Я робот, — сказала я.

Тоді вона дала мені ляпаса.

— Ти зіпсувала блузку своїми лаписьками!

Але найгірше повівся мій батько. Він нічого не зробив. Він просто стояв біля вхідних дверей і мовчав. І мені хотілося кричати на нього за те, що він сміявся в тунелі. Я хотіла, щоб він пояснив, що це його провина, це він придумав гратись балончиком.

Мамо, поцілуй мене в зад! Ось що я мала наприскати на цементі. Ось що я мала сказати їй після того, як вона мене вдарила.

Я оглянула стіну в пошуках інших написів, але сонце вже зайшло за гумай і це значно ускладнило справу. Тож я перевела погляд на пасовисько, де вже мерехтіло кілька світлячків.

— Я тут, — закричала я. — Тут! Це я!

Потім я прикрила рот рукою, змушуючи себе замовкнути. Щось я розгаласувалася. Жінка-привид могла почути. І подумати, що це я її кличу.

Визирнувши з вікна по той бік проходу, я побачила її галявину. Але за рейками та високим бур'яном не було видно ні люпинів, ні обгородженого камінням радіо. Ні жінки-привиду, якщо вона була там. А за галявиною, поміж мескітових дерев, сяяло жовте світло, в тисячу раз більше за світлячка; королева-мати всіх світлячків, подумала я, зачаїлась десь на відстані милі від мене й автобуса.

По той бік колії все здавалося більшим: і квіти, і каміння, і ряди гумаю. І привид.

— Вона може зруйнувати Токіо, наче Ґодзілла, — казала я Кла-сік. — Вона б розчавила мамине ліжко.

— Це королева Ґунхільда. А королеви завжди товстіші за звичайних людей. На те вони й королеви. Всі приносять їй золото і їжу, і вона їсть, їсть і товстішає, сидить на вазі у своєму палаці, і всі повинні приносити їй більше їжі та золота — цілу купу, завбільшки з неї саму.

— Королеви — це чудовиська. Їх треба душити й топити в болотах.

Я уявила, що це моя мати там, на галявині, зриває кропиву та відкидає каміння. І вона знає, що я в автобусі. І вона голодна. Скоро вона вилізе на насип і на рейки. І прийде по мене: «Паскудо ти нещасна!»

Світлячки були вже тут, пролітали повз вікна. Вони мерехтіли всюди, але я не дуже звертала на них увагу. Я роззиралася довкола, бігала від вікна до вікна, щоб перевірити, чи ніхто не підкрадається ззовні. Я намагалася передати телепатичне послання Класік: Прокидайся, прокидайся, я в біді — але вона дивилася сон про ескімо. Я могла покладатися лише на себе. А батько відпочивав у Данії. Він не прийшов би мені на допомогу, навіть якби мати душила мене, відкручувала мені голову.

Тож я чекала.

Коли приїде поїзд, я кинуся навтьоки. Неподалік були двері — аварійний вихід з автобуса. Батько казав, що людина запросто пережене привид, болотяного чоловічка чи будь-якого іншого монстра.

— Вони можуть заскочити тебе лише зненацька. А якщо ти будеш насторожі, то завжди зможеш втекти.

— Але ж вони швидкі.

— Ні, вони не швидкі. Мертвяки повільні. Щоб бігти, ти мусиш бути живим. Твоє серце повинно битися.

— Чому?

— Бо якщо твоє серце не б'ється, то ти мертвий. А якщо ти мертвий, то ти не можеш бігати.

— А як ти тоді рухаєшся, якщо ти мертвий?

— А ніяк. Напевне, ти просто пурхаєш. Як листок за вітром. Енергія чи щось інше підхоплює тебе з одного місця і кладе на інше. Це як магія. Коли ти мертвий, тобі потрібна ціла купа магії — набагато більше, ніж живому.

Я не могла цього уявити. Але все одно вірила йому.

— То коли побачиш монстра, треба тікати?

— Тікати треба ще до того, як побачиш. Коли відчуєш його. Коли знатимеш, що він поблизу і збирається напасти і схопити тебе. Не так, як у фільмах. У фільмах показують самих ідіотів. Які чекають, доки їх схоплять. Вони падають, озираються і кричать. А треба просто бігти. Тоді ти врятований.

Все, чекати більше не можна. Поїзд запізнювався. У сорго засіли болотяні люди; я чула, як вони там шарудять. А королева Ґун-хільда вимагала їжі. Але я була жива, тож я побігла.

Я чавила кросівками лисохвіст і люпини. Пробачте, думала я, пробачте. Але я не озиралася і не кричала.

Я просто передавала послання: Класік, почуй мене. Ти прокинулась, ти більше не спиш. Ти прокинулась, ти більше не спиш. Ти прокинулась...

На стежці мерехтіли світлячки, тож довелося закрити рот, щоб не проковтнути котрогось. Якщо б я його проковтнула, мій живіт почав би блимати. Тоді, якщо б довелося сховатись у бур'янах, знайти мене було б раз плюнути. Я була б тоді як Баґз Банні[25],який ходить перед Елмером Фаддом[26] з мішенню на задку і допитується: «Слухайте, а чого ви думаєте, що в цьому лісі є кріль?»

— Ох, нафіть не снаю. Фнутрішній холос пітказує.

Добігаючи до подвір'я, я почула звук поїзда. Земля задрижала.

Важко дихаючи, я прихилилася до флагштока і відчула, як сталь вібрує по моїх плечах. Вітер колихав гумай, на руках у мене з'явилася гусяча шкіра. Ніхто не гнався за мною по стежці, принаймні поки що. Я намагалася розгледіти щось крізь густі зарослі сорго, але це було неможливо. Але я і так знала, що там відбувається: на пасовиську з автобуса витрясало світлячків. Шматки скла гримотіли у згорілому проході і градом осипалися з вікон. І протягом деякого часу королева Ґунхільда не могла перетнути колію.

Класік вийшла на зв'язок, але сигнал був слабким: Все гаразд. Я прокинулася. Приходь, забери мене.

Все припинилося: шум, поїзд, вітер. Мої долоні пітніли як скажені. Але я була в безпеці. Я піднялася на ґанок і зайшла до будинку.

Батько був у кріслі. Я бачила його потилицю. Карта Данії сповзала зі стіни — верхній кутик відчепився. У мене майнула думка, що потрібно закріпити її, але це означало підійти близько до нього. Він, напевне, знову змінив колір; щойно я згадала про його шкіру, мене пройняв жах, особливо зараз, коли в будинку стало темно. Він був схожий на Перстень Настрою зі скриньки моєї матері, який ставав то синім, то чорним. Той перстень ніколи не працював як слід.

Нічна сорочка валялася на підлозі під дверима, я підняла її. Атлас був такий м'який. Я притулила його до щоки.

— Гладенький, наче дупця немовляти, — сказала я, заспокоюючись від звучання власного голосу.

У мене є ідея — думала Класік.

Яка?

Забери мене звідси, і я скажу тобі.

Я колисала нічну сорочку, наче дитину. На сходах світла не було, вони були чорні як смола, я не бачила, куди ступаю. Але я уявила, що в затишку моїх рук спочиває дупця немовляти, і це мене ощасливило.

— Я так тебе люблю, — сказала я нічній сорочці. — Дорогесенька моя.

Коли я показала своє дитя Класік, вона сказала:

— Воно мертве. У нього немає кісток.

З усіх ляльок, що лежали на перуці, вона одна прокинулася.

— Мені байдуже. Воно гладеньке.

— У нього не б'ється серце.

— У тебе теж.

— Звідки ти знаєш? — сказала вона. — Може, і б'ється.

— Вибач.

Я не хотіла сперечатися. Вона була впертюхою. Якщо я почну сперечатися, вона не схоче розповісти про свою ідею, хоч я вже й сама здогадалася. Тож я обережно поклала нічну сорочку на подушку і натягла Класік на палець.

— Візьми перуку, — сказала вона.

Я схопила перуку, розметавши Пані-Модні-Джинси, Чарівну Чупринку та Стильняжку по матраці. Тоді пішла у ванну і взяла косметичку. Перед тим як рушити назад, я помітила, що дверцята на горище відчинені, а за ними — густа темрява, космос, порожнеча, де могла залягти у сплячку Болотяна Людина. Горище було зовсім не таким, як удень, — це був інший світ, чорна діра Торохкала. Я намагалася посунути засув, але він не піддавався. Я сильно натиснула на нього долонею. Коли я забрала руку, засув відскочив назад. Тож я витягла з косметички маленьку зубну щіточку, щетинки якої були вимазані тушшю для вій, зачинила дверцята і підперла їх щіткою, просунувши її в петлю засува.

— Не рухайся, — наказала я щітці, — бо помреш.

Зубні щітки іноді помирають. Щетинки розлазяться, і все. І кросівки вмирають. І будівлі. І мами з татками. Планета кишить вмирущими, вмерлими, мертвими. Але хтось дуже гарний, як-от Кла-сік, може жити вічно. Смерть потворна.

У вітальні я прошепотіла:

— Ти видиво.

Перука дуже личила моєму батькові, біляві пасма майже сховали його хвостик.

— Ти сенсація.

Його обличчя залишалося блідим. Він мало змінився за день. Від цього мені полегшало. Я знайшла в косметичці рожеві рум'яна і трохи підмалювала його щоки, підборіддя, мочки вух; це зробило червоні прищі ще яскравішими. Потім зняла берет і вдягла йому на голову.

Тепер він був красень. Я поцілувала його в губи. Шкіра була штучною на дотик, схожою на гуму. Я цілувала, допоки його губи не зачервонілися від моєї помади. Тоді ми з Класік сіли біля його черевиків і захоплювалися ним.

— Ми страшенно пишаємось тобою, — сказала я йому. — Ти міс Америка.

Тієї ночі я спала в його кімнаті за зачиненими дверима. Тільки я і Класік. Деякий час я спостерігала за миганням сигнального ліхтаря на вежі. Але недовго — я не хотіла, щоб він загіпнотизував мене. Тоді я лягла на батьків матрац, тихенько. Я заплющила очі і почала передавати сигнали у вітальню.

Татку?.. Це я. Добре мене чути? Татку?.. Якщо ти мене чуєш, скажи що-небудь. Це я. Радіо «Желіза-Роуз» мовить з твоєї спальні. Ти там?

10.

Сидячи на сходах ґанку, я набрала в рот води з пляшки і пирс-нула на волосся Класік. У Торохкалі не було шампуню, тож доводилось уявляти. Я терла її, наче намилювала. Мокрим її руде волосся здавалося коричневим.

Я називала її «міс».

«Яку зачіску Ви хочете сьогодні, міс?» або: «Міс, можливо, Ви б хотіли спробувати наші ексклюзивні засоби догляду за волоссям?»

Але вона наказала мені просто помити їй голову і не патякати.

— Слухаюся, міс.

Клієнт завжди правий, навіть якщо він неправий. Тож я запустила пальці в волосся Класік, натиснула на її пластмасову голову і стулила пельку. Якби це була моя мати, я мала б постукувати кулаком по її голові, наче в двері, тільки легше. Тоді я розтискала кулак і повільно випростувала пальці. Від цього у моєї матері по шкірі пробігав холодок.

— Розбиваю яйце.

— Ну ж бо.

Ми робили це по черзі. Ми з мамою. Розбивали яйця об голови одна одній. Часто гатили обома руками, потім розтискали кулаки, і з кінчиків пальців стікала масляниста рідина, котилася по шиї, по обличчю, поза вуха. І від цього тіло покривалося гусячою шкірою. Я обожнювала цю гру.

Була ще одна мурашкова гра — «Павук-кусь-дмух».

— Лізе-лізе павучисько...

Кінчики пальців підіймаються по спині до плечей.

— Кусь-кусь за плечисько...

Щипають за лопатки.

— Я дмухну разок...

Дують на шию, ведучи нігтями вниз по спині.

— Маєш холодок.

Це завжди спрацьовувало. Шкіра спухала і вкривалася пухирцями. Я терла руки і шию, щоб вони швидше посходили.

— Нумо ще раз, — просила я маму, коли пухирці зникали. — Ще один разочок.

— Перед тим ти казала те саме.

— Це востаннє, обіцяю. Тільки разочок.

А іноді ми мили одна одній голови. Без води і шампуню. Ми робили це в її спальні. Уявно.

Мати завжди казала: «Можливо, міс, Ви б хотіли спробувати наші ексклюзивні засоби догляду за волоссям?»

— Ні, дякую, — відповідала я. — Іншим разом.

Я хотіла, щоб вона мовчки гладила мене по голові. Я заплющувала очі, знаючи, що масаж триватиме недовго, але бажаючи, щоб він не закінчувався ніколи. Мама могла мене так приспати, і мені це подобалось.

Але Класік не хотіла спати. Коли я полоскала її волосся, вона вдивлялася вдалечінь широко розплющеними очима, розглядаючи сірі хмари, що простягались над головою. Сонце ховалося, але я не бачила куди.

Того ранку туман огорнув землю, затінивши все навколо. Я відсунула фіранки над ліжком у батьковій спальні.

— Ми летимо, — сказала я Класік, уявляючи, як Торохкало дрейфує у хмарі. Доки я вдяглася і вийшла надвір з пляшкою води, туман розвіявся. Будинок спустився з похмурого неба, і бабусин маєток знову був у безпеці.

Я відтиснула волосся Класік, струсила воду з руки і сказала:

— Буде гроза. А потім повінь, і Торохкало понесе за водою разом із нами.

Потім я пригладила її волосся, стискаючи долонями, щоб воно не покрутилося.

— Ти чистенька аж блищиш, — сказала я їй. — Чистіша за мило.

Класік ігнорувала мене. Вона сердилася, бо я не скористалася шампунем. Вона думала, що я плювала їй на волосся. І моя слина смердить. Я пояснила їй, що то була вода з пляшки і що я лише скропила нею волосся, щоб не намочити його надто сильно.

— Що я ще можу зробити? — спитала я. — Як тебе розважити?

— Не хочеш подивитися, як там радіо? Перевірити, чи воно ще там...

— А ти хочеш?

— Так.

Наші думки збіглися.

Я стрімголов мчала до колії, тримаючи Класік нагорі, щоб її волосся швидше висохло. Ми вилізли на насип, я присіла в траву біля рейок, але привиду там не було. Тож я спустилася на її галявину; там пахло землею і вогкістю, наче щойно пройшов дощ. Грозові хмари кружляли над сорго, а за ними ховався нечіткий і круглий, наче місяць, м'яч сонця.

Ми з Класік пішли до того місця, де напередодні залишили подарунок.

— Вона приходила сюди, — сказала я, нахиляючись над камінням.

Радіо не було.

— Вона знайшла його.

— І подивися, що вона зробила.

Каміння було розташоване інакше, у формі ідеально рівної вісімки, в кожній петлі якої було посаджено блакитний люпин. Я вирішила, що це знак, визнання, подяка. І від мене чекали відповіді. Тож я посадила Класік у петлю, під люпином, і взялася перекладати каміння. Але ніяк не могла придумати, що мені скласти. Ще одне коло — це нецікаво. Квадрат чи стріла — тупо.

Тоді я вирішила намалювати усмішку.

«Міжнародний знак дружби, — так називав усмішки мій батько. — В Японії, Мексиці чи Голландії — всюди вона означає те саме». Він ніколи не давав автографів, а просто малював усмішку, а під нею ставив свої ініціали.

Часом ми з ним годинами сиділи за кухонним столом і малювали кольоровими олівцями в моєму альбомі, який називався «Великий Вождь»[27]. Я малювала соняшники, Барбі чи контурні фігурки на парашутах. А батько малював чорні усмішки — дужки-ротики, крапочки-очка, крапочки-носики — різних форм і розмірів, але завжди одні й ті ж. Він заповнював ними сторінку за сторінкою. А одного разу намалював прапор Америки червоними, білими та синіми усмішками.

Іноді, вкладаючи мене спати, він наспівував пісеньку:

Ти питаєш себе, чи кохаю тебе,

Що візьмеш із такого гульвіси?

Та поглянь лиш уважно на моє лице,

І мій усміх всю правду тобі донесе,

Таємниці відгорне завісу.

Я мугикала цю пісеньку, розгрібаючи руками каміння. Жін-ка-привид знайде мій світовий знак дружби і, ймовірно, усміхнеться чи засміється. Або почне насвистувати свою приємну мелодію, знаючи, що вона комусь небайдужа. А я прийду сюди завтра і подивлюся, що вона вибудує з каміння.

Та не так сталося, як гадалося.

Я повинна була помітити сповнений страху погляд Класік — вона заніміло дивилася повз мене величезними завмерлими блакитними очима. Але я не зауважила. Я запрацювалася, втискаючи обіруч камінь у землю.

Хмари розступилися, і позаду мене раптом засяяло сонце. Здоровенна тінь майнула по моїй спині й лягла на незакінчену кам'яну усмішку; це був широкий силует жінки-привиду із бджо-лярською маскою навскіс. Я завмерла; серце ледь не вискочило з грудей, руки затремтіли.

— Дитинко, — сказала вона низьким голосом, — ти що робиш? — Голос у неї був схожий на чоловічий; такі звуки видавав вранці мій батько своїм хриплим, закладеним горлом.

Мені відібрало мову. Ноги оніміли. Руки невпинно тремтіли.

Тінь ворухнулася. Вона наближалася: я чула тупіт її кроків. Краєм ока я побачила поділ її сукні та брудні високі коричневі черевики.

Потім вона стала переді мною, постукуючи носаком черевика по камінню, і сказала:

— Так не годиться. Дивися, ти ж зруйнувала мої котячі очі.

Котячі очі? Не вісімка, а котячі очі з люпинами замість зіниць.

Я повільно підняла голову і зміряла її поглядом: білий фартух, сірі рукавиці, сонцезахисний шолом, обтягнений сітчастою маскою з усіх боків. Руки схрещені. В отворі сітки я побачила її обличчя: великий ніс, велика щелепа, окуляри в золотистій оправі.

Іди геть, привиде, прошу тебе, подумала я. Ти лякаєш мене.

— Ти що, німа, хуліганко? — спитала вона. — Ти не вмієш говорити?

Я потрусила головою.

— І що це означає? Так чи ні?

— Мені страшно, — пробубніла я.

— Хуліганці страшно, — сказала вона. — І правильно.

Вона переплутала мене з кимось іншим.

— Я не хуліганка, — сказала я.

— Га?

— Я не хуліганка. Я Желіза-Роуз.

— Залізна що?

— Роуз.

— Ага, — сказала вона, киваючи. Вона повторила моє ім'я, обертаючи його в роті, наче скляну кульку. А потім повела далі: — Ну, хуліганко, чи як там тебе, ти розумієш?

— Ні.

Вона забрала руки з грудей:

— Гаразд. Це не важливо.

Потім вона зітхнула і ще раз постукала по камінню.

Заціпенівши, я сиділа на осонні, торкалася пальцями землі, і страх, який допіру так сильно мене скував, тепер поволі слабшав. Не обов'язково втікати прямо зараз, можна ще трішки почекати.

— Бджоли є?

Я спромоглася знизати плечима.

— Один укус — і я паралізована, — сказала вона. — Один укус — і я, вважай, мертва.

— Ви і є мертва.

Жінка-привид схопила ротом повітря, так наче я її налякала.

— Та що ти таке кажеш? — мовила вона. — Що ж ти за дитина така?

Я знизала плечима.

— Ну, якщо ти побачиш бджолу або почуєш бджолу, ти ж мені скажеш, правда?

Я кивнула.

— Якщо вони мене покусають і я помру, винною будеш ти.

Рукавиці піднеслися до маски, розкрили сітку і закинули її поверх шолома. Волосся, що звисало з її лоба, здавалося неприродно жовтим і нагадувало мені бляклі кутики пошарпаної газети, яку батько постійно читав в туалеті: «ПОМЕР КОРОЛЬ РОК-Н-РОЛУ».

Обличчя привиду?

Ні, подумала Класік.

Але вона була білою. На щоках рум'янець, широке лице, відірваний погляд — її обличчя було незворушним, але водночас і невблаганним, поморщеним та витонченим. В окулярах бракувало лівої лінзи, а права була темною і непрозорою.

— Тримайтесь подалі звідси, — говорила вона сама до себе, малюючи коло в повітрі. — Знайдіть собі інше місце для ваших пустощів.

Я не знала, кого вона має на увазі: нас із Класік чи бджіл.

Вона плеснула в долоні один раз. Повернула голову і сплюнула.

— Це притримає їх на деякий час, — сказала вона мені. — Зазвичай це спрацьовує. Ти здивуєшся.

Потім вона стала на коліна, розглядаючи руїни під ногами. Наче парашут, що опускається на землю, поділ її сукні надувся і знявся вгору. Вона взяла каміння, яке я переклала, трохи похитала головою і почала лагодити свої котячі очі.

— Розумієш, усе має своє місце, — казала вона, складаючи каміння. — Навіть дрібнички. Якщо ти щось зачепиш, зрушиш з місця, то не буде порядку. А потім не стане і світла. Почнеться суцільний хаос.

Вона зупинилася і подивилася на Класік, яка сиділа під люпином.

— Це для мене?

— Це Класік. Вона моя подруга.

Вона витягла Класік, стиснувши її між великим і вказівним пальцями, і відвела її від обличчя, наче смердючу шкарпетку.

— Думаю, тобі варто прискіпливіше обирати друзів. Візьми це.

Я нахилилася, обережно приймаючи Класік. І спостерігала за тим, як рукавиці розгладжують землю, поправляють стеблинки люпинів-зіниць, переносять каміння.

— Дозвольте, я Вам допоможу.

— Нізащо. Взагалі-то, ти підеш геть. Мені нічого більше сказати. Ти осліпила котяче око.

— Але я можу допомогти.

— Ага, звісно. Йди геть і допоможи мені. Іди... Тобто ти мені допоможеш, як підеш. Тобі тут не місце.

Вона примружилась і глянула на мене одним оком — друге було сховане за темною лінзою — наче пірат. Потім схопила сітку і натягла на обличчя, ніби гримнула дверима у мене перед носом.

Це було несправедливо; я могла допомогти їй поратися в саду. А тепер вона ігнорувала мене.

— Ви несправжній привид, — сказала я, підводячись.

— Думаю, ні. Поки що.

Гидка бабенція, подумала я.

І пошкодувала, що віддала їй радіо. Вона не подякувала і погано повелася з Класік. Тож я пішла від неї. Я обернулася і побігла. Та коли я дерлася насипом, вона гукнула мене.

— Залізна Роуз, — сказала вона. — А що ти ще вмієш робити?

Я вдавала глуху. Долізши до колії, я випросталась, насупила брови і озирнулася на галявину. Вона тріпала рукавиці об фартух, скоса дивлячись на мене.

— Дитино, чим ти любиш займатися, — вона вказала пальцем на котячі очі, — окрім як капостити?

Я не могла придумати нічого путнього, тож ляпнула те, що перше спало на гадку:

— Я воюю з білками. А також їм.

Деякий час вона мовчала. Потім почухала підборіддя через сітку.

— Гаразд, — врешті сказала вона. — Приходь завтра сюди десь опівдні, і ми поїмо, що скажеш? Але зараз іди, іди, звідки прийшла, туди, де тобі місце. Мені більше нічого сказати. Просто приходь завтра — а подругу свою облиш, вона як більмо на оці.

Я вирівняла брови.

— Добре, — сказала я.

Прямуючи до будинку, я вичавила з себе клекотливий смішок. Я підкинула Класік угору і впіймала. Якщо жінка-привид і не була привидом, то вона принаймні була приязною; майже. А завтра ми будемо їсти разом, можливо, навіть розбиватимемо яйця об голови одна одній.

Але Класік була нещасна. Вона хнюпилась усю дорогу додому.

— Вона не ненавидить тебе, — запевняла я її. — Не ненавидить.

Та Класік не зважала на мої слова. Я й сама не зважала. Зрештою, вона була більмом в оці.

Два

11.

Класік, давай я розповім тобі про пікнік з привидом і про те, що я бачила і робила опісля. Шкода, що ти не могла піти зі мною, — їжа була пречудова, краща за крекери та арахісове масло; вона принесла всіляку смакоту: жирне темне м'ясо, схоже на куряче стегно (хоч я й не можу сказати напевне, що то було саме воно) на мереживній лляній скатертині. І яблучний сік. І кекс, половинка. Я не з'їла це все, але з'їла таки достатньо, щоб заснути.

Але нехай я спершу розкажу тобі про те, як я чекала на привид.

Звісно ж, ніякий вона не привид. Ти знала це. Її звуть Делл, вона живе далеко, серед мескітових дерев, у будиночку з сірого та червоно-коричневого каменю. Я йшла за нею після пікніка, але вона не знала про це. Принаймні я думаю, що не знала.

Але перед тим я з годину сиділа, схрестивши ноги, на галявині перед котячими очима. Небо було чистим, а повітря прохолодним. Час від часу шамотів гумай, наче хтось там бродив у сорго, — та то лише вітер вирішив погратися зі мною. Як ти знаєш, я напомадилась і нарум'янилась. У мене були чисті руки (я вмилася на ґанку, зливаючи з пляшки у пригорщу. Потім я передніми зубами повичищала бруд з-під нігтів).

Якраз у ту мить, коли я вже подумала, що Делл забула про мене, вона проштовхнулася крізь гумай, промовляючи на свій лад половину мого імені. «Залізна, Залізна, Залізна...»

В одній руці вона тримала кошик з їжею, а в другій несла стьобане покривало.

Вона спитала з-під сітки:

— Довго ти тут? Сподіваюся, що ні. Ти ж не чіпала моїх котячих очей? Ти ж нічого тут не зруйнувала, правда? Ти тут всього кілька хвилин?

Цей хриплий чоловічий голос, це жаб'яче булькотіння.

— Поквапся, дитинко. Ми гаємо час, а в мене ще купа справ на сьогодні.

І вона пішла назад тією ж дорогою, якою прийшла сюди, зникаючи в заростях сорго, тож я скочила на ноги і підстрибом подалася за нею.

Невдовзі я опинилася на новій території, далеко від Торохкала та колії. А Делл питала:

— Ти що, народилася серед койотів? Ти койотське дитя? Ти вистрибнула з-під землі? Як ти взагалі з'явилася?

Але я не знала, що вона має на увазі.

— Я живу в Торохкалі, — сказала я їй. — І ще в Лос-Анджелесі, але не зараз — зараз у Торохкалі.

— Торохкалі? Виходить, ти торохтійка. Ти торохтійка.

Я не знала, жартує вона чи ні.

— Там мій татко, — продовжила я, — і Класік, і Пані-Модні-Джин-си, і Стильняжка з Чарівною Чупринкою.

— Верзеш казна-що, — сказала вона. — Ти незграбна і вульгарна. Мені тебе шкода.

Ми ступали по ділянці, де зерно було вже обмолочене; біла стерня колола стопи.

— Ти обережніше тут, — сказала вона. — Ти на моїй землі. Тут усе належить мені, кожен дюйм.

На цій же ділянці вона розкинула картате покривало, клітинки розгорнулись і опустились на землю. Але мені не можна було сідати на нього. Вона так наказала. Я мусила сидіти на сіні; від цього знову засвербіли гомілки.

Класік, ти пам'ятаєш наші чаювання? Я розставляла тебе та решту голів навколо складеного паперового рушника у наметі біля телевізора. А потім ніби наливала вам чай у крихітні пластмасові чашечки. «Ви мої гості, — казала я. — Дозвольте вас обслужити».

Де-не-де вітерець зім'яв покривало. Я нахилилася, щоб розгладити складку на краю, а Делл сказала: «Не переймайся». Це була її вечірка. Вона дбала про порядок. У неї були лляні серветки та одноразові картонні горнята. Я була почесною гостею.

— Гарно пахне, — сказала я. — А я вимила руки.

Вона мала б сказати, як гарно я виглядаю.

— Тихо ти, — наказала вона мені. — Годі молоти нісенітниці.

Вона вийняла зі свого кошика три тарілки, накриті фольгою, і термос, порозкладала це все по кутках покривала. Потім всілася посередині, наче товстий джин на летючий килим (сітки на обличчі не було — на той час вона вже намалювала кола в повітрі, наклала закляття на бджіл, плеснула в долоні і сплюнула).

А потім вона відгорнула фольгу і подала їжу, обережно виймаючи її пальцями в рукавицях.

— Трохи цього.

Шматочок м'яса.

— І трохи цього.

Кекс.

— Якщо розіллєш хоч краплю, більше не отримаєш.

Яблучний сік.

Це було небагато. Але смачно, я вже казала. Скромний бенкет. А з'ївши свою частку, я помітила, що продовжую насичуватись, дивлячись на Делл. Поклавши серветку на коліна, вона їла прямо з тарілок — усе те м'ясо, три шматки кексу, термос правив їй за чашку.

Але я не образилась, Класік. Я була задоволена.

Я чула нерівний звук її дихання, бачила, як ходять щелепи. Вона не дивилася на мене. Так, наче мене взагалі не існувало. Наче я була привидом. Вона просто несамовито жувала, хапаючи рукавицями їжу — шматок за шматком, — і здавалося, що вона розмовляє сама з собою, говорить з повним ротом, крекче.

Темна лінза її окулярів вкупі з цим бурмотінням робили її схожою на пірата. Гумай, що колишеться вдалині, став океаном. І ми були на безлюдному острові, а ця їжа була скарбом. «Чорт забирай, — я майже уявляла, як вона це промовляє: — Го-го! Гарненька здобич!»

Я відригнула, випускаючи душок підкопченого м'яса; присмак був приємний. Потім розпласталася на сіні і дозволила очам заплющитися.

Я заснула? Напевне. Мене розбудив вибух у кар'єрі, і я помітила, що покривало зникло. І кошик теж. На місці тарілок тепер снували мурахи в пошуках залишків їжі.

А потім я побачила Делл: її сукня тріпотіла на вітрі, сітку завіяло набік; забравши своє манаття, вона поспішала назустріч незнайомим землям — туди, де на краю поля виднілися густі зарослі ме-скітових дерев. Тож я пішла за нею, тримаючись за кілька метрів позаду. Я шпигун, таємний агент Желіза-Роуз, що переслідує Пірат-ку-Годувальницю. Як її звати, я дізналася пізніше.

Я невидима, думала я. Ти не бачиш мене. Я привид.

Мескітові дерева широко порозкидали віття, прикриваючи звивисту стежку. Я втратила Делл з поля зору, але чула, як вона насвистує веселу пісеньку. Тож я знала, що вона десь недалеко попереду.

Оця пісенька: Піднесіть мене до Ісуса, розіпніть на хресті біля нього. Мій батько іноді співав її. О, блаженний цей день — я спасенний, я вишу біля мого Бога.

І я повинна була розповісти це тобі раніше, Класік. І я хочу розповісти тобі це зараз...

Делл не живе в печері. Її не душили і не топили в болоті, а коро-леви-матері всіх світлячків не існує (я згадувала про це?): світло, яке ми бачили серед дерев, іде від її будинку — це ліхтар над вхідними дверима, і він світить навіть удень, такий яскраво-жовтий, і, підозрюю, слугує радше засторогою, ніж запрошенням.

Її будинок схований поміж мескітових дерев, він схожий на старезну хатину відьми з казок. Але подвір'я доглянуте, без жодного бур'яну. Земля довкола рівна, мабуть, розгладжена граблями. Обабіч стежини, всіяної гравієм і оточеної камінням дивакуватої форми, у горщиках ростуть гарбузи і помідори.

А ще, Класік, я бачила будинок всередині. Я була обережною, пройшла навшпиньки по ґанку і зазирнула у відчинене вікно, хоч це було доволі нелегко. Всі вікна були завішені. Фіранки засунуті. Наче сонячне світло було ворогом. Але мені вдалося. Одна штора підім'ялася знизу і відхилилася, і я, коли вивернула голову, змогла побачити, що відбувається всередині.

Можливо, подумала я, можливо, ти відьма. Чи вампір. Може, саме тому ти носиш ту маску — щоб не розчинитися. Ось чому ти залишила мене там, у полі — ти вже почала танути.

Але Делл не розчинилася. Вона була у їдальні чи у вітальні — точно не пам'ятаю. І вона зняла свою маску. Руки порпалися у волоссі, зав'язуючи його за головою. Потім вона взяла шпильки, які тримала в роті, стромила їх у ґульку волосся і промовила:

— Убий того кролика сам, я сьогодні дуже зайнята. Ти що, думаєш, лише в тебе є справи? Дуже сумніваюся. Я справді сумніваюся, що ти так думаєш. Справді.

Спочатку я не бачила, з ким вона говорить. Окрім самої Делл, я взагалі мало що бачила. Кімната була тьмяна, годі було щось розгледіти, але вона стояла прямісінько біля вікна і причісувалася біля настільної лампи. І я пригадую, мені здавалося, наче там, всередині, зараз ніч, наче годинник у неї йде навиворіт. А вночі, уявляла я, фіранки відсунуті, а будинок світиться зсередини. Все було навпаки.

— Я не можу вбивати кроликів, Делл, бо я не можу, ти ж знаєш, що я не можу.

Її звуть Делл, сказала я собі. Делл.

Але хто промовляв її ім'я — хлопчик чи чоловік? Я не знала. Голос був в'ялим і писклявим, майже дівчачим.

— Ти мене чуєш? Мені стає погано, якщо я роблю це з кроликами. Я не робитиму цього.

Чоловік. Говорив якось дурнувато. Так говорив мій батько, коли вдавав розумово відсталого — тягнув за собою ногу, ганяючись за мною по квартирі. Він викривляв губи і запитував: «Желізо-Роуз, ти теж особлива? Я особливий людина, Желізо-Роуз. Ти любити мене? Ти дружити зі мною? Я думаю ти г-р-рненька. Я твій особливий друг». Я ненавиділа, коли він таке витворяв. Мене дратував його перекривлений і тупий вираз обличчя. І його вимова — він говорив розмазано, незв'язно і бризкав слиною. Гидота.

— Я вже поклала їжу собі в животик, — сказала Делл. — Я що, служниця? Чи дружина? Я що, замовляю погоду? Знайди собі щось поїсти. Ти знаєш як, це точно. Ти вже не маленький, Діккен-се. Абсолютно.

І тут він з'явився, тримаючи червону свічку під вузьким підборіддям. Делл стояла спиною до нього; його довгасте обличчя в блакитних окулярах для плавання зависло біля її плеча. Вона назвала його Діккенсом, його череп був розділений навпіл широченним шрамом, наче йому зробили зачіску зі шкіри.

— Мій животик порожній, — сказав він. — Не залишила мені й крихти. Ти чуєш? Ти жодної крихти мені не залишила.

Мені стало його шкода. Голос у нього тремтів. Здавалося, він от-от заплаче.

— Твій животик отримає вечерю, — сказала Делл. — На вечерю буде кролик. Але не на обід. Обіду не буде, це точно. Я нагодую тебе ввечері, гаразд? Але я повинна почитати матусі перед тим, як уб'ю його для тебе.

Потім вона обернулася і вийшла з кімнати, він поплівся за нею хвостом, свічка палахкотіла у проміжку між ними. Я ще трохи постояла біля вікна, прислухаючись, але вони більше не повертались. Я більше їх не чула. В будинку було тихо. Тож я подалася додому.

І того вечора у Торохкалі я збрехала тобі, Класік. Я сказала тобі, що Делл та Діккенс запросили мене до будинку. Я сказала, що ми танцювали разом, грали в карти і співали, і їли печиво з горіховою начинкою зі срібної таці. Все це брехня. І Делл не полагодила радіо, і батько не передавав повідомлення, коли ми троє взялися за руки (я не переказала тобі повідомлення, сказала, що це таємниця). І Делл не назвала мене пошепки своїм найкращим другом. Не казала вона такого. І не проводила мене додому. Я повернулася сама.

Але про кролячу нору я не збрехала. Думаю, ти про це знаєш. Принаймні я думаю, що то була кроляча нора — під мескітовим деревом, за кілька метрів від будинку Делл. Я помітила її зі стежки. Вона була достатньо великою, щоб туди пролізла голова, але я не наважилася зазирнути всередину. Навпаки, я трималася на відстані, щоб мене не засмоктало.

— Вона збирається вбити тебе, — сказала я норі, сподіваючись, що кролик почує мене, якщо він там. — Збирається зловити тебе на вечерю, тож краще ховайся. Інакше вони тебе з'їдять.

Я розповіла тобі, що я це сказала, Класік? Того вечора, коли ми лежали біля батькових черевиків, я згадала про те, що попередила кролика? Мабуть, ні. Але я розповідаю тобі зараз. І я шкодую, що показала тобі ту нору. Дуже, дуже шкодую.

12.

Мій батько пердів, беззвучно, але жахливо, і запах заповнив весь перший поверх Торохкала. Він був кислим, настільки сильним і нестерпним, що я була змушена відчинити вхідні двері. Але я не боялася, що досередини заскочить білка, — я знала, що досить їй разок понюшкувати — і вона одразу передумає заходити. Збере свої білячі манатки і подасться в гори. І я її зрозумію.

— Перестань випускати джинів! Пукати йди надвір!

Я була в кухні, готувала батькові обід — крекер з арахісовим маслом — і насолоджувалась перемогою: мурашине військо було остаточно розбите, їхні тільця розмазані по стільниці. Їх лави і так суттєво проріділи — винищувати залишалося все менше і менше — тож вирішальна битва була неважкою. Та якщо б їх не вбила я, це зробили б батькові смердючі флюїди. Тож ця різанина була виявом милосердя.

Випускати джинів.

Так батько називав пердіння.

Або пускати повітряні тістечка.

— В Китаї, — розповідав він мені, — зовсім по-іншому розуміють деякі речі: що гучніша відрижка, то краща їжа. Або зволиш пустити потужне повітряне тістечко — і отримаєш безкоштовний десерт. Там це один з видів мистецтва.

— Фу-у-у-у.

Я не хочу жити в Китаї.

А іноді, коли ми їли разом, він пукав і казав:

— Желізо-Роуз, не можу в це повірити! Ти випускаєш джина за столом. Яке жахіття!

Але я ніколи цього не робила. Це все він. І коли я починала заперечувати, він шкірився і пукав знову.

— Припини!

— Боже милий, — казав він, вдаючи роздратування. — Запхай туди корок! Я ж намагаюся їсти!

І що більше я лютувала, то веселішим ставав батько.

— Перестань! — кричала я, зриваючись на сльози. — Це все ти! Ти це робиш!

— Оце так! Що тут здохло?

І він махав рукою перед носом, сміючись.

Але мати ненавиділа його повітряні тістечка. Вона вилітала з кухні і з тріском зачиняла двері спальні. Або кидала в нього чимось — ложкою чи пультом від телевізора. Одного разу, коли вона їла за столом, він випустив гучнезного джина у вітальні; тоді вона вдарила кулаком по столу. Вона продовжувала тарабанити, дзеленчали виделки, сільничка, перечниця і заморожені продукти.

Потім вона спокійно вийшла з кімнати, дивлячись лютим поглядом, але не кажучи ні слова.

І злизуючи арахісове масло зі свого пальця-ножа, я раділа, що матері немає з нами в Торохкалі. Вона б точно збожеволіла і, мабуть, зірвала би з нього перуку і берет і влупила по писку. А потім задушила б його хвостом або товкла по черепу, доки той не трісне. Тож добре, що її немає, а то мені довелось би й для неї готувати обід; краще вже довіку нюхати батькові пуки.

— Ти справжня смердючка, — сказала я йому, — і навіть не думай казати, що це я, бо це ти. І ти чудово це знаєш.

Його їжа чекала на підлозі — шість крекерів з арахісовим маслом, три біля правого черевика, три біля лівого. Але він не виглядав на голодного. Навпаки, він здавався якимось нафаршированим: кінчик язика стирчав між пурпурових губ, обличчя надулося, пудра трохи згладжувала спухлі щоки.

— Що ти їси? Ти просто здоровань. Тому й пердиш. І диви який грубий — пузо вилазить.

Я уявляла, як він підіймається з крісла серед ночі — черевики скриплять по підлозі — і йде до своєї схованки, де тримає шоколадні цукерки і свої улюблені полуничні тістечка.

— Можеш з'їсти ці крекери вночі, татку, — сказала я, розглядаючи своє відображення у скельцях його окулярів. — Ти не мусиш їсти їх прямо зараз, якщо не хочеш. Але я приготувала їх для тебе, тому...

Я прикрила рот долонею, злякавшись до смерті:

Болотяний Чоловік стояв на ґанку; його швидкі кроки постукували по дошках. Визираючи з-за крісла, я побачила його постать — вона промайнула повз відчинені двері, кроки проскрипіли вздовж ґанку і різко стихли, зупинившись біля вікна вітальні. І через те вікно він дивився на мене — я майже бачила його краєм ока, але не наважувалась поглянути прямо.

Схопивши холодну батькову руку, я заверещала:

— Іди геть! Геть! Геть звідси! Не чіпай мене!

З-за скла долинув високий приглушений голос:

— Ні, ні, ні, пробачте!

Діккенс. Так його звали. Це був він.

— Її тут більше немає, я знаю, - схвильовано сказав він. - Я вже йду геть. Не сердьтеся, будь ласка. Я знову помилився. Її вже тут немає.

Я зиркнула скоса і побачила його — кістлявого, без сорочки. Він здавався переполоханим.

Він обіймав себе.

— Чого тобі треба?

Начепивши блакитні окуляри на лоба, він кивав на нас із батьком і відступав від вікна. Потім обернувся і побіг, проскочив повз двері зі словами: «Пробачте, пробачте! Я думав, що вона тут». Його кроки простукотіли по помості, спустилися сходами і швидко помчали подвір'ям.

Не думаючи, я кинулася за ним.

Зістрибнувши з нижньої сходинки у двір, я закричала:

— Діккенсе, не бійся! Делл — моя подруга! Ми ходили разом на пікнік!

Він метнувся до стежини, перелякано озираючись. Він рухався, як атлети, що їх показують по телевізору під час Олімпійських ігор, — ми з батьком завжди кепкуємо з них — одна нога попереду іншої, лікті збоку, голова рівно. Він не міг бігти дуже швидко — в'єтнамки ляскали під ногами.

— Діккенсе!

У в'єтнамках і зелених плавках, білошкірий, наче зефір, він був зовсім не страшний.

— Я найкраща подруга Делл!

Коли я добігла до пасовиська, він зник. На стежці він був прямо переді мною, але зараз його ніде не було видно. Тож я стояла на краю стежки, оглядаючи пасовисько, автобус, зарості за ним.

Телепортувався, подумала я.

А тоді я почула його важке, сперте дихання, наче його ніздрі були забиті соплями. Він причаївся в гумаї поблизу. Окуляри визирали з сорго. Він пильно дивився на мене широко розплющеними очима.

— Виходь, — сказала я, розгортаючи траву. — Я тебе бачу.

Діккенс здригнувся. Він сидів, притиснувши коліна до підборіддя, і схвильовано дивився вниз на свої шльопанці. Він цмокнув губами, але не сказав нічого.

— Я знаю, хто ти.

Його голова злегка піднялася.

— Якщо я дуже швидко біжу, — тихо сказав він, задихаючись, — то вмліваю, наче дівчинка.

Він мав обличчя і голос дитини, а тіло дорослого чоловіка.

— Я дівчинка, — сказала я йому. — Але я не вмліваю, наче дівчинка.

— Ох, — сказав він. — Ти, мабуть, не така, як усі.

— Напевно, — сказала я. — Я — Желіза-Роуз. Мій батько написав пісню про мене, бо я особлива.

Я присіла біля нього, притуливши коліна до підборіддя, і сорго закрилося за мною. Я у джунглях на сафарі. А Діккенс — африканський скаут-альбінос. А поодаль в гумаї причаїлися тигри і леви.

Він заплющив одне око, помацав окуляри на лобі.

— Звідки ти знаєш, як мене звуть?

— Делл розповіла мені про тебе. Вона моя найкраща подруга.

— Це моя сестра, — сказав він. — А ти хуліганка. Ти торохтійка, так вона сказала.

— Розкажеш! А я думала, що вона привид, а ти Болотяний Чоловік. Я так думала, поки не побачила тебе.

— Ні, я не той чоловік. Я навіть не знаю, що то за чоловік такий.

— Він живе під землею. Чекає в Ютландії.

— Ага. А то була твоя мама?

— Мій батько, — сказала я. — Думаю, він спить. І більше нічого не робить.

— Ага. Він теж гарненький.

— Знаю. Це ми з Класік постарались.

Діккенсова голова похитнулася. Він вдихнув повітря, прикривши очі.

Потім він глянув на мене, намалював пальцем на землі щось незрозуміле і сказав:

— Там, у Торохкалі, жила стара жінка. Коли я був ще малий. А двері були відчинені. Тож я подумав, може, вона там, я знав, що її немає, але подумав, що, може, вона є. Я завжди встряю в якусь халепу, коли отак помиляюсь.

Нігті на його ногах були жовті. Шрам на лисій голові — рожевий, наче пухир від опіку.

— Що в тебе з головою?

— Нічого. Просто коли я був малий, вони перерізали там всередині. Ну, не такий я вже й малий був. Просто молодший, і вони зробили це, бо я епілептик. Навіть газон не міг підстригти. Тож вони перерізали мені мозок. Тепер у мене два мозки, і я вже не епілептик, тільки іноді.

— А що це таке?

— Ну, це коли отак...

Він закотив очі догори. Тіло його почало сіпатися. Руки піднялися і затряслись. Потім він зупинився і потер шрам.

— От. А з того часу таке трапляється тільки іноді.

Я не знала, що сказати, тому спитала:

— У тебе є басейн?

— Нема. Я не вмію плавати. Я тону. Мені не можна хлюпатися в басейні чи водити машину. І грати в кеглі.

— Я не плаваю. Тільки в ванні. І не воджу машин і не граю в кеглі.

— І я. Мене хапають дрижаки, і я йду на дно, як мідна монета. Я колись водив машину, але дуже погано, а тепер Делл каже, що якщо я візьмуся за цю справу, мене заарештують або й гірше. Тож я не зможу врятувати собі життя на машині, навіть якщо буду стікати кров'ю або якщо мені відріжуть руку.

— Якщо ти сядеш за кермо, то буде.

Я закотила очі і потряслася.

— Ага. Так і буде, це точно.

Ми обоє усміхнулися. Запала мовчанка, і ми засовалися, колупаючи пальцями землю.

Над головою колихався гумай і щось собі мурмотів.

— А я хотів сказати, — нарешті мовив Діккенс, — що в мене є підводний човен. Достатньо великий. І тепер мені не доводиться плавати самому.

— Можна, я пограюся в ньому?

Спочатку він сказав «звісно», але потім додав:

— Ну, не знаю, може, завтра. Не знаю.

— Але я хотіла б подивитися на нього, я обожнюю підводні човни. І, може, ми пограємося в ньому разом?

— Може. Але розумієш, ти повинна взяти мене за руку, добре? Тоді ти зможеш піти туди зі мною.

— Гаразд.

— Щоб ми не загубили одне одного.

— Гаразд.

Він простягнув мені худорляву руку. Я взяла її. Долоня в нього була тепліша, ніж моя. Потім він прокладав шлях через гумай, притоптуючи стебла, з-під яких, наче крихітні наземні міни, вистрибували коники-стрибунці. Ми йшли паралельно до пасовиська, здалека вималювався каркас шкільного автобуса, і я сказала:

— Вночі до мене в автобус прилітають світлячки.

Діккенс стиснув мою руку.

— Це погане місце, — перелякано мовив він. — Там недобре.

Але я не спитала чому.

Ти скигля, подумала я. От чому ти так говориш. От чому ти постійно всього боїшся.

Коник застрибнув мені на гомілку. Я дозволила йому проїхатись на мені до кінця заростів сорго — потім я його прибила.

Діккенс сказав:

— У мене є мільйон пенні.

Ми йшли поруч, переступаючи через шпали. Я постійно оберталася і дивилась, чи не їде поїзд.

— Я покажу тобі.

Він випустив мою руку і, ляскаючи в'єтнамками, пішов швидше, залишивши мене позаду. Його сідниці тряслися під плавками. На вигляд дуже кумедно. Його ноги були худими й волохатими. Він нагадував мені фламінго, білого фламінго.

— Ти пташка!

— Та ні, — сказав він, нахилився і вказав на рейку. — У пташки немає пенні, а у мене їх купа.

У нього й справді було їх купа. Розплюснуті пласкі кружалка міді, втиснені в рейку, їх була незліченна кількість, вони накладалися одне на одне, простягаючись на багато метрів.

— Ти багатий.

— Колись буду. Бо одного дня вони зіллються в один великий пенні. Найбільший пенні у світі. Ти знаєш, скільки це буде?

— Мільйон доларів.

— Щонайменше. Тоді я куплю собі човен. Справжній підводний човен...

Справжній підводний човен? Він узяв мене за руку.

— „набагато кращий, ніж той, що у мене зараз.

Але в нього не було підводного човна. Насправді це був вігвам, збудований з гілок мескітових дерев і бур'янів на насипі біля колії. Там була ціла купа мотлоху — зламаний велосипед, розчавлені бляшанки, три розірвані дроти. Там не було місця для того, щоб сидіти чи гратися. Навіть перископа не було.

— Її звуть «Ліза», — сказав він мені, натягаючи окуляри на очі. — Підводні судна завжди носять жіночі імена. Надводні також. Деякі.

Я спитала, чому у велосипеда покручена рама і поламані спиці.

— Акула напала.

А дроти? А бляшанки?

— Гігантська акула.

Потім він пояснив.

Мотлох був приманкою. Він був славним мисливцем на акул і досліджував простори південного узбережжя Тихого океану на своєму підводному човні. Переважно за наживу правили пенні, але іноді він знаходив більшу приманку для своєї здобичі. Одного разу він заховався у вігвамі й чекав. Коли це вздовж колії пропливла гігантська акула, клацаючи щелепами, і потрощила все на своєму шляху: велосипед, бляшанки з-під пива, старі дроти, безпомічні пенні. Нічого не вдалося врятувати.

— Вбити цю акулу можна єдиним способом — підірвати її, — сказав він. — Каміння і списи безсилі, можеш мені повірити. Мені ще пощастило, що я залишився живий.

Раптом його голос став глибоким, зовсім не скиглявим. Він звів догори одну брову. Він здався мені хоробрим і дорослим — справжнім капітаном. Але почувши дзвіночок, що задзеленчав вдалині, він знову перетворився на Діккенса.

— Ой-ой-ой, — сказав він. — Мені треба йти додому. І тобі теж. Ти не можеш бути тут без мене. Це мій підводний човен.

Він схопив мою руку, і ми вилізли з вігвама.

Дзвіночок не вгавав.

І десь там кричала Делл:

— Діккенсе! Додому! Діккенсе! Додому! Діккенсе...

— Можемо погратися завтра, — сказав він, відпускаючи мою руку. — Не заходь у мій підводний човен без мене.

Потім він спішно побіг геть — одна нога попереду іншої, лікті збоку, голова рівно, хлясь-хлясь-хлясь.

— Бувай, друже! — гукнула я, махаючи рукою. — Не втопися!

Але він не озирнувся і не помахав. Він пішов, не сказавши ні слова.

— Приходь до мене завтра!

І я знала, що Делл годуватиме його кексом. І поїтиме яблучним соком. Вона вже, мабуть, до країв напхала кошик їжею. У мене забурчало в животі.

Потім я повернулася в Торохкало — «Пердьохкало-Смердьохка-ло», до себе мовила я — і виявила, що батьків обід вкрали, вивезли на тачці крізь відчинені двері. Крихти від крекеру були розкидані по підлозі вітальні — справжня знахідка для мурах. А на горищі лютувала білка, верещала і чинила погром — я уявляла її зуби, за-мурзані арахісовим маслом.

13.

Діккенс не зайшов по мене наступного дня.

Я їла соленики на сходах ґанку і чекала, слухаючи галасливих цикад і сподіваючись, що ось-ось пролунає вибух в кар'єрі і втихомирить їх бодай на хвилю. Потім ми з Класік гралися в «Напад Акули». Вона була маленьким карасиком і плавала туди-сюди на моєму пальці, а я клацала на неї зубами.

— Не їж мене! Не їж мене!

— Г-р-р-р-р-р-р-р-р-р!

Я поклала її в рот; на смак вона була гірша, ніж сироп від кашлю. Її волосинки позалазили мені під язик, довелося їх випльовувати. Потім я плювалась, аж доки не позбулася її присмаку.

— Ти гидотна, — сказала я їй. — Ти брудна.

— А ти закохалася в Діккенса, — сказала вона.

— Ні, не закохалася. З чого ти взяла?

— Ти закохалася в нього, бо він мисливець на акул. Тобі кортить поцілувати його шрам і триматися з ним за ручки.

— А ще в нього є підводний човен.

— Несправжній.

— Але він розбагатіє і купить справжній. У нього є більше пенні, ніж у тебе. Але я нічого тобі не покажу, якщо ти не припиниш говорити, що я закохалась, бо насправді це не так.

Діккенс фламінго. Він смішно ходить. Але ж він вполював гігантську акулу. І він мій друг.

— Він скигля.

— Іноді він також буває капітаном.

Він борознив простори південної частини Тихого океану на своїй «Лізі». Можливо, його показували по телевізору — саме там я бачила човни, океани, субмарини й акул. Може, я дивилася на Пі-Бі-Ес, як його підводний апарат досліджував уламки «Титаніка», і навіть не знала, що то Діккенс тримає штурвал.

— Він пливе по дну моря.

— Тож він не прийде.

— А може, й прийде.

— Може, він забув дорогу до Торохкала...

— І тепер шукає.

— Бо ми в небезпеці.

Торохкало швидко йде на дно, він щойно зіткнувся з айсбергом. Скоро я ковтатиму солону воду. І Класік теж. Ми повинні залишатись на поверхні, доки Діккенс нас не врятує. Він наша остання надія.

— Нумо, — сказала я. — Не можна здаватися. Ми повинні доплисти до суші.

— Але я не вмію плавати.

— Греби по-собачому, — сказала я. — Греби мерщій!

Течія знесла нас зі сходів, і ми поплили за нею, розгрібаючи руками хвилі. Потім ми опинилися під водою і ковзали між морськими водоростями-сорго. Я затримувала дихання так довго, як тільки могла. Але це було складно. Тож я перетворилась на восьминога, мої пальці вигиналися, як щупальця. А Класік стала морським коником. І ми плавали на пасовиську навколо перевернутого «Титаніка», де повз вибиті вікна туди-сюди снували піскарики-стрибунці.

— Він пішов на морське дно, — сказала я Класік, зазираючи всередину розбитого судна.

— Живих не залишилося, — сказала вона. — Всі стали привидами.

— Забираймося звідси.

Ми пропливли по насипу, щоб подивитися, чи немає Делл на галявині. Але її не було. Тож ми попливли далі і врешті виринули біля колії поблизу Діккенсового вігвама, щоб набрати повітря. Ми ледь не втонули.

— Гігантська акула може напасти в будь-яку мить, — сказала я Класік. — Ми повинні бути насторожі.

Розчавлені пенні тягнулися вздовж рейки, наче безформні краплі парафіну. Я спробувала відшкребти одну з них, та марно. Акула добряче її втиснула.

— Тут ризиковано залишатися. В підводному човні нам буде безпечніше.

Я уявила акулу, яка наближається до нас, клацаючи зубами, наздоганяє.

— Напад акули! — закричала я.

Ми з Класік перелізли через колію, спустилися з насипу і забралися в «Лізу». Але Діккенс не чекав на нас усередині. Він не стояв за штурвалом у своїх окулярах і не прочісував океанське дно в пошуках Торохкала і мене. І вігвам уже не здавався таким схожим на підводний човен, як учора.

— Напад акули!

«Ліза» розпадалася на шматки, вона не сподобалася Класік. І взагалі, Класік думала, що смердить тут ще гірше, ніж у Торохкалі. З усім цим мотлохом і брудом «Ліза» здалася їй ще більшою роз-валюхою, ніж автобус; частина даху просіла за ніч, кілька довгих мескітових гілляк валялися на зламаному велосипеді, інші вкрили порвані дроти, решта стояли сторч у землі, виглядаючи з дірки в даху. Вігвам розпався надвоє, що явно не додало його інтер'єру привабливості.

«Лізу» потопили, подумала я. Діккенс не вміє плавати. Він же не восьминіг і не морський коник.

— Це все Піратка, — сказала Класік. — Вона захопила підводний човен і взяла його в заручники. Капітана неодмінно скинуть в море. Вона втопить його, бо вона падлюка. Вона покинула тебе в полі. Вона як більмо в оці.

Мені уявилася Делл з кексом у руці, яблучним соком на губах, темною лінзою, що відбиває світло пообіднього сонця. Вона махала шаблею над головою, викрикуючи: «Го-го! Го-го!» — і тикаючи ним Діккенсові у спину, а він хляскав, наближаючись до краю палуби.

— Треба його врятувати! Врятувати капітана...

— Інакше він піде на поживу акулі!

Та врешті-решт рятувати Діккенса нам не довелося. З ним було все гаразд, він бубонів собі під ніс і посміхався, рівняючи граблями подвір'я їхнього з Делл будинку. На ньому не було в'єтнамок і плавок. І окулярів на лобі не було. Він був одягнений у червону кепку і футболку. Джинси і ковбойські черевики. Він був схожий на фермера.

— Він не капітан і не полонений.

— Аж ніяк.

Ми з Класік принишкли поміж мескітових дерев і шпигували за Діккенсом з-поза куща ялівцю. Він усе намотував кола, розгрібаючи свої власні сліди, бубонів і посміхався, бубонів і посміхався. Він ніяк не міг довести роботу до ладу. Щойно розрівнявши стежку, обертався і знову наступав на неї, повсюди залишаючи свої сліди.

Делл теж була там, у своїй масці та рукавицях, зривала помідори і гарбузи в саду, деякі складала у пластиковий пакет, а деякі скидала набік. І собі насвистувала. Але раз по раз зупинялася і казала Діккенсові: «Ні, ні, дивися: ну ти ж залишив он там шматок. Уважніше».

І вона тикала пальцем.

— Не там — он там.

Діккенс оглядав землю в пошуках пропущеного місця. Потім робив крок назад, залишаючи нові сліди.

— Он там. Так, саме там.

Потім він нервово загрібав сліди перед собою, бубонів і посміхався, бубонів і посміхався.

— Та ні ж, ні, подивися: он знову. Ти топчешся там і все псуєш. Будь уважнішим, добре?

Це могло б тривати годинами — Делл тикала б пальцем, Діккенс загрібав би, а потім робив нові сліди, але приїхав Патрік-пакуваль-ник на Ніссані. Під'їжджаючи по нерівній дорозі, він двічі посигналив; у лобовому склі відбивалося сонце.

Сигнал налякав Діккенса, він випустив з рук граблі. Потім, закусивши нижню губу, глянув на Делл і обійняв себе руками.

— Ой-ой-ой, — сказав він.

Вона випросталася, стала на доріжку з гравію і наказала йому:

— Іди в дім. І залишайся у своїй кімнаті, доки я тебе не покличу.

— Добре, Делл, добре.

І він пішов геть, побіг, мов оскаженілий, обіймаючи себе руками. Його черевики стовкли землю, залишивши ще більше слідів. Він застрибнув на ґанок і, щойно опинившись всередині, зачинив за собою двері.

— Тримайтесь подалі звідси.

Делл намалювала коло в повітрі. Потім сплеснула в долоні. Потім зняла сітку і шолом, поклала їх на стежку і плюнула на подвір'я.

— Знайдіть собі інше місце для ваших пустощів.

Ніссан уже припаркувався недалеко від будинку, дверцята водія були широко відчинені. А Патрік, напруживши всі сили, витягав з багажника два важезні паперові пакети. Потім він узяв їх під пахви, обійшов машину і подався на подвір'я, де Делл витирала рукавиці об фартух.

— Д-доброго в-вечора, м-міс Мунро, — сказав Патрік.

— Привіт, Патріку, — сказала Делл. — Уже вечір? Це ж треба, як швидко час біжить.

Вона посміхалася. Її голос звучав привітно. Вона здавалася іншою, молодшою.

— Т-т-точно, м-м-мем.

Делл показала пальцем на ґанок.

— Можеш покласти пакети там, біля дверей. Я сама занесу їх. Ти ж не забув пряники — солодкі і несолені, правда? І в'ялене м'ясо?

Він крутнув головою. Він теж посміхався.

— Звісно, звісно ж, ти не забув.

Вона спостерігала за тим, як він склав пакети на ґанку, злегка торкаючись жовтої ґульки свого волосся.

— Спасибі за все, що ти робиш для мене, Патріку. Ти дуже добрий хлопець.

Потім він підійшов до неї по стежці, посміюючись кутиком рота. Вона взяла його руку і притисла її до своїх грудей.

Він заїкався:

— Я-я-я-я...

— Я знаю, — сказала вона, — ти вже за все заплатив.

Він кивнув.

— Так-так, звичайно. Дякую, дякую.

— А ви з-з-заплатите? — спитав він.

— Так, Патріку, заплачу. Але не тут, не на подвір'ї, не біля помідорів.

Що сталося потім, мені незрозуміло. І Класік теж. Це було якесь безглуздя.

Делл відвела Патріка вбік від будинку і змусила його лягти на землю. Потім стала навколішки біля нього. Доки вона розщіпа-ла ширіньку на його штанах, він поклав руку на її жовту ґульку. Його очі заплющились, губи злегка відкрились. Вона знайшла його хлоп'ячу штукенцію і взяла її в руку — потворна штукенція, червона й набухла. Делл поцілувала її, потримала в роті деякий час. Він рукою рухав її головою — вперед-назад, вперед-назад, — стискаючи жовту ґульку. Щоки Делл надималися, так наче вона їла щось величезне. Вона була голодна.

Вперед-назад.

Патрік важко дихав, час від часу постогнував.

Вона робить йому боляче, подумала я. Вона висмоктує з нього кров.

Потім Делл раптово зупинилася. Вона підвелася і розкарячилася над ним, задерла сукню, зібгавши її рукавицями. Потім осідлала Патріка, наче вершник коня. Вона мовчки крутила стегнами. Вона не сміялася і не посміхалася, просто мовчки їхала. Але Патрікові пальці вгрузли в землю. Його кросівки переплелися, губи тремтіли, наче він хотів кричати, наче не міг витиснути з себе: «Д-д-д-допомо-жіть!» Але він так і не закричав, він лише зітхав і трохи сіпався вгору. Обличчя йому горіло, він промовив: «О, ч-ч-чорт, о!»

І все закінчилось. Делл припинила свою гру. Вона злізла з нього, опустила сукню на черевики. А Патрік усе лежав на землі, він був виснажений, його штукенція все ще стирчала зі штанів.

Вона вампірка, подумала Класік. І ти будеш наступною її жертвою.

А я не хотіла, щоб Делл робила таке зі мною — смоктала мою кров, пхала губи мені між ніг чи їздила на мені.

— Яка гидота, — сказала я пошепки.

Тож ми спробували непомітно вислизнути звідти, але я зачепилася сукнею за гілочку ялівцю. Я вирвала тканину, кущ затрусився. Потім ми побігли. Ми пролетіли повз мескітові дерева. Я боялася, що Делл почула мене і тепер вони з Патріком женуться за мною.

Врешті я зупинилася за деревом і озирнулась. Нікого не було. Її будинок залишився далеко позаду. Патріковий Ніссан просигналив двічі. Він їхав геть. Я вирішила, що вони не помітили, як я втікаю.

Я глибоко зітхнула.

Кроляча нора недалеко, думала Класік. Покажи мені її. Думаю, тобі вже нічого не загрожує.

Але ти маєш пильнувати, чи вона не йде. Вона може йти слідом за нами.

Та ні. Вона не чула тебе. Ти втекла.

— Ну добре, — сказала я. — Ходімо.

Я підійшла до стежки, озираючись за Делл. Знайти кролячу нору було легко: вона зяяла, наче печера, під мескітовим деревом. Я показала її Класік, тримаючи її над входом у нору на витягнутій руці. Дірка була чорною і здавалася більшою, ніж минулого разу. Я, мабуть, могла б пролізти туди по плечі.

Ближче, Желізо-Роуз. Просунь мене всередину.

Але ж там кролик.

Ближче, прошу.

— Це нора, в яку стрибнула Аліса, — сказала я.

В цю мить Класік зісковзнула. І впала всередину. Покотилася у безвість, куди не сягала моя рука. Пропала. Вона падала крізь землю, туди, де люди ходили догори ногами.

Моє серце заховалося в п'ятах, наче «Ліза» на дні океану.

— Класік!

Мені захотілося плакати. І я б заплакала, якби вона не передала повідомлення: «Все гаразд, люба. Я падаю дуже повільно. На стінах тут сила-силенна маленьких мисників та книжкових полиць. Цікаво, скільки миль я вже пролетіла?»[28]

Я не могла піти додому. Поки що. Я сиділа там, у смужці світла, до сутінків і мізкувала, як врятувати Класік. Я сиділа під мескіто-вим деревом, схрестивши ноги. Я підкидала шматочки гравію в цю моторошну діру. Потім пролунав гудок поїзда. Я знала, що скоро Болотяна Людина почне вовтузитися в могилі.

— Класік, не хвилюйся, — сказала я.

Але відповіді не було.

Вона спить, сказала я собі. Вона спить, опускаючись усе нижче і нижче, і сниться їй Торохкало і її безтілесні друзі.

Я йшла додому того вечора сердита на себе за те, що взагалі знайшла ту кролячу нору. І сердита на Класік. Вона хотіла, щоб я піднесла її ближче. Це вона в усьому винна — тепер я знову сама.

— Ну ти й дурепа, — сказала я собі. — Іноді ти найбільша дурепа на світі.

14.

Класік — це перша голова, яку я знайшла в тій коробці в комі-сійці. Я поклала її на долоню і показала матері.

— Яка вона гарна, — сказала я.

Мама знизала плечима. Вона не дивилася на мене. Вона розглядала розмальовані порцелянові тарілочки, поскладані на підставку з нержавійки. На кожній з них був інший малюнок: водоспад, Джон Вейн[29], кошенята, Ісус на хресті, Бітлз.

— Можна, ми її купимо? Будь ласка.

На моє превелике здивування, мама погодилась. Вона вийняла з сумки два долари.

— Якщо вона дорожча, — сказала вона, — покладеш, де взяла.

Вона просто не бачила картонної таблички над коробкою: «Частини ляльок, довільна комплектація, 5 шт. за 1 долар».

— Дякую, дякую, — сказала я.

Потім — обережно тримаючи Класік в руці — я обнишпорила коробку з руками, тулубами, ногами й головами. Наступною я знайшла Чарівну Чупринку. Потім Пані-Модні-Джинси. Потім Стиль-няжку. Але жодна з них не могла дорівнятися Класік. Вона була найкраща. І вона це знала.

— Любонько, це я вибрала тебе, — сказала вона мені згодом. — А ти вибрала решту.

Якби її голос мав присмак, він був би медовий, солодкий і чарівливий.

Але після того, як вона впала в нору, почути її стало практично неможливо. Сигнал її голосу був слабким і далеким, майже невловним, так що їй іноді доводилось кричати:

— А ТЕПЕР ЧУЄШ? ТИ МЕНЕ ЧУЄШ?..

Вона прийшла до мене уві сні (я спала на батьковому матраці), летіла повз полички і шафки, руде волосся розвівалося вгорі, губи завмерли десь між гримасою та посмішкою.

— Оце й усе, люба. Мені кінець. Ти, напевне, вже й забула про мене.

Ні, з тобою все буде гаразд. Ти потрібна мені.

— Надто пізно. Надто пізно. Але в тебе залишилися ще інші, ти не пропадеш.

Інші; прокинувшись уранці, я застала їх на підлозі — вони перебували в бентежному очікуванні, наче красуні наприкінці конкурсу. Три голови-претендентки на місце Класік і корону дружби з Желізою-Роуз.

— Вона ще не вмерла, — сказала я їм. — Ви акули! Ви й раді, що вона падає крізь землю!

Тоді я заборонила їм говорити на мільйон років.

— Ви просто голови! У вас немає сердець! Ви зрадники!

Я стала навкарачки й атакувала їх щиглями.

— Маєш!

Цок.

Чарівна Чупринка закрутилася по підлозі, наче дзиґа.

— І ти теж!

Цок.

Пані-Модні-Джинси злетіла в повітря.

— І ти...

Але я не могла тріснути Стильняжку.

Мій палець нерішуче зупинився перед її пошкодженим обличчям та чорними очима. Якщо хтось і мав право ненавидіти Кла-сік, то це була Стильняжка. Тож я обережно начепила її на палець і прошепотіла їй на вухо:

— Ти краща, ніж ті дві. Мені шкода, що Класік так погано поводилася з тобою.

Потім я подумала: а може, взяти її з собою до кролячої нори, прив'язати до бабусиного боа і спустити вниз? Може, завдяки сліпоті Стильняжка легко відчує Класік у темряві? Може, вона врятує Класік і вони стануть найкращими подругами на все життя?

Я хочу її врятувати, думала Стильняжка. Візьми мене з собою.

— Ні, тобі краще лишитися тут, — врешті вирішила я. — Якщо ти впадеш, я буду приречена жити з Пані-Модні-Джинси та Чарівною Чупринкою. А вони що ті мурахи. Ще гірші за білок.

От і добре, що Стильняжка не пішла зі мною. З неї було б мало пуття. Як і з боа — воно виявилось надто пухнастим і легким, як на рятувальний трос, і невідомо, чи могло хоч що-небудь витягти з тої нори.

Придуркувате пір'я.

Зрештою я закрутила боа навколо шиї і пішла шукати щось інше — довге і міцне.

Тим часом з порожнечі долинув голос Класік:

ТИ МЕНЕ ЧУЄШ?!

Так. Чітко і голосно.

ТУТ ХОЛОДНО! Я ВЖЕ НА ДНІ, Я ВПЕВНЕНА! АБО НА ПОЛИЦІ!

Не хвилюйся. Я тут. Шукаю палку.

Я СТРАШЕННО ЗМЕРЗЛА І ВТОМИЛАСЯ!..

— Я зараз прийду, — сказала я їй. — Тільки не засинай.

Мескітові гілки валялися всюди: на землі, біля стежки, — але всі

вони були якісь крихкі й недолугі, жодна не годилася. Мені довелося відірвати мертву гілляку від дерева — я смикала за один кінець, доки вона не відкололася. Тоді я потягла її до стежки.

Ця гілляка довша, ніж моя нога, подумала я. Довша за П-п-па-трікову хлоп'ячу штукенцію.

Я волочила гілляку по землі, і мені захотілося свистіти. Я склала губи і дмухнула. Та, окрім повітря й бульбашок слини, нічого не вийшло. Безнадійно.

Тож я натомість склала веселу пісеньку.

Я співала: «Волочу гілляку, волочу гілляку, аж раптом перетвориться вона на драконяку, він зараз тебе вкусить, він голову відкусить. Волочу гілляку, гілляку-драконяку, волочу гілляку...»

Пісенька видалась такою чудовою, що я схилилася над норою і, усміхаючись, заспівала її Класік. Мої слова відлунювали в темряві діри. Я уявила, що всі мескітові дерева навколо — це глядачі, старенькі бабусі й дідусі. Вони аплодували мені, їхні паль-ці-кривульки були обвішані перснями з діамантами та золотими обручками.

Я закінчила словами: «Дякую вам усім, усім і кожному», — і погладила боа, наче це кіт сидів у мене на плечі.

Коли оплески в моїй уяві врешті стихли, я дослухалася до слабкого сигналу від Класік. Вона мала б сказати: «Фантастично! Ти просто чудова! І ця пісенька про гіллячку-драконячку — найкраща пісенька в світі!»

Але вона нічого не сказала.

— Класік, — гукнула я. — Ти тут?

Відповіді не було.

Я почекала.

— Класік?..

Нічого.

Я просунула гілляку в нору. Вниз, вниз, вниз. Щонайменше три фути. Моя рука і зап'ястя вже провалилися за край. Раптом гілляка встромилася в землю, хруснула, можливо, наткнулася на грудки землі чи камінець і зламалася. А потім мені здалося, наче земля провалилася, — нора стала глибшою.

— Ой-ой-ой, — сказала я голосом Діккенса.

Я вже не могла дістати дна — там була порожнеча. Тож я розтиснула кулак і випустила туди залишки гілляки.

— Він наближається! — попередила я Класік.

Гілляка-драконяка полетів за нею. Він відкусить їй голову, відкусить їй голову.

Потім я сиділа, схрестивши ноги, і оглядала нору. Класік скотилася не так далеко, як я думала. Якщо б у мене були руки дорослої людини, я сягнула б туди і, мабуть, дотягнулася б до неї кінчиками пальців. І я б не так боялася темряви — нора не здавалась би такою величезною.

— Ой-ой-ой, — повторила я.

Я уявила, як Діккенс обіймає себе худезними руками, які майже змикаються на спині. Він би вмить дістав Класік. У нього були руки наче держаки мітел. І нащо йому ті граблі — він може розрівняти всеньке подвір'я своїми пальцями. Навіть нагинатись не доведеться.

— Класік, я зараз повернуся.

У мене з'явилась ідея.

— Будь тут.

Діккенсові не потрібні граблі. Але вони потрібні мені. Вони навряд чи зламаються; їхні зуби пролізуть у нору, загребуть Класік, а на додачу ще й рештки гілляки, гравій і грудки землі, і винесуть усе це добро нагору.

Граблі Життя, подумала я, переступаючи через каміння на стежці. Наближаючись до подвір'я Делл, я уважно роззирнулась довкола. Делл може ховатися десь неподалік за сірими стовбурами; треба бути обережною, інакше вона висмокче мою кров.

— Тримайся подалі звідси, — сказала я.

Обернулася і сплюнула.

— Знайди собі інше місце для своїх пустощів.

Я присіла за кущем ялівцю і прозондувала подвір'я, доріжку з гравію, ґанок. Над вхідними дверима мерехтіло жовте світло. Але Граблі Життя зникли. Навколо стояла тиша. Ніхто не свистів, не бубонів. Здавалося, будинок був порожнім: всередині темно, фіранки засунуті — так наче Делл із Діккенсом спакували речі і поїхали у відпустку. Або прилягли подрімати. Або досліджували простори океану на «Лізі».

Я вийшла з-за куща і перетнула подвір'я, залишаючи сліди на розрівняній Діккенсом території. Я пройшла повз будинок до заднього двору, прислухаючись, чи не чутно, бува, голосів, шепоту, рипіння підлоги.

Задній двір видався мені іншим світом — він був не таким доглянутим. Тут росли височенні бур'яни та лисохвіст. Біля будинку був припаркований блакитний Форд-пікап з величезною звивистою тріщиною на лобовому склі. Далі був сарай без вікон, весь зроблений з гофрованої бляхи, навіть стіни і двері, а біля нього стояли дві дерев'яні клітки для кролів, покриті дротяною сіткою.

Але де ж Граблі Життя? Ніщо інше мене зараз не цікавило.

Щойно я ступила крок у напрямку сараю, як десь серед мескі-тів пролунав вибух, збурив тишу і на мить злякав мене. Потім другий. Третій. Не такі, як з кар'єру. Інші, менш приголомшливі. І не такі страшні.

Йдучи по второваній стежці, яку, без сумніву, протоптала Делл своїми черевиками, я зазирала в кущі ожини у пошуках граблів. Але зарослі були такими густими, що мені так і не вдалося побачити землю.

Куди ж вони вас поділи? Може, сюди, може...

Я смикнула за колодку, що висіла на дверях сараю, але вона була замкнена. Навколо стояв виразний різкий запах — чи то скипидару, чи то рідини для зняття лаку. Мені запекли очі. Але найгірше — я не знала, чи є граблі в сараї. Я намагалася зазирнути в щілину між дверима й одвірком, але нічого не вийшло. Всередині було так само темно, як у кролячій норі.

Пошуки завершилися тотальним провалом, тож я вилаялась так, як любив мій батько: «Аби тебе всрало!»

Я копнула двері сараю.

Речі і люди невпинно зникають. Класік. Дно нори. Делл та Дік-кенс. Граблі. Навіть клітки були порожніми, якщо не враховувати заяложеної газети, клаптів білого пуху та дрібних круглих гівняшок.

— Аби тебе всрало!

Вибору не було, доводилося вертатись до нори з порожніми руками. Так я і зробила: надула губи, знесилено опустила руки і йшла, збиваючи ногою камінці зі стежки — справдешня невдаха.

А найгірше, що я не могла згадати свою пісеньку. Я всілася біля нори і спробувала наспівати її.

— Гілляка-дракон наближається, вона знесе тобі голову.

Але ні слова, ні мелодія не були правильними.

— Гілляка-дракон наближається, наближається, наближається...

Нічого не виходило, тож я покинула всі спроби і ляснула себе долонею по чолі. І в ту ж мить почула хлопчачий голос:

— ...чорт, я не знаю, Люку. Ти ж був там перший.

А інший хлопець відповів:

— Та знаю, знаю.

Вони підходили все ближче, голосно розмовляли і сміялися. Потім я їх побачила. Вони пройшли повз мене, мескітове дерево і нору, неспішно ступаючи по стежці в напрямку будинку Делл. Але вони мене не помітили. Вони дивилися вперед і були надто зайняті розмовою. Один із них був у чорних джинсах, інший — у блакитних. Обоє мали гвинтівки з ковзним замком. Вони здавалися дикими братами-близнюками — бейсбольні кепки насунуті на очі, шиї засмагли на сонці, штани заправлені в брудні черевики, широкі майки, з вирізів яких виглядала білюща шкіра.

Чорні Джинси закинув гвинтівку на плече, дулом угору. З його пояса звисали два мертві кролики, їхні задні лапки були перев'язані дротом. А Блакитні Джинси щось жував, можливо, гумку чи тютюн; він тримав рушницю біля стегна дулом униз.

— Люку, ти впевнений, що ми не заблукали? — спитав Блакитні Джинси.

— Стопудняк. Ця стежка виведе нас на дорогу. Це стопудняк.

Я підійшла до стежки і дивилася їм услід. Їхні штани були всі в зелених плямах від трави. Блакитні Джинси відтягнув штани ззаду, так наче йому свербіла дупа або туди залізли труси. Я, гламур-ний шпигун з боа навколо шиї, ще трішки пройшла за ними слідом, тримаючись на безпечній відстані, і врешті заховалась між деревами. Вони наближалися до будинку Делл, гомоніли і галасували, наче білки.

Тихіше ви, подумала я. А то у вас висмокчуть кров.

Щойно у мене промайнула ця думка, як з'явилася Делл.

— Хулігани! — закричала вона. — Так, так, не рухатись!

Вона вискочила з лісу, вибралась на стежку, махаючи сукнею та зсовуючи набік шолом із сіткою. Хлопці звели гвинтівки.

І якби в Делл у руках не було дробовика з довжелезним дулом, яким вона водила, спрямовуючи його то на одного хлопця, то на іншого, вони б вистрілили. Але вони цього не зробили. Вони навіть не ворушилися.

— Бандити і покидьки! — верещала вона. — Правопорушники, ви знаєте, де ви?

— Ні, ні, ми йдемо до будинку Кілера, — раптом почав Чорні Джинси. — Хотіли зрізати дорогу.

— Брехло! — вигукнула Делл. — Ти що, родич Віллі Кілера? Дуже сумніваюся!

Вона тикала дулом, наче вилами, проколюючи повітря між собою і хлопцями.

— Він мій дядько, — почав Блакитні Джинси. — Присягаюся, — голос його тремтів.

— І мій, — сказав Чорні Джинси.

— І мій, і мій, — перекривила Делл. — Присягаюся, присягаюся.

— Ми приїхали до нього в гості, чесно, — пояснив Блакитні Джинси. — Ми не знали, що ми на чужій території.

— Там нема ні знака, ні паркана, — сказав Чорні Джинси.

Делл продовжувала тикати в них дулом.

— Ага, то це ви так зрізаєте дорогу? Це тут ви вирішили пройтися? Навіть не думайте. Це моя земля. Я тут власниця. Це все моє.

І це теж!

Вона штовхала Чорні Джинси отвором блискучого дула, показуючи на кроликів, що висіли в нього за поясом.

— Це моє, второпав? Вони належать мені!

Здавалося, Чорні Джинси зараз заплаче.

— Вибачте, — промурмотів він. — Ми не знали.

Делл загиготіла.

— Так-так, звісно, — сказала вона. — Ви просите пробачення. Я все бачила, ясно вам? Я спостерігала за вами, срані покидьки.

І бачила, як ви сцяли на моїй землі, сякалися в свої майки. І ви ще посміли тут полювати!

А потім — коли все закінчилося — я говорила в нору, сподіваючись, що Класік мене почує, і розповіла їй про те, що тим юнакам дуже пощастило, бо вони залишилися живі.

— Ще раз ступите сюди, — сказала вона, — дуже пошкодуєте. Я гірша за смерть.

Так я й переказала Класік:

— Їм пощастило — Делл страшніша за саму смерть.

Я лежала на животі біля нори, склавши руки під бородою і затиснувши боа між долонями, і переповідала цілу ту історію. Я сказала й про те, що Делл змусила хлопців розрядити гвинтівки, забрала в них набої і кролів. А хлопці знай тремтіли і нервувались. Але Делл не висмоктала їх. Просто застерегла своїм жаб'ячим голосом: «Ще раз ступите сюди...»

Потім вона відпустила їх. Вони рвонули зі стежки і поскакали через ліс, наче олені, ламаючи черевиками гілки. Зникли.

— А я, мабуть, невидима, — сказала я. — Делл не бачила мене, Класік, бо я майже привид. Мені справді здається, що я привид. А тобі?

Я вдивлялась у нору, сподіваючись на відповідь, яка так і не пролунала.

Тож я заплющила очі і передала телепатичне повідомлення: «Ти тут? Ти мене чуєш? Добре чуєш?»

У відповідь — лише радіозавади, далекий посвист.

Мені потрібне радіо. Тоді я зможу налаштуватися на хвилю Класік. І, можливо, згадаю свою пісеньку. А вона зможе послухати, як я співаю. Я влаштую їй ексклюзивний ефір, лише для неї. Тоді вона не спатиме, вона буде слухати. І не буде почуватись так самотньо, моя пісенька зігріє її в цій норі.

15.

Діккенс прийшов до мене з повною кишенею набоїв, і спершу я подумала, що це білка. Я була нагорі і почула його тупіт унизу. Я відчинила двері ще вранці, щоб батьків сморід трохи вивітрився з хати, тож була майже впевнена, що білка продерлася до вітальні і тепер нишпорить там у пошуках крекерів з арахісовим маслом.

Та, спустившись на розвідку, я побачила Діккенса; він стояв перед батьком без сорочки, в джинсах та в'єтнамках і розглядав його синіми окулярами.

— Привіт, — сказала я, ставши позаду шкіряного крісла.

Він здригнувся і глянув на мене. Я думала, він зараз почне обіймати себе. Але ні.

— Вибач, — почав він. — Я краще піду — я не постукав, це неввічливо — і вже так пізно, тож я піду собі, гаразд?

Він міцніше стиснув кулаки. Він нагадував полохливу білку, яка щомиті ладна кинутись до дверей.

— Ти не мусиш іти, — сказала я.

— О, — сказав він і кивнув головою, — це добре, бо я думав, може, ти пограєшся зі мною сьогодні. Гаразд?

— Гаразд, — сказала я.

Я вже було відкрила рота, щоб спитати в нього, чи врятує він Класік. Я хотіла сказати, що його худорляві руки можуть пролізти в будь-яку нору на світі. Але щойно я намилилась усе це вимовити, він сказав:

— Твій татко так багато спить. Моя мама теж. Останнім часом вона тільки те й робить.

Я спробувала уявити Діккенсову маму, але натомість в уяві постала Делл — вона спала собі десь у кутку того темного будинку чи непорушно сиділа в кріслі, поклавши шолом із сіткою на коліна.

А де його мама?

— Вона привид?

Він потрусив головою.

— Вже ні, не зовсім. Вона просто сплюха. І вона не така гарна, як твій татко. В неї немає такого гарного волосся.

— Це підробка, — сказала я. — Дивись!

Я простягла руку, вчепилася в берет і біляву перуку і трохи підняла їх.

— Кумедно, — байдуже сказав він. — Ти надурила мене, я не здогадався.

— Взагалі-то нічого смішного в цьому немає, — відповіла я, розправляючи пасма перуки. — Але це Класік придумала, не я. А тепер вона в норі і я не можу її дістати.

Діккенс затиснув ніздрі й помахав рукою перед носом.

— Він зіпсувався, — прогугнявив він. — Мабуть, він спить уже цілу вічність.

— Він просто випускає джинів, от і все.

— Ага. Думаю, напевно, так і є. Хай що воно означає...

Він попорпався в кишені і дістав шість набоїв. Простягнув їх на долоні, щоб я роздивилася.

— Можна нагодувати ними акулу, — сказав він. — Якщо хочеш, можеш мені допомогти. Ми не впіймаємо на них акулу, але можемо заманити її в пастку.

Він дав мені потримати один набій — він був золотистий, заокруглений на кінці, довший за мої пальці. Я потерла гільзу, пригадуючи, як Делл змусила мисливців розрядити гвинтівки. І подумала, що це вона дала Діккенсу набої або він тишком їх поцупив.

— Добре, — сказала я. — Я допоможу тобі, якщо ти потім допоможеш мені. Ти повинен врятувати мою подругу.

— Не знаю, — сказав він. — Я, мабуть, не зможу.

— Це нескладно, обіцяю. Вона потрапила в біду. І дуже страждатиме, якщо ти не зможеш її врятувати.

— Може, вона вже страждає.

— Або помирає зараз. Вона вже далі, ніж океан.

— Ой-ой-ой, — сказав він. — Це далі, ніж місяць.

— А ти кращий, ніж гілляка чи граблі. Ти капітан!

— Так. У мене є власний підводний човен.

— Я знаю.

— Він називається «Ліза».

— Я знаю. То ти допоможеш мені?

— Ми можемо погодувати акулу? Мені хотілось би це зробити.

І з тобою погратись хотілось би.

— А потім ти врятуєш мою подругу.

Діккенс знизав плечима.

— А ти покажеш мені, що потрібно робити, — спитав він, — якщо я не все зрозумію?

— Так.

Він похрустів суглобами пальців, посмоктав губу, нахилив голову, зітхнув.

— Добре, — нарешті сказав він і наблизився до мене. — Добре. — Він вклав свою тонку долоню в мою.

Ми вийшли через вхідні двері, минули ґанок і подалися геть від газів Торохкала. Перетнули подвір'я. Дійшли до сорго. Прошелестіли по траві. Вилізли на колію. І опинилися в країні припливів, і занурилися під воду. Діккенсу не можна розповідати про це — я стала восьминогом, а він плавав, наче дельфін. Але якщо він дізнається, його охопить паніка. Тоді він точно потоне і Класік назавжди залишиться в кролячій норі. Тож я затаїла, що ми занурились у морські глибини, а далеко над нами чоловіки ловлять рибу.

Діккенс сказав:

— Тобі три.

Три набої дзенькнули в моїй долоні.

Ми вигребли на рейки з підвітряного боку від «Лізи» до розчавлених пенні.

— Поклади їх сюди, отак...

Він обережно виклав свої патрони на рейку, перпендикулярно, на відстані близько трьох метрів один від одного. Потім наглядав за тим, як я робила те саме на протилежній рейці.

— І що буде? — спитала я.

Діккенс надув щоки, зробив ротом «пуф-ф-ф» і плеснув в долоні.

— Кінець світу, — сказав він.

— Гігантська акула помре?

— Ні. Акула ніколи не вмирає. Думаю, вона їсть набої, як цукерки.

Я уявила, як набої спалахують у роті акули — закуска, що розриває її пащу на шматки.

— Якщо б у нас був пістолет, ми б її вбили, — сказала я.

— Нізащо, — заперечив він. — Мені не можна брати пістолети. Не можна, а то мене відгамселять.

Відгамселять?

— Це як?

— Отак.

Діккенс двічі вдарив себе по підборіддю, і вдруге зацідив так сильно, що ледь не повалився. Шкіра його стала яскраво-рожевою, на ній горіли відбитки його пальців, він нахмурився і потер підборіддя.

— Мене гамселили купу разів, — сказала я. — Щонайменше тисячу.

— Мене теж, — сказав він. — Сестра каже, що це велике діло. Вона робить це тільки тоді, коли я помиляюсь, — а таке буває частенько.

Делл б'є Діккенса. Вона гамселить його, як моя мати мене.

«Паскудо ти нещасна, — казала вона йому в моїй уяві. — І на що ти здався? Скажи мені. Я ніколи не любила тебе, ніколи, ти це знаєш».

А Діккенс забивався в куток їхнього будинку, обіймав себе і благав своїм полохливим голосом: «Пробач, пробач, не треба, не треба...»

Він узяв мене за руку.

— Ходімо звідси. Якщо акула впіймає нас тут, нам кінець. Краще заховатись.

Ми подалися далі: Діккенс прокладав шлях, а я думала, чи масує він ноги Делл уночі. Мені ніяк не йшла з голови плоть, яку мнуть і стискають, і піднята рука, яка зависла в повітрі, готова впасти тобі на голову, щойно припустишся помилки.

— Нечемна собака!

Так часто говорила моя мати, так вона називала мене; іноді жартома, але здебільшого цілком серйозно.

— Нечемна собака! Нечемна собака!

Що я знову зробила? Масувала засильно? Масувала заслабко? Масувала задовго одне місце?

Лежачи на ліжку, вона підсувала свої товсті ноги ближче до мене. Я знала, коли вона збирається копнути: вона підрохкувала і сердито сопіла. І я легко ухилялася від її ноги. Я рухалася швидко. Її ноги не встигали за мною. Але її руки — це зовсім інша річ.

— Ти нечемний собака, — вичитала я Діккенса, який щойно сходив по-маленькому в гумаї. — Ти залив усю рибу і водорості.

— Ні, — затряс він головою, — сама ти нечемна собака!

Ми сиділи всередині «Лізи».

Тобто «Лізи ІІ» — так називав Діккенс відбудований вігвам; він залатав дірку в даху, повиносив дроти і велосипед. Ми разом вирушили в її перше плавання по дну океану, сподіваючись на зустріч з акулою, але настав вечір, ми втомилися і виринули на поверхню.

— У що ми можемо погратися?

— Дай подумаю.

Світло пообіднього сонця пробивалося крізь шпари в підводному човні, лилося на нас і осявало ріденькі волоски на Діккенсових сосках. Він поплескав себе по вузькій грудній клітці; його гладенькі жовтуваті груди здавалися майже прозорими.

— Ходімо до автобуса, — запропонувала я. — Там можна подивитися на світлячків. Вони прилітають туди до мене.

— Не можна.

— Чому? Ходімо пограємось.

— Не можна туди ходити.

Діккенс замовк. Він глянув на свій пупок.

— Зроби з автобуса приманку для акули, виїдь ним на рейки, він перекинеться і згорить — і тобі каюк. Тобі більше ніколи не можна буде туди ходити, ніколи.

Він похмуро подивився на мене. Пальці його ніг совались у в'єтнамках.

— А мені не можна сідати за кермо, ти знаєш. І викрадати автобуси чи взагалі що-небудь викрадати. Через це всі мої неприємності — навіть якщо це було тисячу років тому. Мені ще пощастило, що вони не заслали мене назавжди. І що я не згорів і не вмер. А шериф Воллер сказав, що потрібно мати права, — але навіть тоді автобус брати не можна, бо це ж не татків трактор. Не можна їздити автобусом по рейках, бо він перевернеться і згорить, ти ж повинен це знати. За це тебе зашлють далеко, Діккенсе, і я не зможу поїхати туди з тобою.

— Ой, — розгубилась я.

Капітане,ви поводитесь по-дурному, подумала я.Ви божевільний.

Він пробубонів:

— Ти іноді надто сильно цим переймаєшся, ти просто уяви, що цього ніколи не було, гаразд?

— Гаразд, — відповіла я, не знаючи, чи то він зі мною говорить чи сам із собою.

Потім він підвівся і сказав:

— Мені, напевно, вже треба піти додому поїсти. Ми вже не будемо гратися сьогодні.

Мені було однаково. Мені надокучило гратися. Мій шлунок вимагав крекеру і хліба.

— Але ти повинен врятувати мою подругу, ти обіцяв.

— Я не знаю як, — сказав він. — Я помиляюся, якщо пробую зробити щось.

— Я покажу тобі, — сказала я. — Ти дав обіцянку.

Цього разу я взяла його за руку з наміром не відпускати, допоки він не присяде біля нори і не застосує її для порятунку Класік.

— Але.

— Ні, ти повинен, — наполягала я, тягнучи його за руку.

Невдовзі я простувала попри насип, тягнучи Діккенса на буксирі. Тривожне очікування змішалося з голодом — голова мені йшла обертом, у животі булькотіло. Ми поминули галявину Делл з люпинами й камінням. Потім пройшли по вижатій ділянці, ступаючи по білій стерні, яка сяяла золотом проти вечірніх променів, і попрямували до затіненої стежки, над якою переплели свої гілки мескіто-ві дерева. Позаду мене ляскав підошвами Діккенс.

Коли ми дійшли до нори, я послабила потиск і пояснила, що Класік упала з мого пальця:

— Але вона досить близько. У мене не такі довгі руки, як у тебе, я не можу дістати її, але ти можеш. Вона дуже близько. Справді недалеко, просто звідси здається, що то далеко.

Діккенс став навколішки. Він витріщився на нору, зважуючи небезпеку.

— А що в тебе за подруга?

— Голова. Голова Барбі.

— А вона не кусається?

— Ні. У неї рот отакий. — я на мить стиснула губи. — У неї немає зубів.

— Добре, — кивнувши, сказав він.

Потім його рука повільно занурилася в нору і потонула до самого плеча. Він витягнув звідти обидві частини зламаної гілляки, відкинув їх убік і знову засунув руку всередину. Потім вийняв.

Жменя землі і гравій.

Рука занурилась.

Його обличчя напружилось, він обмацував нору. Моє серце затріпотіло.

— Не знаю, — сказав він. — Нічого не можу знайти.

Я стояла біля нього на колінах і спостерігала.

— Чекай. Я знайшов її. Це напевно вона. Це напевно.

Рука виринула.

В ній лежав довгастий камінь, більший за Класік.

— Дивна вона якась, - мовив він. - І зовсім не голова, як ти казала. Я раптом відчула страшенну втому і запаморочення. Я взяла камінь і викинула його.

— Ні, — сказала я. — Ні, ні...

— Це все, що там було, — сказав він. — Там більше нічого немає. Нічого, крім землі і ще землі.

— Вона мертва, — сказала я.

Недалеко пролунав гудок поїзда. Діккенс глянув у напрямку колії.

— Ой-ой-ой, гігантська акула наближається.

Потім він видав ротом кілька вибухів.

Але все крутилося, тож я заплющила очі. Моє тіло стало важким. І я повалилася вперед. Не пригадую, що було потім, я лише відчула, що падаю. І провалююся в нору, і кочуся в темряву, і зникаю. Земля проковтнула мене.

16.

Торохкало затонув.

Я ворочалася на батьковому ліжку, лежачи навспак — головою в ногах матраца, — не тямлячи, що відбувається, відчуваючи запаморочення й сухість у горлі; все навколо здавалося яскраво-синім та розмитим. І стеля. І лампа, що горіла посеред нічного столика. Моя сукня, мої ноги, кросівки. Рюкзак, невеличка купка брудних речей і пляшка з-під персикового шнапсу валялися в мене в ногах. Блакитні і злегка позбавлені різкості.

Я на дні моря, подумала я.

Я торкнулась обличчя кінчиками пальців, намацуючи вологу. І роззявила рота, впевнена, що туди рине вода, але натомість ковтнула повітря. Аж тоді я усвідомила, що мої очі накриті блакитними окулярами, які притискала до вух пошарпана гумка.

— А тепер лети, — сказав Діккенс.

Я повернула голову і побачила його. Він сидів на ганчірці і грався з Чарівною Чупринкою, Пані-Модні-Джинси і Стильняжкою.

Голови ліниво каталися туди-сюди на його відкритій долоні, мов на летючому килимі, а він дихав собі під водою без жодних зусиль, ніби карасик.

— Ми потонули, — проскрипіла я.

Діккенсова рука спинилася в повітрі, і він глянув на мене.

— Ні, — м'яко сказав він. — Делл сказала, що ти мусиш передрімати, доки вона закінчить із ним. Або, якщо прокинешся, посидь тут і поїж щось, гаразд? Тобі пощастило, що вона сильна і змогла втримати тебе; пощастило, що вона врятувала тебе, бо інакше я б

і сам знепритомнів.

Делл врятувала мене.

— Вона смоктала мою кров?

— Вона не робить такого. Це неправда.

— Угу.

Мій шлунок застогнав.

— Я голодна, — сказала я.

— Так вона і сказала, — пробубонів він, знову зосередившись на головах. — Вона вже це сказала.

Його долоня приземлилася; він зняв голови, одну за одною, і посадив їх сторчма на ганчірку.

— Безпечний політ на кратер — усі повернулися з Місяця цілими та неушкодженими.

Потім він підвівся з підлоги і пройшов до нічного столика. Я теж підвелася на ліжку, зсунувши окуляри з очей на чоло, щоб бачити, що він робить.

— Я дуже хочу пити.

Я примружилась — без окулярів кімната здавалася нестерпно яскравою.

— В'ялена буйволятинка, — сказав він. — Смакота. Іноді й мені дістається в'ялене м'ясо, коли я чемний і не поводжуся по-дурному.

— Діккенсе, а я далеко впала?

— Всього-на-всього на землю. Бабах.

— То я не впала в нору?

— Здається, ні. Думаю, таке я б запам'ятав, я так думаю.

Він підійшов до мене з паперовою тарілкою і одноразовим горням.

— Там ще трохи є на потім, — сказав він, простягнув мені горня, а тарілку поклав на матрац.

— Дякую, — сказала я, підносячи горнятко до рота, — дякую...

Теплий яблучний сік покотився по язику, посолодив горло і закінчився після двох великих ковтків. І чотири круглих скибки в'яленого м'яса — коричневі, зморщені і жорсткі, наче ніготь, — я відірвала зубами шматок і заходилася несамовито молоти його щелепою.

— Якщо ти так швидко жуватимеш, то вдавишся.

Діккенс жартома поперхнувся.

— Таке іноді трапляється, і тоді ти не можеш дихати.

Він стояв біля мене і дивився, як я їм, проводячи поглядом м'ясо з тарілки до мого рота.

— Б'юсь об заклад, воно смачне, — сказав він. — Пахне смачнюче.

Я поділилася б із ним, але м'яса було надто мало. До того ж я вмирала з голоду; мій шлунок став схожим на здуту повітряну кульку.

— Це буйволятина, — пояснював він. — Їх убивають, потім ріжуть кружальцями, щоб можна було покласти до кишені.

— Діккенсе!

Делл волала знизу.

— Діккенсе! — кричала вона.

Її голос нагадував баритон мого батька, я відкрила рота від здивування, моя щелепа застигла. Я витріщилась на Діккенса, а він, почувши її, втупився в підлогу, наче вона була зроблена зі скла.

— Я їй потрібен.

Його погляд зустрівся з моїм. Він нахмурився.

— Ти можеш віддати мені окуляри? Я просто помінявся з тобою, щоб погратися твоїми іграшками. Але я більше не граюся, тому можу їх тепер забрати.

— Мені байдуже, — сказала я з повним ротом в'яленого м'яса.

Я зняла окуляри і вивільнила пальці з гумки.

— Гаразд, — сказав він, забираючи окуляри. — Сиди тут, добре? Вона каже, що тобі слід сидіти тут. Мені здається, вона не в гуморі.

Я знизала плечима.

— Діккенсе! Діккенсе!

— Ой-ой-ой.

Він стрибнув, махом розвернувся на 180 градусів і поляпав геть. Я слухала, як він чапає по сходах.

— Вибач, — бубонів він. — Вибач...

Потім все стихло. Я вже нічого не чула.

І раптом Торохкало перемістився на Місяць, його поглинув кратер, він канув у безодню. Доказом цього була темрява за вікном. Я завершувала свою трапезу, міркуючи над подальшою долею космічного фермерського корабля. Делл, Діккенс і мій батько були у вітальні, складаючи план нашого виживання. А я була щаслива, що залишилася жива, щаслива, що Делл змогла допомогти мені, і вдячна за в'ялену буйволятину і яблучний сік.

Але Класік...

— Бідолашна Класік.

Можливо, вона падала так далеко і так швидко, що її голова розжарилася, наче метеор. Я з мужнім виразом обличчя розповіла про її долю іншим головам. Але засмутилася тільки Стильняжка — вона виплакала тонну сліз, під нею утворилася калюжа, змочила ганчірку і просочилася в поділ моєї сукні.

— Вона просто зникла, — сказала я Стильняжці, — не плач. Їй не було боляче, я впевнена.

Але мої слова не допомагали; ніщо не могло втішити Стильняж-ку. Я піднесла її до щоки, моя рука тремтіла, а Чарівна Чупринка і Пані-Модні-Джинси зловтішалися.

— Вас відгамселять, — попередила я їх. — Була б тут Класік, вона би стерла вас на порошок.

Якби ж Класік і справді була зі мною тієї ночі і супроводжувала мене, коли я вибралася навшпиньки зі спальні. Якби ж вона злетіла вниз, туди, де сморід мого батька змішався зі стійким запахом дезінфектанту. Можливо, вона зрозуміла би, що це таке коїлось у вітальні: меблі відсунуті до стіни, підлога повністю застелена оранжевим брезентом; мій батько розпростертий голяка на спині, його тіло всіяне чорно-багровими плямами, всюди — на животі, грудях, стегнах, — а вздовж ніг і стоп, наче облямівка, тягнувся пластир, що закінчувався спіраллю навколо його здутого черева. Його джинси, черевики, труси, шкарпетки і сорочка, окуляри, перука і берет лежали купою на шкіряному кріслі. Розпущене волосся розметалося по брезенту, наче його щойно скуйовдив вітер. Помада і рум'яна зникли, щоки були відтерті начисто і світилися білизною. Взагалі, якщо не зважати на пластирі і плями, він був блідий і сохлий; під бородою, поперек шиї, виднівся надріз — свіжий, рожевий, тоненький і делікатний, — він усміхався, поки батько спав зі спокійним обличчям і опущеними повіками.

Але що там, у відрах?

Навколо тіла було вісім великих посудин. Та, що стояла найближче до його голови, була наповнена якоюсь каламутною рідиною; це тухла кров мого батька, червона і густа, наче патока, вона мало не виливалася через край, нею де-не-де був скроплений брезент.

А навіщо тут моток дроту? Навіщо цвяхи? Щітки? Пила і моло-ток-цвяходер? Ножиці? Скальпель? Струганок? І вся ця листова вата? І набір голок? І мотузка? Упаковка тетраборату натрію, паперові рушники, баночка лізолу і гумові рукавички, а ще з дюжина коробочок і пляшечок химерної форми?

Я нічого не забула?

— Даремно ти, дитинко. Хто тебе кликав сюди?

— Не я, Делл, я не кликав...

Вітальня не була вітальнею, вона перетворилася на операційну. А Делл стала хірургом. А Діккенс — медсестрою.

А мій батько.

— Багато серйозних пошкоджень. Але я врятую те, що від нього залишилось. Він уже ніколи не буде таким, як колись, бідолашний чоловік.

Я стояла біля плити, не тямила, що відбувається, мов ганчір'яна лялька, нездатна розмовляти.

— Так, Залізна, перука і рум'яна тут не допоможуть. Ти ще зовсім дитя, так, так. А тепер тебе бентежить моє покликання, звісно. Що ж, стій там і дивися, якщо хочеш, але не патякай, бо прожену. Це все, що я можу зробити, зрозуміло? Глядачі і нишпорки мене дратують. І це зовсім невесело — нещасний чоловік, нещасний, нещасний чоловік.

Їїпокликання потребувало господарських рукавичок і скальпеля, та аж ніяк не шолома з сіткою. Вона зав'язала волосся в ґульку, натягла на ноги гумові чоботи, прикривши їх подолом сукні. А як добре вона знала мого батька — стояла над ним, широко розставивши ноги, трясла головою і говорила:

— Зустрітися знов — і ось так — як же шкода. Цього разу я тебе не відпущу, ні.

Вона була з ним знайома. Вона знала його ім'я.

— Нещасний Ной, ти знову в моїх обіймах. Залізна дитинка — то, певно, твоя дочка. Ти ніколи не розповідав мені про неї, ніколи, ніколи. — Вона все говорила і говорила з батьком, торкаючись його то тут, то там, робила свою справу, примовляючи: — В мене більше нікого не було, Ною. Ні, ні, ні, нікого, і ти знав про це. Всі ці роки я чекала на тебе, і тепер я тебе не відпущу. Ти лишаєшся тут, ти більше нікуди не поїдеш. Я захищатиму тебе, отак. А Залізна дитинка тепер моя сім'я. З нею все буде гаразд, любий. Але вона буде жити тут з тобою, бо ваше місце тут. Але я близько, дуже близько. Одразу за колією. А такий ти, звісно, нікуди не дінешся. Нікуди не поїдеш і в землю не підеш. І чужинці тебе не заберуть. Ти тут надовго. Більше не втечеш. — Потім вона поцілувала його в губи. Вона поцілувала батька зі словами: — Я так кохаю тебе, мій любий, так кохаю...

Якою ж вона була ніжною, розрізаючи його живіт посередині аж до грудної кістки. Як вправно вона орудувала скальпелем, гострим, мов лезо бритви, — розділила навпіл його долоні, провела далі, до зап'ястя, потім проколола його ступні і, не відриваючи скальпеля, пішла вгору, до щиколоток.

— Зловісні яблука, — промовила вона, закінчивши зі скальпелем. — Зловісні, зловісні яблука.

А Діккенс повторював інші слова: виносячи надвір відро з батьковою кров'ю, він бурмотів:

— Я втомився втомився втомився.

Я теж, мабуть. А можливо, це зовсім не сонливість, а шок охопив мене тієї довгої ночі, і я схилила голову, лягла і скрутилася на підлозі, впершись у ребра колінами. І якби Класік була там, вона розповіла б мені про те, що відбувалося, доки я лежала непритомна.

А може, я зовсім не спала, може, я бачила це все — як застосовувались інструменти, як облуплювали шкіру, як виймали кишки. З носа витягли хрящі і плоть. Розклепали молотком один кінець дроту так, що він став пласким і вийшла ложка для виймання мозку. Очні яблука вирізали з очниць. Усунули сухожилля. Зішкрябали і постинали батькове м'ясо, поскидали його в відра. Зрізали жир з-під шкіри. Кістки посипали порошком тетраборату натрію, величезний дріт порізали на смужки і зібрали в пучки. Відра наповнювались і миттю виносились надвір. Там працював Діккенс — оточений відрами, він лопатою копав землю, — а сонце тим часом почало пробиватися крізь гумай.

Уява чи спогад?

— Зловісні яблука.

М'ясник Делл обертала мого батька туди-сюди на брезенті, зшиваючи його докупи. Потім різкий запах лаку повністю перекрив його сморід.

Мені наснилося? Це таємничий поїзд прогримів на світанку і витрусив мене зі сну?

— Вставай, Залізна...

Делл штовхала мене чоботом.

— Встань і поглянь на Ноя.

Я встала і поглянула на батька: руки по боках, ноги прямі, блискучий, вкритий лаком, відремонтований і заштопаний, залишилась тільки кроляча нора на місці колишнього пупка, з якої стирчали дроти. Я могла б просунути туди кулак — такою глибокою була ця яма, яка ще чекала своєї порції голки з ниткою.

— Йому вже краще? — спитала я.

— Звісно, — відповіла Делл. — Звісно.

Але він геть не був схожий на мого батька. Вона зробила йому нову стрижку, обчухравши волосся ледь не під корінь. Його повіки були зашиті, з них подекуди стирчали шматки мотузки, наче перерослі вії. В деяких місцях шкіра була деформована і випинала горбами. Але він не здавався нещасливим. Лак трохи освіжив його. Він сяяв.

— Ти ж подаруєш йому щось, правда?

Делл показала пальцем на нору.

— Щось дороге тобі, Залізна. Щоб він міг тримати це біля серця.

— Наприклад?

— Ні, ні, ти повинна сама вирішити. Вибрати скарб для скрині.

Але що я могла подарувати?

— Зачекайте, я знаю.

Дві голови-зрадниці — Чарівна Чупринка і Пані-Модні-Джинси — верещали і ридали, коли я опускала їх в нору.

— Не мене, не мене!

— Благаю, благаю, благаю...

— Прощавайте, — сказала я, відпускаючи їх. — Безпечної вам подорожі.

Вони невтішно ридали і не змовкли навіть після того, як Делл зашила нору і нанесла останній шар лаку. Я чула відлуння їхніх голосів у череві батька.

— Допоможіть нам! Допоможіть нам!

— Тут так темно, тут нічим дихати!

А потім сталася кумедна річ: я розплакалася. Сльози накотилися на очі, бризнули з вій і заструменіли по щоках. Ридання стиснуло горло.

— Це через випари, звісно, — сказала Делл.

Вона простягла руку в рукавиці і поклала її мені на плече. А коли я підійшла ближче, щоб обійняти її, вона відступила і забрала руку.

— Ці випари шкідливі для твоїх легень. Іди на ґанок і подихай свіжим повітрям. Іди, кажу ж тобі — подихай повітрям.

Тож, витираючи сльози і тамуючи схлипування, я пошкандибала надвір і вдихнула свіжого повітря. Тільки легкий запах лізолу і лаку не покидав носа, він прокрадався крізь відчинені двері й вікна. Якщо не зважати на це, то ранок пахнув свіжістю і прохолодою, наче весняна вода. І сонце врешті приходило на зміну темряві, зринаючи позаду сорго червоним вогником, що горів кривавою плямою під зоряним небом.

На подвір'ї Діккенс орудував лопатою, закопуючи яму. У траві догори дном валялися порожні відра. Вночі він був помічником Делл — приносив інструменти, які вона просила, забирав ті, що були вже використані чи непотрібні, і складав їх в один із чотирьох рюкзаків, які стояли на ґанку. Але тепер він був виснажений, часто зупинявся під час копання, поправляв окуляри і потирав брови.

— Коли закінчимо з ним, ми підемо.

Делл принесла мені в'яленого м'яса, три шматки.

— Я повернуся ввечері, — сказала вона. — Я завершила свою роботу і страшенно втомилася.

Я заходилася поглинати в'яленину, а Делл зняла рукавиці, я гризла і чвакала, вона кинула рукавиці на рюкзак. Потім підняла окуляри і потерла перенісся. Я встигла зиркнути на її піратське око з молочно-білою зіницею й райдужною оболонкою. Мертвий шпигун — так називав мій батько очні яблука смаженої форелі; тож я ніколи не їла його форель. Я ненавиділа ті очі.

Делл насадила окуляри на носа і надибала мене здоровим оком. Вона потрясла великим пальцем у напрямку рюкзаків.

— Нехай поки побудуть тут. Не чіпай те, що в них лежить.

Я кивнула, не припиняючи жувати.

— Ввечері наведемо лад у твоєму будинку. Неохайний будинок — значить, неохайний хазяїн. А це твоє місце, тобі тут жити. Тому відпочивай. І не займай Ноя, він мусить висохнути. Ясно?

Я уявила, як мій батько зсихається, наче шматок в'яленини, як його шкіра морщиться і стає коричневою.

— Він болотяна людина, — сказала я.

— Нісенітниці, що за бридота? — скипіла Делл, насилу стримуючись; її здорове око палало, губи звузились. — Залізна, цей чоловік не блювотний! Що ти таке говориш, це жахливо!

Вона обернулася — сукня просвистіла повз мої коліна, — прикрила обличчя від бджіл і пішла геть. Я дивилася, як вона ступає чоботами по сходах. Тієї миті я почула, як білка шарудить на бляшаному піддашші в мене над головою. Делл теж це почула. Вона розвернулася і зиркнула крізь пальці на дах. Різко розвела руками і плюнула.

— Мерзота! — вилаялась вона на білку.

Білка потріскотіла і втекла. Пробігла по піддашшю і, без сумніву, майнула у свою дірку в даху.

Делл неспішно підійшла до Діккенса; він уже закопав яму і тепер притоптував землю своїми в'єтнамками. Я намагалася не думати про те, що витекло з відер і було поховане на подвір'ї. Я хотіла їсти і ні про що не думати.

Але мій мозок не піддавався.

Світ переповнюють нори, подумала я. Ці нори повсюди, в них повно людей і речей. Білок, лялькових голів і болотяних людей.

Речі потрапляють у нори і тисячі років не можуть звідти вибратись. Деякі будинки теж схожі на нори, вони схожі на могили.

Я вгризалась у м'ясо, уявляючи мумію, яку бачила колись по телевізору. Це була мумія якогось єгипетського короля. Ті кілька людей, що знайшли її, померли дивною смертю. Один захлинувся власним блювотинням, іншого розчавило мармуровою плитою. Голос у телевізорі сказав, що в мумій є надприродні здібності.

Делл і Діккенс пішли по стежці і зникли в високій траві. Я проковтнула м'ясо, міркуючи, чи має батько тепер якісь здібності і чи висохне він до кінця дня.

17.

Наче дирижабль, біля кухонної плити приземлився кошик, дзенькнуло столове срібло, Делл відгорнула серветку і витягла тарілку, накриту фольгою, і сказала, ніби пропонуючи на продаж рідкісні прикраси:

— Для Залізної дитинки коханого Ноя...

Кролик, тушкований в пиві, пояснила вона, з морквою, цибулею і картоплею. Термос з яблучним соком. Кекс на десерт, один шматочок.

— Найкраще частування.

Вона повернулася з настанням сутінків, без маски і Діккенса, але з гарним настроєм, і принесла кошик і картате покривало.

— У нас попереду купа роботи, — сказала вона мені, — тому їж. Наїдайся.

Це був домашній пікнік, а я була почесною гостею — цмуляла сік із термоса, кусала поперемінно то кролика, то кекс і спостерігала за тим, як Делл загортає мого батька в брезент, запаковуючи його, наче мумію. Потім вона замотала його в покривало, залишивши назовні лише голову, позагинала кути всередину і скріпила матерію англійськими шпильками.

— Схожий на буріто, — сказала я.

— Дурниці. Не говори з повним ротом, бо вдавишся.

Коли я поїла, ми порозсували меблі в вітальні, зібрали батьків одяг і акуратно поскладали його на шкіряне крісло. Потім Делл спитала, що то за карта висить на стіні.

— Це Ютландія, — сказала я, — або Данія, точно не знаю.

— А що вона тут робить?

Я знизала плечима.

— Ми мали б бути в Ютландії, а не в Техасі. Він хотів там жити. Але ми, мабуть, заблукали чи що...

— Залізна, я тебе не розумію.

Вона зірвала карту зі стіни, примружила здорове око і уважно вивчила Данію.

— Яка дивна таємниця, — нарешті сказала вона, дивлячись на батька і звертаючись до нього. — Я так добре тебе знала, а ти ніколи не розповідав мені про це. Ні, це неправильно, ні.

Її обличчя нахмурилось, і, загинаючи кутики, вона склала карту в маленький квадратик. Потім Данія зникла в кишені її сукні. Вона поплескала долонею по кишені і глянула на мене.

— Досить нісенітниць, — сказала вона. — Твій будинок потрібно прибрати. Тут страшенно брудно. Ми мусимо драїти, драїти, драїти.

Так ми й зробили.

На ґанку в рюкзаку був пір'яний віничок для змітання пилу, по-ліроль без воску, поліетиленові мішки на сміття і губка. У бабусі на кухні були мітла і совок. Тож мені випало підмітати. Делл витирала порохи. Ми почали з вітальні і просувалися нагору, підмітаючи і витираючи пилюку, згрібаючи бруд, залишаючи за собою кудлаті сірі купки. Вона насвистувала свою гарненьку пісеньку, пір'яний віничок витанцьовував по підвіконнях, по столу в їдальні й дубовому серванту. Я слухала її пісеньку і мугикала її собі під ніс, збираючи мертвих хрущів і кульки пороху, змітаючи на совок крихти від крекеру і тільця мурах-вояків. І невдовзі повітря наповнилось курявою. Вона лоскотала ніздрі, і ми з Делл час від часу пчихали.

— Пліснява залазить аж у голову і руйнує тебе.

Ми були в кухні. Делл викинула залишки хліба в сміттєвий мішок.

— Крекер зачерствів, він уже недобрий, його, мабуть, і миші скуштували.

В мішок.

— Ти не будеш голодна, — сказала вона. — Діккенс принесе тобі вечерю.

Потім вона протерла стільницю і мийку. Вимила арахісове масло з баночки і повиливала воду з пляшок.

— Застояна вода отруйна.

— Але що я буду пити?

Вона поставила пляшки на підлогу.

— Я наповню їх удома, і завтра Діккенс їх принесе. Зрозумій, Залізна, ми подбаємо про тебе. Ной тепер наш спільний. Він належить нам, а ти належиш йому. Думаю, це ти повернула його мені. Ти розумієш мене? Ти тепер член сім'ї, твоє місце тут, так? Тож ми не можемо впускати сюди чужинців, у жодному разі. Якщо вони прийдуть, то заберуть у нас з тобою батька. Все дуже просто — чужинці вічно метушаться, а метушня означає проблеми. А я наводжу лад, дитинко. Я зупиняю плин Смерті і тримаю подалі проблемних чужинців — ось моє покликання. Як мені пояснити, щоб ти все зрозуміла? Речі, які є дорогими для нас, дитинко, не повинні вмирати чи опинятися під землею. Якщо ти щось любиш, воно мусить залишатися з тобою, чи не так? Тоді я не буду сама, і ти також. Я доступно пояснюю? Тож цим я і займаюсь — притримую чужинців

і Смерть подалі, щоб нічого не змінилось — ні мама, ні любий Ной, ні цей будинок, ні мій будинок, ні навіть я, чи ти, чи Діккенс. Я усуваю проблеми, перегороджую шлях Смерті і проганяю її рукою, як надокучливу муху, — цим займається хоронитель безмовних душ. Тобі все ясно?

— Думаю, так, — сказала я. — Ви не хочете, щоб він був у Данії.

— Безглуздя, — відповіла вона. — Я не розумію, про що ти говориш. До чого тут Данія? Не будь дурною, дурна дитинко. Ти не почула жодного мого слова. Наступного разу будь уважна.

Я не знала, що сказати, просто стояла, вчепившись руками в мітлу, і дивилася на чорну лінзу Делл.

— Чого вирячилась? — сказала вона. — Ми гаємо час. Ще є робота. Завжди є робота.

Ми перемістились нагору — підмітали і витирали пил, пуцува-ли туалет і ванну, збирали павутиння зі стелі. Потім у батькову кімнату — поскладали його брудний одяг і запхали його в рюкзак. Пляшку з-під персикового шнапсу і пакетик кинули до сміття.

— Що відбувається? — спитала Стильняжка, коли я забрала її з ганчірки і поклала на нічний столик.

— Ми драїмо, драїмо, драїмо, — сказала я їй.

Потім в мою кімнату, мугикаючи пісеньку Делл, — позбирали руки, ноги і тулуб з матраца, поклали їх у мою валізу.

А сатинову нічну сорочку моєї матері...

— Господи боже мій, дитинко, що це таке?

Делл підняла сорочку за бретельки.

— Це моя піжама, — сказала я.

— Ні, ні, — відповіла вона, — думаю, вона завелика на тебе. Думаю, тобі доведеться почекати, доки ти станеш жінкою — та ще й такою величезною.

Вишкірившись, ніби вона щойно зробила найвдалішу покупку в житті, Делл понесла сорочку вниз — пізніше я помітила її в кошику, вона була складена поруч із термосом, столовим сріблом, скрученою фольгою і жирною тарілкою.

— Хто важко працює, заслуговує на винагороду, — сказала вона.

Що ж, вона отримала сорочку, а я — ще один шматок кексу, і на світанку, коли нашу роботу було закінчено, а сміття і реманент спаковано в рюкзаки, ми перенесли батька нагору. Тобто Делл перенесла. Вона перетягла його по підлозі, виштовхала на сходи, занесла в мою спальню, а не в його, і поклала на мій матрац.

— Сон праведника, — сказала вона. І поцілувала його лаковане чоло. Те саме зробила і я.

Ми сиділи по краях ліжка — Делл біля батькової голови, я біля його загорнутих ніг — і трохи помовчали. Вона глибоко зітхнула, посвистіла і спитала, чи знала я свою бабусю.

— Ні. Вона померла ще до мого народження.

— Ясно, — сказала вона. — Що ж, ти проґавила святу людину. Вона доглядала за моїм нещасним тілом після того, як мене мало не вбила бджола. Я завдячую їй життям.

— Он як. — сказала я.

Ось чому ти боїшся бджіл, подумала я. Ось чому ти носиш маску.

— А чому ви більше не носите маски?

Вона пояснила, що бджоли рояться вдень, а вночі сплять.

— Ці жваві бджоли, — сказала вона. — Ж-ж-жваві бдж-ж-ж-оли, — прошипіла.

Вона зняла окуляри і показала мені своє піратське око. Я подалася вперед, побачивши своє відображення в молочній зіниці.

— Вкусила мене в моєму власному саду, — сказала вона. — Ця нікчемна бджола осліпила мене. І я думаю, що це їхня помста за те, що я знищила батькові вулики. Опівночі облила їх усіх бензином і підпалила.

— А чому ви це зробили?

— Ну, добре, батько любив тих бджіл. І бджоли його любили, це точно. Але вони були ревнивими тварюками. Ненавиділи маму. Напали на неї в кухні. Вдерлися крізь відчинене вікно. Живого місця на ній не лишили. Повстромляли свої дрібні жала навіть у голову. Ти знаєш, що бджола намагалася навіть залізти їй в ніс? Вони зло чистої води. Мамине серце зупинилося, вона так і не домила посуд. Я знайшла її там, на кухні. Зробила масаж серця і оживила її. Але то була вже не та мама, ні, ні. Лежала прикута до ліжка. Батько покинув нас, думаю, з горя і почуття провини, і навіки відрікся від нас із мамою й Діккенсом. І від своїх бджіл. Тож я підпалила їх, Залізна, прямо посеред ночі. І тепер немає на світі бджоли, яка не бажала б моєї смерті. А це, — вона заплющила здорове око, залишивши скалічене відкритим, — їхня помста.

— Мертвий шпигун, — сказала я.

Вона кивнула.

— Страхіття, правда? Але я бачу більше, ніж усі інші, навіть із заплющеними очима. Ти знаєш? Птахів і кроликів — усі вони в моїх снах, — а також дітей, які ховаються за кущами, і все, що тільки можна собі уявити. Звісно, діти з-за кущів іноді бачать те, чого їм бачити не слід. Краще б вони пильнували своїх справ, чи не так? А інакше, Залізна, щось дуже, дуже погане може трапитись під сонцем.

Вона бачила нас із Класік. Вона знає, що ми бачили, як вона смоктала Патрікову кров. Моє обличчя побагровіло. Я нахилила голову. На мить я подумала про те, щоб утекти, але не знала куди.

— Кошмар, — форкнувши, сказала Делл. — Яке страхіття. Від тебе тхне, як від чорта, Залізна. Ходімо зі мною.

Я пішла за нею на ґанок, там вона дістала з рюкзака балончик з лізолом і відвела мене на сходи.

— Закрий очі і рот, — наказала вона. — Витягни руки і затамуй дихання.

Вона скропила мою сукню і ноги, руки й волосся, кросівки і спину. Лізол був липким. Я відкрила рот і вдихнула дезінфектант, поперхнулась і закашлялась.

— Скропи свої трусики, — наказала вона і подала мені балончик.

Я підняла сукню однією рукою, другою обприскала трусики, а Делл тим часом подалася до рюкзаків. Вона обмотала лямки навколо пальців, по два рюкзаки в кожну руку. Потім присіла, готуючись підняти їх, але увагу її привернула білка. Вона тріскотіла і галасувала на даху.

— От потвора! — прокричала вона. — Мерзенне створіння!

Вона випрямилась, піднімаючи рюкзаки. Потім попленталася до мене, і я помітила, як напнулися вени на її шиї.

— Я йду додому, — напружившись, сказала вона, — доки бджоли ще сплять. Увечері Діккенс принесе кошик з їжею і воду. А завтра я прийду розібратися з тією мерзотою, тією нікчемною тварюкою.

Вона пройшла повз мене і, бурмочучи собі щось під ніс, пошкандибала через подвір'я.

— Бувайте, — сказала я, махаючи балончиком з лізолом. — Я догляну ваш спрей. А ще мені дуже смакує ваш кекс.

А наступного дня з вікна нагорі я спостерігала за тим, як Делл готує засідку на подвір'ї. Наче в мультфільмі, вона прив'язала мотузку до палиці, застромила її вертикально в землю і підперла нею перевернутий догори дном ящик. Потім протягнула мотузку, сховалася з нею в гумаї і чекала, щоб затраснути капкан. А під ящиком на тарілці лежала приманка — морква, цибуля чи шматочок дерева. Я не могла розгледіти. Потім я почула шурудіння на даху, згодом воно перемістилося на піддашшя, потім — на подвір'я. Скільки це тривало? Мабуть, довше, ніж мультфільм, але менше, ніж «Дитяча Кімната»[30]. Білка рухалась обережно, не надто швидко, наближалася до ящика непомітними ривками, раптово зупиняючись і принюхуючись, повільно прокладаючи шлях до тарілки.

— Будь обережна, — сказала я.

Мотузка натягнулася. Палиця впала на землю. Наче акула карасика, ящик за мить проковтнув білку. Але вона боролася за життя: вона борсалася під ящиком, ледь не перевернувши його, опиралася так наполегливо, що Делл була змушена вибігти з гумаю і всістися на капкан. Вона випростала рюкзак, який, очевидно, був підстелений під ящик, і капкан потонув у ньому разом з білкою і тарілкою. Потім вона затягла шнурівки, підняла рюкзак, всередині якого несамовито билася білка, і подалася до стежки посвистуючи.

Білка, тушкована в пиві, подумала я. Ось що вона приготує мені наступного разу. Ось що я отримаю на обід.

— Бідолашна білка, — сказала я батькові. — Вона приречена. У неї немає шансів.

18.

Лікарня містилася в батьковому животі, це було темне, моторошне, пропахле лаком місце.

— Очікується повне одужання, — сказав хтось.

На сусідніх візках лежали мама і Класік; вони були одягнені в зелені лікарняні сорочки. Три Барбі-хірурги, важко дихаючи під масками, нависли над ними зі скальпелями.

— Неймовірно, — сказала Класік, яка була й не зовсім Класік. У неї було людське тіло, довгі ноги і пишна білява зачіска. — Фантастично, люба, прекрасно!

— Так, моя солоденька, — підтвердила мати, — це прекрасно!

Мати виглядала як Делл. На голові в неї був ковбойський капелюх, вона курила сигару.

Я теж була десь там.

У цю мить з'явилася Барбі-медсестра. Чарівна Чупринка? Чи Па-ні-Модні-Джинси? Точно не знаю. В руках у неї була срібна тареля, а на ній — велетенський мозок, завбільшки з індичку.

— Обід подано, — сказала медсестра. — Накривайте на стіл.

Але, наскільки я зрозуміла, її слова означали: «Мозок готовий. Завозьте пацієнта».

Класік раптом злетіла з місця і, посилаючи повітряні поцілунки, сказала мені чи моїй матері:

— Нарешті це сталося! Я ще ніколи не була такою щасливою! Я жива!

— Так, — сказала моя мати, сіла і випустила дим, — так, так! — Її лікарняна сорочка зайнялася полум'ям.

Я прокинулася вся мокра. Був обід, сонце світило крізь вікно моєї спальні, розливаючись на матраці, зігріваючи нас із батьком. Лак виблискував на його лобі, наче піт. А я лежала обіч нього, притискаючись до покривала, і позіхала.

— Вставай, сонце, вставай, — сказала Стильняжка.

Я заснула з нею на пальці. Тепер вона літає у мене перед носом.

— Класік жива, — сказала я їй. — З нею все гаразд, вона щаслива.

— Це всього лише сон, — відповіла вона. — Повір мені, я знаю. Я була там, люба.

Голос Стильняжки звучав по-іншому, він скоріше нагадував голос Класік.

Вона сказала:

— Я знаю все.

— Припини, — сказала я. — Не вдавай, що ти це вона.

— Які дурниці. Не розумію, про що ти говориш...

Я запустила нею. Вона полетіла на землю, гуцнулась, покотилась і врешті зупинилася на краю сходів. Вона відрубалась, тому не змогла розплакатися.

— Це не просто сон, — сказала я. — І ти справжня дурепа, якщо не бачиш цього, дарма що ти сліпа.

Потім я приклала вухо до покривала на рівні батькового живота, сподіваючись, що операція все ще триває і я зможу почути голоси хірургів. Але я не почула нічого.

— Чарівна Чупринко, — тихенько покликала я. — Пані-Мод-ні-Джинси, це я, Желіза-Роуз. Що там у вас відбувається? Ви ж мені розкажете, правда?

Я ще трохи послухала, у відповідь почула лише тишу.

Всі сплять, подумала я. Вони все ще вві сні.

Тож я спробувала заснути знову. Поклала голову на покривало, заплющила очі і почала хропіти. Але це не допомогло. Я прокинулась остаточно.

— Це несправедливо!

В розпачі я злізла з ліжка і кинулась до Стильняжки. Вона була непритомна, можливо, перебувала зараз у лікарні разом із Класік та мамою. Я дала їй копняка зі сходів і сказала:

— Ось тобі, ти нечемна собака!

А пізніше, коли прийшов Діккенс і приніс їжу, я сказала йому:

— Стильняжка зіпсувала мій найкращий сон. Вона розбудила мене, і тепер я вже ніколи не дізнаюся, що там сталося.

Я сиділа за столом у їдальні, а він діставав з паперового пакета їжу, акуратно розкладаючи переді мною кожен предмет: термос, тарілку, накриту фольгою, шматок кексу, загорнений в поліетиленову плівку, виделку, ніж.

— Це твоя подруга? — спитав він. — Та, що впала в нору й зникла і я не можу її знайти?

— Це Класік, — сказала я, — а не Стильняжка. Стильняжка он там, на підлозі, а Класік зараз у лікарні — я бачила її уві сні разом із мамою, і мама горіла.

Діккенс нахмурив брови і знизав плечима. Він нічого не зрозумів, тож я пояснила йому, що Класік уже не голова. У неї тепер є жіноче тіло. І скоро буде ще й справжній мозок.

— Ого, це коштує, мабуть, з мільйон доларів, — сказав він. — Іноді мені теж хочеться мати новий мозок — він, мабуть, такий гарний, блискучий.

— Ага, і великий. Класік була в захваті, і, здається, вона вже зовсім не лялька.

Діккенс зняв фольгу з тарілки.

— Вона, напевне, красуня, — і він відкрутив кришку термоса.

— Справжнісінька красуня.

Він підсунув мені тарілку — жирне м'ясо, дві лапки, стегно чи грудинка.

— Делл сказала, щоб ти з'їла те, що можеш, а рештки загорнула сюди...

Він подав мені фольгу, а я розправила її на коліні, наче серветку. Потім понюхала м'ясо:

— Це білка?

— Ні, — сказав він, трясучи головою. — Ніяких білок. Делл їх ненавидить. І не буде їх готувати, нізащо.

— Он як, — сказала я, потягнувшись по вилку. — Це добре. Мені здається, я теж їх не люблю.

Я їла і думала про операцію Класік. Як їй вставили мозок? Чи було їй боляче? Чи стікала вона кров'ю? Чи змінилася вона?

Нащо їй взагалі був той мозок?

Бо це надзвичайно, люба. Це фантастично, дорогенька.

— Надзвичайно, — сказала я, насаджуючи м'ясо на виделку. — Прекрасно.

Діккенс глянув на мене. Він був у вітальні, тримав у руках батькову перуку, розгладжуючи пальцями пасма. Потім я спостерігала за тим, як він начепив перуку на свою лису голову — пасма накрили його вуха і чоло, впали на плечі. Тепер, у тих своїх окулярах, плавках, в'єтнамках і перекошеній перуці, він скидався на огидну напівголу пришелепувату жінку.

— Я гарненький, — сказав він.

— Ти кумедний, — сказала я. — Ти чудакуватий.

— Ні, ні, — захнипав він, — я не хочу бути чудакуватим, гаразд? Мені б ще червоні губи, тоді я буду красенем.

Червоні губи погоди не зроблять. Йому були потрібні рум'яна і, можливо, ще й туш для вій.

— Гаразд, — сказала я, — я тебе трішки підмалюю.

Він сплеснув у долоні.

— Так, якщо ти підмалюєш мене трошки, я буду щасливий!

— Підмалюю, підмалюю, — сказала я. — Але спочатку доїм кекс Делл і вип'ю свій яблучний сік.

— І сховаєш недоїдки.

— Про це я вже знаю.

Але ніяких недоїдків не могло бути. Я з'їла м'ясо до останнього шматочка, висьорбала весь яблучний сік, поглинула кекс, тричі вкусивши його. Потім, з розбухлим ситим шлунком, я пішла принести бабусину косметичку і, стрибаючи по сходах, відчувала, як усередині булькає спожита їжа.

— Сиди спокійно, а то я можу схибити, — сказала я Діккенсові, який безперестанку вертівся, доки я відкривала косметичку. Він сидів на підлозі у вітальні, схрестивши ноги, випрямивши спину і стискаючи руками коліна.

— Жодним м'язом не ворухну, — сказав він. — У мене і так немає м'язів, тож і рухати ними я не буду.

Я втихомирила його і висипала між нами вміст косметички: помади, туш, пудри, пінцети і ватні тампони. Потім вишикувала рядком шість помад.

— Яку вибираєш?

«Пурпурова Безмежність», «Рожеве Танго», «Гіацинт», «Солодкий Багрянець», «Китайський Червоний» і «Трояндовий Рум'янець».

— Он ту, — сказав він, показуючи пальцем на «Рожеве Танго».

— Найкраща ця, — сказала я і взяла «Пурпурову Безмежність». — Надуй губки.

Він настовбурчив губи.

— Приготуйся...

Було важко нанести пурпур рівно. Не виходь за лінії, наказувала я собі, але, замальовуючи нижню губу, я надто швидко повела рукою і розмазала помаду по Діккенсовому підборіддю. Верхня губа вийшла краще, я лише раз промахнулася і замастила йому кінчик носа. Але він сам був винен. Він шморгнув, і моя рука сіпнулась.

— Ти Рудольф, — сказала я.

— Сама ти Рудольф, — відповів він.

Потім я нанесла рум'яна — рожеві кільця зробили його щоки яскравішими.

— Я майже закінчила, — сказала я, закриваючи пудреницю.

Він дивився на мене, скельця окулярів збільшували його очі.

Пулькатики, подумала я. Гидотні пулькатики.

— Я думаю, що ти гарна, — сказав він.

І коли я нахилилася вперед, щоб розправити перуку, він поцілував мене в губи нервовим клювком, від якого мені стало лоскотно і я розсміялася.

— Це по-дурному, — сказала я, витираючи губи. — Ти замастив мене помадою, дурненька цьомка.

Він знічено зиркнув на свої плавки і склав руки між ногами.

— Старенька пані теж була дурненькою цьомкою, — сказав він. — Вона цілувала мене, тоді, коли я ще був малий, а вона справді старою. А іноді вона робила в моєму роті отак, — він витягнув язик

і покрутив ним у повітрі, — це було весело. Це, мабуть, був танець змії чи карасика. А ще вона була дуже мила. Іноді я просиджував тут цілісінький день і тільки те й робив, що цілувався з нею. Вона дуже хороша, але вже мертва.

Я була водночас утішена і здивована почути його розповідь про бабусю.

— Це таткова мама, — сказала я. — Вона ніколи не цілувала мене, бо мене ще тоді не було.

— Здається, я це знаю. Мені, мабуть, хтось це сказав.

— Діккенсе, то вона була твоєю дівчиною, а ти її хлопцем.

Він забрав руки з-поміж ніг і напустив на лице скорбний вираз.

— Ні, я був її гарнюсиком. Маленьким гарнюсиком. Ніколи не був її хлопцем. Я не знаю, що воно таке, напевно, я підріс би і тоді міг би стати її хлопцем. Якби вона не вмерла, звісно. Якби вона не впала зі сходів. Думаю, вона йшла поцілувати мене і впала, а я тоді полов бур'яни на подвір'ї. І коли вона впала, я втік. Але це тому, що я не знав, що робити. Я ж був маленьким, розумієш. Напевне, я перелякався. А вона була хороша.

— Вона була стара, — сказала я, згадавши про скриню, яка стояла на горищі, і про мотлох, який зберігався в ній. — А скільки тобі років?

Діккенсове обличчя стало занепокоєним і розгубленим.

— Не знаю. Але я не старий. Делл каже, що я хлопчик. Каже, що я дитина. Вона каже, що я завжди буду дитиною, бо мені неправильно зшили мозок.

Ти купиш собі новий мозок, подумала я. Коли матимеш найбільший пенні на світі, тебе прооперують.

— Ти маленький гарнюсик, — сказала я.

Він посміхнувся.

— Ти теж маленька гарнюня, — сказав він.

І я поцілувала його.

Потім він поцілував мене.

Ми сміялися, вишкіривши червоні від помади губи і зуби.

— Дурненькі цьомки.

Я збиралася поцілувати його знову, але раптом пролунав вибух у кар'єрі, стрясаючи шибки.

— Ой-ой-ой.

Діккенс потер брову. На хвильку він втупився у стелю, скидаючи з плечей біляві пасма.

— Вони підривають землю, — сказав він. — Закладають вибухівку всюди, де лише можуть, тому скоро нічого не залишиться. Я бачив, як вони це роблять. Ходив туди і бачив. Вона більша за набої і за петарди.

— Я люблю петарди.

— Я теж. Чесно. І якщо ти хочеш побачити діру від вибуху, то побачиш ще й океан. Ти хочеш?

Я кивнула.

— Я покажу тобі, гаразд?

Він узяв мене за руку.

— Гаразд, — сказала я.

І ми поцілувалися.

19.

Тепер Капітан — мій хлопець, мій гарнюсик. А я його Капітанка, його особлива подруга. Коли він мене цілує, у мене в животі все перевертається. Коли я цілую його, мені хочеться стояти на голові і співати. Хочеться кружляти. Ми збираємо екіпаж для експедиції — рука Барбі як помічник капітана, Стильняжка як моя помічниця, — а я не можу викинути з голови ці дивні й зворушливі червоні губи, які зчиняють переворот у моєму животі. Чи відчуває він те саме? Чи мої губи зчиняють переворот десь у його тілі?

— Вперед, — сказав він своїм мужнім капітанським голосом. — До тієї грім-діри — океану щонайменше чотири сотні миль.

Чотири сотні миль було подолано менше ніж за годину. Більше скидається, що то дві милі. Але ж яким далеким і непривітним здавалося це місце! Порита бульдозером пустеля вапнякового піску. Жодних рослин. Ні трави, ні люпинів. Тільки глина і пісок.

Невдовзі моя сукня покрилася порохом. У рот набилося повно піску. Діккенсова перука стала зовсім білою. Вапнякове борошно припорошило його червоні губи та рожеві щоки. Він протер окуляри.

— Може здійнятися сильний вітер, і якщо ми не триматимемось за руки, — сказав він, — то загубимось, осліпнемо і нас поодинці затягне в діру або й гірше. Тому остерігайся вітру, гаразд? Це може бути торнадо чи піщана буря. Нам треба бути обережними. Якщо впадеш у цю діру — ти труп, це точно. Не думаю, що ти вмієш літати. Я не вмію. Я пробував, не виходить. І плавати теж не вмію.

Ми здійснили подорож на край світу — пройшовши через гу-май і високі трави, по ґрунтовій дорозі, попід колючим дротом, ігноруючи таблички «НЕБЕЗПЕЧНО» і «НЕ ЗАХОДИТИ», і попрямували туди, де різко вгиналася і западала бежева земля, а на розритій ділянці були висічені такі величезні уступи, що по них міг би піднятися гігант.

Тут, на краю високої скелі, ми й залягли, зазираючи через край до кар'єру — чи грім-діри, як охрестив її Діккенс, — і думали про мутну воду, що простягалася перед нашими очима.

— Хто сюди впаде, летітиме сто років, доки шубовснеться в океан.

— А це далеко?

— Думаю, близько тисячі миль.

Темний і непорушний Столітній Океан омивав глибини цього жерла, оточеного скелями.

— Але це ж озеро, — сказала я. — Океан безкінечний.

— Ні, — відповів Діккенс, — ні, ні. Бо він глибший за будь-яке озеро на світі, тож не вдавай всезнайку, гаразд?

Потім він пояснив, що десь під водою зачаїлися старі машини, вантажівки і всіляке барахло. І прозорі прісноводні медузи завбільшки з пенні. Він розповів мені про те, як багато років тому три аквалангісти потонули, не знайшовши дороги на поверхню.

— Бо в нього немає дна, — сказав він. — І ніколи не було. І ці люди занурюються під воду і не можуть вибратися. От навіщо мені підводний човен. Я в ньому взагалі не потону.

Скільки разів він розтинав бездонний океан у своїй «Лізі»? Трильйон мільярдів разів, напевно. І що він знайшов? Поламаний велосипед, кілька дротів, бляшанки з-під пива, пенні? Заховані скарби?

— Він сягає космосу, туди, де світять блакитні і червоні зірки. Але в космосі дихати неможливо, а «Ліза» — лише підводний човен. Вона не може бути одночасно космічним кораблем і підводним човном. Але якщо зануритись глибоко-глибоко, то досягнеш Місяця, а ще глибше міститься Марс, а ще глибше, напевно, — Бог і маленький Ісусик.

— А як же вибухи? Тобі пощастило, що «Лізу» не розірвало!

— Вони більше не підривають цю діру, — сказав він.

Потім Діккенс узяв руку Барбі і, наче указкою, вказав на найдальшу скелю на тому березі кар'єру, вздовж якого росли поодинокі мескітові дерева.

— Зараз вони роблять це там, за деревами. Закладають вибухівку в нову грім-діру, але в ній нема ні океану, ні медуз.

Не встиг він вимовити ці слова, як пролунав вибух, розкочуючись, наче гуркіт грому, стрясаючи нашу засідку і мої нутрощі. Діккенс прикрив обличчя рукою, а я затулила вуха, вдивляючись у далекі мескітові дерева, очікуючи, що зараз позаду них спалахне вогненна лава і повилітають шматки металу. Натомість — так наче мескіти раптово розсипались на друзки — я побачила, як з дерев у небо з диким криком шугнула зграя чорних птахів, покружляла навколо, наче гнівна хмара, завертаючи синхронно то туди, то сюди, і врешті, коли вибух стих, повернулася на своє місце.

Я повільно забрала руки від вух, прислухаючись до пташиного вереску.

— Вони божевільні, — сказала я Діккенсу, який саме підіймав голову.

— Вони, напевно, спали. Якщо вони не заберуться звідси якомога швидше, ці вибухи їх уб'ють.

Мені пригадалась батькова історія про те, як він убивав шпаків у дитинстві. Те ж саме робили його двоюрідні брати. І бабуся. У їхньому містечку всі вбивали шпаків.

Бо вони срали повсюди, казав тато, і від них було стільки шуму. А ще це було весело. Ми отримували десять центів за кожного вбитого птаха. Якось я заробив близько п'яти доларів. А тоді на ці гроші можна було купити цілу купу жуйок, та ще й пачку сухариків.

Це називалося Щорічною облавою шумових баняків.

Чоловіки, жінки і діти розходилися в різні куточки міста і калатали ложками по каструлях, сковородах і накривках сміттєвих баків, розлякуючи шпаків. Цей гамір не давав птахам приземлитися, змушував їх несамовито пурхати вверх-вниз у пошуках місця перепочинку, літати, допоки вони, знесилені, не падали на землю. Шпаки гепались прямо на дорогу чи тротуар, на подвір'я і дахи. І мій батько разом із братами, бабусею і рештою людей застосовували свої ложки як молотки.

— Тим, які ще дихали і намагалися знову злетіти, — казав батько, — ми чавили голови. Іноді ми просто топтали їх черевиками, а іноді їхні крила тріпотіли ще довго після того, як череп було розтрощено.

Моїй мамі ця історія не подобалась. Мені теж.

— Діккенсе, мій батько вбивав птахів. Це жорстоко, так робити не можна.

Але він не звертав уваги.

— Близько, — сказав він.

Потім уважно роздивився руку Барбі, притиснувши великий палець до пластмасової плоті.

— У мене є таємниця, — врешті сказав він.

— Що за таємниця?

— Але якщо я тобі розповім, ти нікому не повинна розказувати, гаразд? Якщо Делл дізнається, вона так мене відгамселить, що мені буде непереливки.

— У мене теж є таємниця.

Він глянув на мене.

— Відкрий мені свою таємницю, а я відкрию тобі свою, гаразд?

— Гаразд.

Ми всілися на камінь, схрестивши ноги, наче індіанські вожді. Потім я стиснула Стильняжку у жмені, щоб вона не підслухала. Я пошепки розповіла йому мою таємницю про те, що він мій хлопець, а я його Капітанка, і про те, що мені подобались наші дурненькі цьомки в губи.

— Ого, — сказав він, — а у мене інакша таємниця. Моя про те, що в мене в кімнаті є динаміт, і для мене це погані новини.

Динаміт. Дві шашки. За словами Діккенса, він знайшов їх у новій грім-дірі.

— Я вічно все забуваю, — сказав він. — А через крадіжки я встряю в халепи. Таке часто трапляється, і тому це таємниця.

— Я хочу подивитися, — сказала я.

Він зітхнув, склавши губи тісним колечком.

— Не знаю, може, завтра, коли Делл поїде до міста, не знаю. Коли вона їде до міста, я лишаюсь на господарстві, тож можу сам давати собі раду.

— Якщо покажеш мені його, я тобі повірю, — сказала я. — Якщо покажеш мені його, можеш залишити собі руку Барбі, це буде мій подарунок тобі на день народження.

Він мав би всміхнутись, але його обличчя не виражало нічого. Він глянув на руку.

— Як її звуть?

— Ручка.

— Це хлопчик чи дівчинка? Було б добре, якби це була дівчинка.

— Це хлопчик.

— Звідки ти знаєш?

Я взяла руку і сторчма затиснула її між ногами, наче це була хлоп'яча штукенція.

— Це ще не означає, що це хлопчик, — сказав він.

— Означає. Це штукенція. І в тебе є така штукенція, я знаю.

— Ні.

— Я бачу її після наших поцілунків. Я бачу, як вона збільшується.

— Ні, не бачиш. Це неправда. Нема в мене нічого.

Він нахилився вперед і склав руки спереду поверх плавок. Між нами пролетів легенький вітерець, змів порох з перуки і присипав ним наші обличчя.

Я поклала руку на його ліве коліно.

— Діккенсе, я хочу побачити твій динаміт.

— Можливо, завтра, — сказав він, — коли Делл поїде до міста. Я не знаю.

— Але ж ти мій хлопець, — сказала я.

— Я не розумію цього, — сказав він, зняв перуку і поклав її мені на коліно. — Думаю, мені треба йти додому.

Я люблю тебе, подумала я. Ти мій коханий капітан.

І на скелі, яка високо здіймалася над Столітнім Океаном, ми коротко поцілувалися надвечір і тихо побрели геть, прислухаючись в очікуванні ще одного вибуху, який так і не пролунав.

20.

Стильняжку неможливо було заткнути.

— У Діккенса є дівчина, — дражнилася вона. — Він твій хлопець.

— Він мій чоловік, — сказала я їй. — А я його дружина.

— Він красунчик. Просто сонечко.

Був ранок, до полудня ще далеко. І хоч Діккенс завжди приносив мені їжу в обідню пору, я сиділа на сходах ґанку і чекала його приходу.

— Поцілуй мене, — сказала Стильняжка.

— Це бридко, ти ж дівчинка.

— Ну будь ласочка. Поцілуй мене, і я стану хлопчиком.

— Дівчата не цілуються з дівчатами так.

— Будь ла-а-асочка.

Я поцілувала її, але це було зовсім не те, що з Діккенсом; у мене в животі нічого не відбулося. Потім я запхала її в рот, засмоктуючи її з пальця, ніби вона форель, а я кит. На смак її шкіра була як мило, а волосся — як локриця. Я поперхнулась і виплюнула її на долоню.

— Ти гидка, — сказала я.

Вона мала б розплакатися або розскиглитися. Але вона тільки розсміялась.

— Було весело, — сказала вона. — Було чудово.

Ти несповна розуму, подумала я. Божевільніша за вітер.

І ми засміялись обоє.

— Ти моя найкраща подруга, — сказала я їй.

— А ти — моя.

— А я люблю Діккенса.

— Він чарівний принц. Він король з королів.

— Він яблучний сік і в'яленина.

— Ми щаслива сім'я.

— Таки щаслива.

І Делл подбає про всіх нас. Невдовзі вона доглядатиме наших дітей, поки ми досліджуватимемо Столітній Океан. Вона вийде заміж за тата і стане моєю мамою. Потім ми з нею, Діккенсом і Стиль-няжкою побудуємо замок з мескітових гілок і розплющених пенні. Ми щодня їстимемо м'ясо і кекс. І питимемо яблучний сік з позолочених одноразових келихів.

— Мрії збуваються! — сказала я.

— Це Різдво! — сказала Стильняжка.

У мене кольнуло в животі. Я помацала його, уявляючи, як всередині корчиться дитина, маленька Барбі зі справжніми вкоріненими віями, синіми окулярами і справжнім мозком. Я бачила по телевізору: якщо хлопець дурнувато поцілує дівчинку достатню кількість разів, щось обов'язково станеться.

— Скажи Діккенсу, — говорила Стильняжка. — Розкажи йому про замок і про барбенят. Тоді ти побачиш його динаміт. Можливо, Делл уже в дорозі, а він сидить там сам і думає, що було б добре, якби ти прийшла до нього подивитись на динаміт.

— А якщо вона досі вдома?

— Тоді вона запросить нас на чаювання або на пікнік, бо вона любить татка і вона наша подруга. Тому вона не питиме нашу кров. Та вона вже й не робить цього, так Діккенс казав.

Живіт забурчав: це ворушилася дитина. Так от чому в мене відбувалася революція в животі щоразу, як наші з Діккенсом губи зустрічалися, — з кожним поцілунком дитя трішки підростало. Я мала б здогадатися.

— Треба розказати Діккенсу, — сказала я. — Думаю, ця дитина з'явилася в мені від поцілунків. Думаю, це, напевно, Класік. Вона повертається.

— Ходімо, розповімо йому, — сказала Стильняжка. — І помацаємо динаміт.

Щойно ми зійшли зі сходів, спину мені пройняло холодом — від шиї до куприка. Я уявила темний будинок Делл та Діккенса з зачиненими вікнами, грубими фіранками, які закривають його від сонця, і їхню покусану бджолами маму, яка куняє десь у кутку.

В замку нам буде значно безпечніше, ніж у їхньому чи моєму будинку, подумала я. В замку нас не дістануть ні бджоли, ні мурахи.

Коли ми підійшли, будинок здався нам таким покинутим і незбагненним, як ніколи раніше. Обабіч стежки з гравію стояли горщики, в яких колись росли гарбузи й помідори, але зараз у них був тільки скопаний ґрунт і зів'ялі стебла. Земля на подвір'ї була вкрита слідами від черевиків і галузками. Підходячи до ґанку, я помітила, що ліхтар над дверима вже не горить жовтим світлом — уявна королева-мати всіх світлячків віддала богові душу.

Я тричі легенько постукала кісточками пальців.

— Доброго дня, — сказала я дверям. — Це я.

Я почекала, сподіваючись, що Делл чи Діккенс відчинять двері. Але ніхто не підійшов.

— Це Желіза-Роуз.

Я постукала сильніше — стук-стук-стук — і почекала ще трохи.

— Сьогодні гарний день, можна влаштувати чайну вечірку, якщо ви не зайняті, тож ми зі Стильняжкою вирішили зайти.

Я приклала вухо до дверей, затамувала подих і прислухалася: нічого — ні скрипу, ні стуку, ні ляскання в'єтнамок.

— Можливо, вони сплять, — сказала я Стильняжці. — Або поїхали до міста.

А можливо, вони ховаються, подумала вона. Або шукають нас у Торохкалі.

— Можливо.

Ми спустилися з ґанку і пішли довкола будинку. У мене сильно кололо в животі, але я не зважала і подалася на задній двір, де буяли трави і лисохвіст, де стояв Форд-пікап з тріснутим лобовим склом. Але Форда не було.

Я зупинилася біля будинку, між покручених вибоїн від шин пікапа, і побачила Діккенса. На ньому був не капітанський мундир, а вбрання фермера, він відмикав замок на дверях сараю.

Скажи йому, думала Стильняжка. Скажи, що у тебе буде дитина, і він покаже тобі свою таємницю. Він обіцяв.

Діккенс відчинив двері й зайшов у сарай. Я поспішила за ним, перетнула задній двір і побігла по протоптаній стежці, сподіваючись його здивувати. Я хотіла сказати йому, що дуже його люблю і що Класік повертається як моя дитинка-Барбі. Я збиралася зробити йому сюрприз, сказавши: «Чарівний принце, Класік уже йде до нас», — і ці слова вже майже влетіли крізь двері сараю, але, завагавшись, я на мить зупинилася в темній проймі дверей, і мій погляд привернула дерев'яна клітка, з якої випинався пучок сірого хутра з пухнастим закрученим хвостом, — це була білка.

Вона мертва? Ні. Спить? Ні. Вона абсолютно притомна, лежить нерухомо, прикривши морду лапами, глибоко дихає і спостерігає за мною своїми чорними очицями. Подивись, що вона зробила зі мною, Желізо-Роуз. Бачиш, що буває, коли ти маленький і постійно голодний. Тебе заманюють у пастку і зачиняють у клітці. Я ув'язнена. Я приречена.

Мені стало її шкода. Вона ж не монстр і не потвора, звичайна собі білка, яка вже й не здавалася такою паскудною. Але я не наважилась просунути пальці в клітку і погладити її: вона могла мене вкусити. Могла сплутати мене з Делл і відгризти пальці.

Знаєш, що вона зробить зі мною? Іди туди, в сарай, і сама все зрозумієш. Побачиш на власні очі. Ну ж бо, іди...

І що ж я побачила, переступивши через поріг?

Довжелезний складаний стіл і купу широких полиць, які були доверху закладені витворами Делл, усіляким рукоділлям і дрібничками; деякі з них були готові, інші — в роботі. На столі і навколо нього стояли лампи на підставках з оленячих рогів, вішак для капелюхів з оленячих рогів, підставки для ніг (ніжки яких були зроблені з двох пар рогів оленя), лампи з оленячих копит і з дюжина термометрів із тих же копит. Але мою увагу привернули саме полиці — на них стояв несамовитий смугастий кіт, який саме намірився скочити на скручену гримучу змію, білки з жолудями в лапах, три кролики, зв'язані докупи, єнот, який стискав у лапах форель, ще один смугастий кіт, який вгризався в голову щура, перевернутий догори ногами панцирник і дуже переконливий рогатий заєць, що виструнчився навпочіпки, — всі ці завмерлі створіння зі скляними очима були поставлені, наче трофеї, на полаковані пласкі деревинки. Саме тут Делл перегороджувала шлях смерті, тут вона рятувала безмовні душі, щоб вони не пішли в землю. Але я не хотіла закінчити, як ці створіння, — застигнути на полиці, я не хотіла назавжди ось так завмерти. З тим же успіхом можна і в землю, подумала я. Якщо ти не можеш бігати, кричати і пер-діти, то можна і вмерти.

Діккенс стояв у кутку спиною до мене і розпаковував рюкзак, виймаючи з нього паперові серветки і гумові рукавички.

— Це кімната-зоопарк, — сказала я.

Почувши мій голос, він здригнувся і закричав, випустив з рук серветки й рукавички і різко обернувся, затуливши рот долонею, — це не допомогло — крик розлітався по сараю повз його пальці. Він так страшно і приголомшливо верещав, що я теж закричала. З хвилину ми дивились одне на одного і репетували, ніби нас різали, аж доки в легенях не закінчилось повітря.

Потім він осів на рюкзак, хапаючи ротом повітря і обіймаючи себе. У мене тремтіли руки. Стильняжка тряслася на пальці. На вулиці у клітці тріскотіла білка, очевидно, наполохана нашим криком.

— Так нечесно, — сказав Діккенс, — нечесно.

— Ти добряче мене налякав, — сказала я.

— Ні, це ти, ти налякала мене. Так нечесно.

Він похитувався, дивлячись на свої черевики, і бурмотів щось собі під ніс.

— Але ж я ненавмисне, — сказала я. — Я просто побачила цей зоопарк, а взагалі я прийшла розповісти тобі новину, але забула про все на світі через цей зоопарк, і мені стало цікаво — вони мертві?

Та ні, вони, мабуть, просто завмерли і дрімають собі. Тому ми, мабуть, і налякалися — вони так схожі на привидів.

Діккенс підняв голову, я побачила, як блищать його очі. Він вигукнув:

— Це неправда, бо Делл їх оживляє. Повертає до життя. І люди такі щасливі, вони приносять своїх старих мертвих котиків і песиків, а вона їх оживляє, наче Ісус. А ще робить оті штуки, — він показав рукою на лампи, підставки для ніг і термометри, що лежали на столі, — і продає їх у місті, коли їде до міста. Вона художник — так вона каже — і цілитель. — Він кивнув у бік полиць з тваринами: — І ніякі вони не привиди, вони наші друзі, а ти мене налякала, і це нечесно. Здається, я зомлів.

— Пробач, — сказала я, підходячи до нього.

— Не роби так більше ніколи, бо я помру, гаразд?

— Гаразд.

Я обійняла його, обвила руками його плечі і погладила Стиль-няжкою по шиї.

— Я, мабуть, теж прошу пробачення, — сказав він. — Думаю, теж маю попросити...

Скажи йому, думала Стильняжка. Скажи йому.

Я піднесла губи близько до його вуха і розказала про дитину. Я сказала, що тепер він мій чоловік і що скоро з'явиться Класік, вона буде нашим барбенятком.

— Ми побудуємо замок, Делл вийде заміж за мого батька. Але спершу ти мусиш показати мені динаміт.

Він не поступався.

— Не знаю. Ця дитина — це якось дуже дивно, і я не можу побудувати замок. Я не знаю як, не знаю.

Тож я прошепотіла:

— Якщо ти покажеш мені свою таємницю, я любитиму тебе до смерті.

Він нахилив голову до мене. Наші щоки зустрілися.

— Я покажу тобі, — сказав він. — Але тільки раз. І не зараз, бо я мушу розпакувати рюкзак, доки Делл повернеться. Потім я покажу тобі свою кімнату в будинку мами, гаразд? Але якщо я не розпакую рюкзак, то не отримаю вечері. Тому почекай, добре? Але нічого не чіпай. Тобі сюди не можна заходити. Це місце Делл.

— Добре, — сказала я, відступаючи від нього. — Я почекаю свого гарнюсика. Ти моя цьомка.

Потім я бачила, як він поволі підвівся, обернувся і схилився над рюкзаком. Його рухи були млявими і незграбними, мабуть, через брак координації, носаки черевиків дивилися всередину, п'яти — назовні. Невдовзі я знудилась і вийшла надвір, прокрадаючись попід створіннями Делл, не зводячи погляду з гримучої змії, яка зависла в повітрі, готова до нападу.

Коли я вийшла з сараю, мене засліпило сонце. Прикривши очі рукою, я присіла біля кліток.

Я ув'язнена.

Білка не вгавала. Вона нервово тинялася в клітці, крадькома позираючи на мене.

— Делл заморозить тебе, — сказала я. — Ти зможеш їсти щурика чи рибку.

Але спочатку їй доведеться мене вбити. А потім уже заморозити. А я не старий мертвий песик чи котик. Я голодна білка.

— Ми допоможемо тобі, — сказала Стильняжка.

У клітці були маленькі дверцята, які замикалися на гачок.

— Давай ти, — сказала я їй. — Я не хочу встрянути в халепу.

Стильняжка не переймалася. Не роздумуючи, вона відкинула гачок.

— Ти вільна.

Я могла б відчинити дверцята і показати білці мескітові дерева, що росли за травами і лисохвостом. Там, поміж дерев, вона могла сховатися. Я хотіла допомогти їй ще чимось, але не зробила цього. Досить уже того, що ми підняли гачок.

Потім я зазирнула в сарай, щоб упевнитися, що Діккенс нічого не бачив. Але він стояв спиною до дверей, копирсався в рюкзаку та нічогісінько не відав. Я глянула на клітку і побачила, що дверцята відчинені, в'язень уже вислизнув. Якою ж прудкою виявилась ця білка. Вона швидко зметикувала, що робити, куди йти, як сховатися. І її вже не обдуриш і не заманиш у пастку. Сонце зігрівало мої руки і плечі — я була задоволена.

21.

Того дня ми з Діккенсом перетворилися на привидів.

Коли ми навшпиньки підіймалися з заднього двору, він сказав:

— Маму будити не можна, тому нам не можна буде говорити так, аж доки не зайдемо до моєї кімнати. — І потім пошепки промовив: — Треба говорити отак.

— Ми безшумні привиди, — сказала я. — Твій будинок — це печера відьми, а ми можемо ставати невидимками, тому нас не впіймають.

Він вишкірився.

— Так, усе правильно. Це непогана думка. Бо Делл мене відгам-селить, якщо дізнається, що я привів когось сюди.

Потім ми зайшли до будинку-печери — спершу в кухню, безмовно тримаючись за руки. Щойно Діккенс зачинив за нами двері, сонячне світло зникло, і я відчула себе майже такою ж сліпою, як Стильняжка. Але він ішов попереду і легенько тягнув мене за собою. Так ми, двоє привидів, летіли крізь темряву, вдихаючи такий знайомий запах суміші лаку з лізолом, ковзаючи по слизькій підлозі коридору, освітленому одним-єдиним нічником у формі кота.

І як воно? Поцікавилась Стильняжка.

Наче на Геловін, подумала я. Достатньо темно для того, щоб болотяні люди почували себе тут як удома, а бджоли подумали, що в будинку сонний час.

Усі двері, повз які ми проходили, були зачинені, крім одних, за якими промайнув темний висячий силует голови якоїсь дикої тварини, можливо лося, — вона нависала над диваном, величезні роги розгалужувались догори, ледь не впираючись у стелю.

Діккенс потягнув мене далі, повернув за ріг, і світло нічника зникло. Ще один коридор? Дверний отвір?

А тепер як?

Не знаю. Нічого не бачу.

Він відпустив мою руку. Раптом я почула клацання, і над головою спалахнула лампа — так яскраво і несподівано, що на якусь мить мене засліпило.

— Моя кімната, — виголосив він, зачиняючи двері.

Його кімната була тісною і неохайною, вона годилася хіба для щурів. Під стіною було поскладано з п'ять чи шість хитких стосів журналу «Нешнл Джеоґрефік», здавалося, там були сотні номерів. На підлозі валявся всілякий мотлох: футболки й шкарпетки, труси і штани, в'єтнамки і купальний костюм, бляшанки від Кока-Коли і тарілки з засохлою їжею, ложки й виделки, ще кілька примірників «Нешнл Джеоґрефік» з вирваними сторінками, які утворювали собою колаж із пустель, зоряного неба, сузір'їв, косаток, заходів сонця на океані, шхун і коралових рифів.

— Тут іноді безлад, — сказав він. — І щось може прилипнути до ніг, тож ти краще вилазь на моє ліжко, щоб не наступити на щось важливе, гаразд?

— Гаразд.

На стіні над його ліжком висіла карта, це була не Данія, щось інше, щось із широкими пасовиськами і довгими долинами, якесь незрозуміле місце, дуже блакитне і дивне. А ліжко, на яке він попросив мене сісти, було звичайнісінькою розкладачкою, простирадлом служив зелений спальник, а подушкою — згорнута в клубок лижна куртка.

— У мене є скарб, — сказав він, опустився на коліна і засунув руку під розкладачку. — Іноді я буваю багатим. Мені щастить знаходити всілякі речі.

Він витягнув з-під ліжка коробку для рибальської снасті й поклав її мені на коліна. Я дивилася, як він став навколішки біля моїх ніг, повернув застібку і підняв кришку, показуючи свої коштовні трофеї, здебільшого всілякий дріб'язок. Золота запонка, його блакитні окуляри, рука Ручка і напхана чимось різдвяна шкарпетка.

І безліч пенні — тисяча чи трильйон мільярдів?

— П'ятдесят чотири. Думаю, це майже сто. Поглянь-но сюди, я знайшов їх десь неподалік.

Пара штучних зубів. Я взяла їх у руку і покусала ними Стиль-няжку за голову.

— Хрум-хрум, — сказала я. — Хрум-хрум-хрум.

Діккенс насупив брови.

— Не роби так, — сказав він. — Це неправильно.

Він забрав у мене зуби і поміняв їх на різдвяну шкарпетку.

У мене забурчало в животі.

— Там є цукерка?

— Ні, там таємниця, — сказав він і витрусив вміст шкарпетки на підлогу.

— Динаміт, — прошепотіла я.

Динаміт, пояснив він, зі шнуром і капсулем-детонатором. Ці шашки були насправді й не шашками, і вони не були червоними, як у мультфільмах; це були дві жовто-коричневі трубки, зроблені з деревної маси чи картону. І коли я взяла їх у руку, виявилося, що вони легші, ніж камінь.

— А як їх підривати?

— Думаю, так само, як петарди, — сказав він гучним від хвилювання голосом. — Як військову бомбу! — він надув щоки і випустив повітря, імітуючи звук вибуху.

— Ба-бах! — сказала я, постукуючи підборіддям Стильняжки по трубці.

Він ковзнув руками по моїх ногах, запустив їх під сукню і зупинився на стенах.

— Ніби кінець світу. Але якщо ти використаєш їх раз, то не зможеш зробити цього ще раз. Вони розриваються на шматки, і тоді це вже непотріб. Тож я прибережу їх до того часу, коли буду старим, — тоді ми з «Лізою» вб'ємо ту акулу і я стану героєм, от побачиш.

— Я тобі допоможу. Можливо, нас тоді покажуть по телевізору.

— Бо ти любиш мене.

— Я твоя дружина, назавжди.

Він поклав мене горілиць на розкладачку, я стиснула по трубці динаміту в обох руках і видивилася на дивну карту. Він приклав вухо до мого живота, а його пальці торкнулися моїх трусиків.

— Дитинка спить, — сказав він. — Хропе.

— Вона росте, — сказала я йому. — І з'явиться сьогодні або завтра.

— Б'юсь об заклад, вона гарненька. Така ж гарненька, як ти.

Він тепер нависав наді мною, дивлячись прямо мені в обличчя.

Але моя увага була прикута до карти, її деталей кольору морської хвилі, зубчастих гір і розлогих водойм.

— Що це за місце? — спитала я.

— Це самісіньке дно океану, — сказав він.

Самісіньке дно? Я не розуміла.

Він розповів, що найглибша точка океану сягає від поверхні землі значно нижче, ніж здіймається над нею найвища гірська вершина. І там, у тих глибинах, існують незвідані країни, цілі міста, в яких живуть люди і собаки. Там, під морською гладінню, стоять замки і ферми. Їх населяють чоловіки і дружини, діти і привиди.

— І дурненькі цьомки. Дурненькі цьомки, які роблять отак...

Він висунув язик і покрутив ним біля мого рота.

— Фе.

Я теж покрутила язиком. Ми ніколи так не цілувалися, але думка про це зчинила революцію в моєму животі. Губи Діккенса зависли над моїми. Я підняла голову, заплющила очі, забула і про карту, і про динаміт, який стискала в кулаках.

Фе, подумала Стильняжка. Фе.

Він притиснувся до мене і схопив мене за зап'ястя; від цих маневрів розкладачка почала гупати об стіну. Щойно наші язики торкнулись один одного, за стінкою щось загриміло — очевидно, впало від постійного стрясання. Я чула, як воно покотилось по підлозі.

Я відкрила очі. Діккенс сіпнув головою.

— Ой-ой-ой, — сказав він, напружившись усім тілом. — Думаю, це мама.

Він зліз з розкладачки, підійшов до дверей і прислухався до звуків у коридорі.

— Вона прокинулась? — спитала я.

Він обернувся лицем до мене, лампа над головою освітила його переляканий череп. Він почав обіймати себе, але зупинився.

— Не знаю, — сказав він. — Бо цього ніколи раніше не траплялося, але, можливо, це трапилося, тож ти посидь тут, гаразд? Якщо мама перестала спати, я піду спитаю, чи не хоче вона супу.

Але він не рухався. Він вертівся біля дверей, запихав руки в кишені і виймав назад.

Моє серце раптом забилося, як скажене.

— Мені страшно, — сказала я.

— Мені теж, — сказав він.

Я уявила, що зараз він піде і не повернеться, покине мене напризволяще в цій відьмацькій печері.

— Якщо підемо разом, нам нічого не загрожує.

Він кивнув і сказав:

— Гаразд, але пообіцяй мені, що не скажеш Делл, що ти бачила маму. Тоді можеш піти зі мною.

— Обіцяю.

Перш ніж прослизнути, наче безшумні привиди, в коридор, ми з Діккенсом зібрали і сховали скарби. Динаміт запхали в шкарпетку. Він поклав свою таємницю в коробку для рибальської снасті, поверх штучних зубів, потім засунув коробку під розкладачку і прикидав її одягом.

— Це наші скарби, — сказала я.

— Це погані новини, — сказав він і взяв мене за руку.

Після цього ми вийшли в коридор, пройшли кілька метрів і повернули в суміжну спальню, де на туалетному столику горіли свічки, стікаючи червоним, білим і фіолетовим воском у поливану тарілочку і кидаючи приглушене світло. Діккенс уже не тримав мене за руку. Він залишив мене біля столу, і пішов уперед, і зник. Потім загорілася лампа і я побачила його — він стояв біля ліжка з балдахіном і вдивлявся в сплюха, який лежав на простирадлах.

Мама.

— Делл каже, що одного дня мама прокинеться, — пошепки мовив Діккенс. — Вона каже, що одного дня з'явиться пігулка, чи заклинання, чи ще щось, і потрібно буде лише дати їй цю пігулку чи промовити потрібні слова — і вона знову відкриє очі. Але чекати цього доведеться ще довго, і до того часу мама буде лежати отак. Так краще. Бо якщо її поховають чи ще щось, то вона помре назавжди. Тож я надіюся, що цю пігулку чи заклинання скоро винайдуть.

Вона була така ж, як і мій батько, — хіба що трохи менша, — замотана в шерстяне покривало, смерділа лаком, сиве волосся було обстрижене. Зі свого місця я не могла добре розгледіти її обличчя і не шкодувала про це; бджоли не залишили на ній живого місця, покусали її щоки, ніс і повіки. Але тепер вона мирно спала. Вона не крутилася, не чула і не зчиняла галасу.

Діккенс зиркнув на мене і знизав плечима.

Що ж тоді впало? Що гепнулось на підлогу і вигнало язик мого чоловіка з мого рота? Що це поблискувало на липкій підлозі, коли я взялася її обшукувати? Бейсбольний м'яч. Я підійшла підняти його і помітила біля ліжка ложе, зроблене зі стьобаних ковдр, а на подушці — нічну сорочку моєї матері, складену квадратиком.

Тут спить Делл, подумала я. Вона охороняє маму від бджіл.

— Це не твоя іграшка, — прошепотів Діккенс.

Він простягнув руку і забрав у мене м'яч.

— Тобі не можна ним гратися.

Він обернувся і підійшов до туалетного столика. Я пішла за ним, дивлячись, як він обережно кладе м'яч позаду тарілочки. І те, чого не можна було побачити при світлі свічок, зараз проступало, освітлене лампою, яка стояла біля маминого ліжка, — туалетний столик був святилищем, вівтарем з фотографіями і пам'ятними речами. Поміж свічками були намиста, тернова люлька, бісер, кришталева рибка, батькова карта Данії, банка від тютюну «Принц Альберт» і срібна таця з помадами, пудрами і пензликами.

А під дзеркалом стояло мертве радіо.

— Це мій подарунок.

— Ні, це належить Делл, — сказав він. — Це її радіо.

Я була надто зайнята оглядинами святилища, щоб сперечатися з ним.

Уздовж дзеркала стояли чорно-білі знімки, фамільні портрети, поодинокі обличчя з минулого: чоловік і жінка сидять на ґанку, відкинувшись на поруччя і тримаючи малюків на руках, хлопчик запускає повітряного змія, дівчинка з гімнастичним обручем; вони зберігались уперемішку зі знімками Джона Ф. Кеннеді, Чехова із «Зоряного шляху», Деві Джонса з гурту «Зе Манкіз»[31], дуже правдоподібного Ісуса, який несе свій хрест, і мого батька в розквіті сил, який, закинувши гітару на спину, показує пальцем у фотоапарат.

Батько, взагалі-то, був усюди. Сидить за кермом кабріолета. Жує хот-дог. Роздає автографи. У білій футболці п'є пиво. Грає у пін-бол. А хто це з ним? Хто та дівчина, що обіймає його за плечі, цілує його у щоку, куйовдить йому волосся? Вона присутня на кожній фотографії, дівчина з білявим волоссям і пухкими губами. Тут вони цілуються, тут вона запхала руку в кишеню його куртки, а тут засунула долоню йому під майку...

Стильняжка знала, хто це, навіть не дивлячись на знімки.

Це Делл, подумала вона. Колись вона була гарною, худою і з двома очима. Вона кохала твого батька. Вона не була піратом.

Потім ми з Діккенсом пошепки перемовлялися.

— Вони були цьомками, — сказала я.

— Напевно, — відповів він. — Але, думаю, це було сто років тому. А Делл така красуня. А цей чоловік був її хлопцем, її особливим другом. Він довший час піклувався про неї.

— Це мій татко.

— Ні, не думаю. Ні. Твій татко не схожий на цього хлопця. Думаю, я б його запам'ятав.

— Але це він, а це Делл, і вони цілуються. Так само, як ми.

В цю мить мені захотілося, щоб він мене поцілував. Я хотіла, щоб його язик вертівся в моєму роті. І я сказала йому про це.

— І я хочу теж, — сказав він.

У животі закрутило.

Він узяв помаду зі срібної таці і підвів мене до ложа. Ми сіли обличчям одне до одного, нахиливши голови так, щоб не бачити мами, щоб мама не побачила нас, якщо раптом якимось дивом прокинеться. Ми намалювали губи одне одному, вони стали червоними і неохайними. Потім поцілувалися, заплющивши очі і плямкаючи язиками. Його пальці торкнулися моїх трусиків, мені було лоскотно. Але я не зважала — я перетворилася на Делл, а він — на мого батька, і ми одружені, і скоро з'явиться дитинка. Коли ми цілувалися, мені було тепло, і я почувалася в безпеці, і все всередині горіло, наче бенгальський вогник. Відтепер це відчуття триватиме вічно, я була впевнена. Воно ніколи не припиниться.

Але воно припинилося, ще й не розгорівшись, нагло обірвалося словами: «Брудна нечистота! Розпуста!»

Це була Делл, вона стояла над нами, нахмурившись, стискаючи в руках свій шолом, її очі горіли люттю. Не залишивши нам жодної можливості сказати хоч слово, вона відштовхнула від мене

Діккенса, копнувши його черевиком. Від того, що трапилось потім, мені сперло дихання: вона почала гатити кулаком по шолому; почувши цей глухий стукіт, Діккенс рачки позадкував по підлозі, доки не вперся в стіну.

— Ні, Делл, ні, ні.

— Мерзота! Мерзота!

Вона кинула шоломом об підлогу, маска відірвалася, і він покотився, наче колесо, до Діккенса, і, промахнувшись, ударився об стіну біля його правого коліна. Потім шолом відскочив і бумерангом покотився назад, проминув черевики Делл і врешті зіткнувся з ніжкою туалетного столика. Але ж він міг поранити Діккен-са; той упав на бік, прикривши обличчя, скрутившись калачиком. З його грудей, які ходили ходором, виривався жалібний стогін, час від часу перериваючись схлипуваннями.

— Мерзота!

Я прикрила вуха руками і втупила погляд у зім'яту сітку, яка лежала біля мене, але це не допомагало — я все чула.

— Робити це тут! — кричала вона на нього. — Привести найгидот-нішу з гидот у наш дім! — Вона розвернулася, змахнувши сукнею над черевиками, і присіла біля мене. — Це мій дім! Мій дім, зраднице! Яблуко від яблуні далеко не падає. Я так і знала!

Вона назвала мене шпигункою. Сказала, що я завжди лізу туди, куди мене не просять, і приводжу за собою своїх маленьких друзів, своїх маленьких нишпорок.

— Підглядаєш з-за кущів, підступне, мерзенне дитя! Ти помреш з голоду! Ти більше не отримаєш їжі, ні крихточки, зрозуміла?

— Я не зробила нічого поганого! — сказала я і заплакала. — Я не зробила нічого поганого!

— Брехуха!

— Не зробила.

Вона схопила мене за зап'ястя і вирячилась на Стильняжку, перекривлюючи мене:

— Я не зробила нічого поганого! Я не зробила нічого поганого!

— Не зробила.

Пхаюся туди, куди не слід! Разом зі своїми друзями.

— Я бачила, як ти нишпориш скрізь!

На її землі, в її будинку, займаюсь розпустою з Діккенсом у покої мами.

— Тебе сюди ніхто не запрошував, чудовисько!

Тепер вона заморить мене голодом. Я зачахну і помру. Мені кінець. Так вона й сказала.

— І цим теж кінець.

Вона потрясла моє зап'ястя, Стильняжка похитнулася і впала з мого пальця.

— Кінець шпигунам.

Вона випрямилась, підійшла до туалетного столика, висунула шухляду і попорпалася в ній.

— Не ти одна вмієш підглядати, дитинко.

Вона повернулася до мене, начепивши на вказівний палець у рукавиці щось із пишним рудим волоссям; мене обдало холодним потом, коли я зрозуміла — це Класік.

— Ця надокучлива істота, — сказала Делл і потрясла Класік перед моїм обличчям, щоб я могла побачити її, — це ти!

— Це моє, — схлипнула я.

— Ні, — сказала Делл. — Не думаю.

Мої кишки скрутились у вузол, живіт загурчав від болю, наче Класік вирвали з мого тіла.

— Вона моя, я тебе ненавиджу! — закричала я. — Я ненавиджу, ненавиджу тебе!

Я ненавиджу тебе!

Після цих слів лють Делл переросла в остовпіле мовчання; вона була приголомшена і, затиснувши Класік у жмені, опустила руку.

— Яку жахливу річ ти сказала, — мовила вона; в її голосі чулася щира образа. — Як жахливо, як можна говорити комусь такі страшні речі?

Я подивилась на її стривожене, розгублене обличчя; сльози котилися з моїх очей, соплі стікали з носа великими краплями. В цю мить п'яти Діккенса стукнули об підлогу, він змахнув руками. Він уже не стогнав, і коли я глянула на нього, він лежав на спині, здригаючись у диких конвульсіях; з-поміж міцно стиснутих зубів пінилася слина, обличчя було напруженим, спазми стрясали його тілом, він почав душитися.

— Подивися, що ти накоїла, — сказала Делл і кинулась до нього. — Подивися, що ти накоїла!

Вона відкрила йому рот і запхала в горло два пальці — на одному з яких сиділа Класік, яка тепер знову зникла, провалилася в іншу діру. Я не могла зрозуміти, чому Делл робить це, чому вона звинувачує мене, чому душить Діккенса головою моєї ляльки. Все, що я знала, — це те, що мені треба втікати, інакше зараз вона спрямує свої пальці на мене, просуне їх крізь мої губи. Тож я скочила на ноги і кинулась уперед, прихопивши маску.

Без цієї штуки тобі смерть, подумала я. Без неї бджоли закусають тебе до смерті.

— Паскуда! Паскуда!

Я бігала швидко, швидше, ніж Делл. Перетворившись на привид, я прослизнула повз її витягнуті руки, повз її рукавиці, які хотіли загарбати мене.

— Чудовисько!

Я не пам'ятаю, як утекла з печери відьми, як пробиралася по стежці повз нору, в яку впала Класік. Я не можу згадати, як маска Делл вислизнула з моїх рук і впала на землю позаду мене. Ні як я перелізла через насип. Ні як замкнула на ключ двері Торохкала. Ні як плакала, розповідаючи татові про все, що трапилось.

Але я таки плакала, ридала, здавалось, кілька годин поспіль, ллючи сльози на батькове стьобане покривало. Врешті знесилившись, я лежала біля нього, тремтячи усім тілом. Помада розмазалась по підборіддю, живіт нестерпно болів, ноги знемагали від бігу, а я обіймала заціпеніле батькове тіло, сподіваючись, що він захистить мене від Делл.

— Я не зробила нічого поганого, — повторювала я знову і знову. — Не зробила. Я просто поцілувала Діккенса, і все. Я не зробила нічого поганого.

Бідолашний мій чоловік, подумала я. Бідолашна Класік, бідолашна сліпа Стильняжка. Ви всі — її жертви. А я наступна. Вона ненавидить мене. А коли дізнається, що білка втекла, зітре мене на порошок, жодного сумніву. Мабуть, повісить мою голову в вітальні або насадить мене на шпиль на полиці в сараї.

Але мені нікуди йти. Вночі на горищі і в сорго сновигатимуть болотяні люди разом із королевою Ґунхільдою. Вночі на полювання вийде Делл, я це знаю точно. То скільки мені залишилось? Скільки ще є часу до настання темряви, коли всі бджоли підуть спати? Тоді вона прийде по мене. Зараз вона у своїй печері, мабуть, начиняє Діккенса дротами і чекає ночі. Потім прийде сюди зі своїми інструментами і відрами. Ввірветься крізь вхідні двері з криком: «Розпуста! Розпуста!»

Лежачи поруч із батьком, я молила про їжу і безпечне місце, де я могла би сховатися. Я уявила собі ті місця на самому дні океану, замки і сім'ї, — от би мені туди. Там, мабуть, мене зустрінуть Класік, Стильняжка і Діккенс. Батько вже спить і бачить себе там, я впевнена. Якби і я в своєму сні побачила це місце. Якщо я заплющу очі і дуже постараюся, то зможу прокинутися в цьому сні.

Якщо я дуже-дуже постараюся, якщо заплющу очі і затамую дихання — якщо постараюся...

Я не почула, як дихання покинуло моє тіло. Перед тим як заснути, єдиним звуком у моїх вухах було калатання власного серця, і я знала, що пролітаю повз країну припливів, занурююсь в океан, униз, далі й далі від Торохкала. Світло дня згасало над головою, можливо, це хвилі здіймаються вже так високо, що затьмарюють сонце. І перебуваючи в цих віддалених куточках своєї уяви, я намагалася зрозуміти, які ж такі обставини закинули мене в Техас замість Данії, але жодного пояснення не знаходила. Все, що мені було відомо, — це те, що я залишилась сама з першої ж ночі в цьому селі, і те, що я втекла з Лос-Анджелеса після того, як мама посиніла. Я бачила, як пливу крізь неосяжні підводні простори, все глибше і глибше, наче пенні, який закинули в Столітній Океан, або як Аліса, яка повільно падає в кролячу нору, роззираючись, думаючи, що ж чекає на неї далі.

22.

Мені наснився кінець світу, він був пурпурового кольору, розквітнув бутоном троянди чи ірису, а потім оглушливо вибухнув; його пелюстки, наче салют, розлетілися врізнобіч. А можливо, це я власне пробудилася зі сну і крутилася обіч тата, коли почула вибухи, які струснули Торохкало так раптово й так шалено, що лампа, яка стояла біля ліжка, впала на підлогу; вікно над сходами розбилося на друзки, і, як виявилося згодом, решта вікон на першому поверсі — теж; скло обсипалось досередини і розлетілось по всій підлозі.

А потім з космічною швидкістю за будинком розгорнулися руйнівні наслідки вибухів у супроводі пронизливої какофонії: залізні колеса заскрипіли по рейках і заіскрилися, пасажирські вагони порозліталися в різні боки, метал ударився об метал, здригнулася земля, а тоді все стихло, покрилося коричневою і білою курявою, що здіймалася у вечірнє небо, мов дим.

Ні, це насправді не кінець світу, подумала я, це лише кінець гігантської акули. Та я не була впевнена в цьому — ні у своїй спальні, ні внизу, ні на ґанку. Я пересвідчилася тільки тоді, коли підійшла до пасовиська, — там уже було очевидно, що поїзд зійшов з рейок, бо автобус лежав розчавлений під перевернутим вагоном, ще один вагон валявся на галявині Делл. Передвечірнє сонце прорізалося крізь клуби куряви, виблискувало на сріблястих уламках, і здавалося, що весь поїзд перевернувся набік, а вагони, розкидані обабіч колії, тягнулися, скільки сягало око.

У тиші, яка настала після вибуху, я зрозуміла, що Діккенс таки вбив акулу, що якимось чином він утік від Делл і її пальців. Тепер він пірнав десь у «Лізі», і якщо я сяду і трохи зачекаю, він знайде мене. Він вирине з пороху у своїх окулярах і в'єтнамках, склавши губи до поцілунку. Тиша поступово змінювалась тривожними голосами, що долинали з вагонів; з-під уламків вилазили приголомшені чоловіки, жінки й діти, а я все шукала його, вдивляючись в лиця людей, які, похитуючись, проходили повз мене.

Спочатку їх прийшло небагато, вони зібрались на пасовиську, мовчазні і на перший погляд неушкоджені, і посідали прямо з кам'яними обличчями. Але з часом їх побільшало, серед них з'явилися поранені і шоковані — там була молода жінка, яка притискала до рота закривавлений носовичок, тримаючи немовля біля грудей, перед нею стояв старий чоловік, витріщаючись на сплюснутий перевернутий автобус, і нестямно тріпав головою, а ліва його рука безвольно звисала. Інші благали про воду чи допомогу, дехто скаржився на порох. Тут і там я чула стогін, часом зривалися крики. А на колії і довкола неї вирував хаос: люди бігали по насипу, серед трав і лисохвосту, скрикуючи, і, здавалося, цьому не буде кінця.

— Дівчинко, ти поранена? — спитала якась жінка. Вона сиділа поруч, в одній руці стискаючи сумочку. — З тобою все гаразд?

Якщо не зважати на подряпану щоку і скуйовджене волосся, то вона, можна сказати, не постраждала. Але в її очах стояли сльози; коли вона говорила, її голос тремтів, і я помітила, як вона бездумно зриває люпини, один за одним, і чавить в руках перед тим, як викинути.

— Я просто голодна, оце й усе, — сказала я їй. — Я спала.

Вона здригнулася, наче мої слова вирвали її із заціпеніння.

— Ось, у мене тут є дещо, — вона відкрила сумочку, дістала звідти апельсин і спитала: — А ти сама подорожуєш чи з кимось?

Я знизала плечима.

— Не знаю, — сказала я під звуки бурчання в животі, спостерігаючи за тим, як вона чистить апельсин. — Думаю, Діккенс прийде по мене, я в цьому впевнена.

Я дивилась, як вона обертає в руках апельсин, зчищаючи шкірку нігтями. Потім вона тремтячою рукою простягнула мені фрукт, і не пройшло й секунди, як мої зуби вгризлися в нього.

— Твоїх батьків у поїзді не було?

Я покрутила головою, не припиняючи жувати.

Обличчя в жінки сіпнулось. Я не могла розібрати, усміхається вона чи хмуриться. Вона підсунулася ближче, обійняла мене за плечі і пригорнула до себе.

— Все сталося так швидко, — сказала вона, показуючи на перевернуті вагони. — Нам з тобою ще пощастило, дякувати Богу. Дуже, дуже пощастило.

Але я не почувалася щасливою, я вмирала з голоду. Поглинаючи апельсин, я продовжувала шукати Діккенса в юрбі, розглядаючи похмурих людей, які все прибували на пасовисько. Я уявляла, як це буде — побачити його знову, дізнатися, що з ним усе добре.

Привіт, Капітане. Ти вбив акулу. Я кохаю тебе.

Раптом мої очі наткнулися на жінку, яка, так само, як той старий чоловік, заклякла на місці. На ній був блакитний купальний халат, а на голові — прозора поліетиленова шапочка для душу. Потім вона обернулася, гарячково роззираючись, у запорошеному вечірньому світлі я побачила її обличчя, і мене охопив страх.

— Делл, — пробубніла я, машинально кусаючи апельсин.

Вона ходила поміж людей і кликала Діккенса. Мені здалося, що вона налякана. Вона вчепилася пальцями в халат, топчучи люпини пухнастими домашніми капцями. Вона була так близько, що, якби я побігла, вона б неодмінно мене помітила.

Тримайся подалі звідси, подумала я. Знайди собі інше місце для своїх пустощів.

Якщо б у мене не був напханий рот, я повернула б голову і плюнула.

Але за ту коротку мить, під час якої я думала, втікати мені чи ні, Делл пішла геть, побігла в напрямку колії, продираючись крізь натовп людей. Потім вона зникла десь між уламків.

— Все гаразд, — сказала жінка. — Тепер ми в безпеці. Ми потурбуємось одна про одну, правда? Я подбаю про те, щоб ти дісталася туди, куди їдеш.

Я хотіла сказати їй, що мені нікуди їхати. І я б сказала, якби не прилетіли світлячки. Десятки маленьких вогників враз замиготіли над головою — то тут, то там, з'являючись і зникаючи — і заповнили пасовисько яскравими спалахами.

— Вони такі гарні, — сказала я. — Це мої друзі. І в них є імена.

І на мить я забула, навіщо прийшла на пасовисько. Я майже забула про все на світі. Я прихилила голову до жінчиних грудей, притулившись до неї, і доїла апельсин, а проковтнувши останній шматочок, облизала губи, відчуваючи солодку тягучість на язиці та липкий сік на підборідді, і задоволено спостерігала за світлячками, які раділи приходу ночі.

Примітки

[1] Персонаж американських вестернів, колишній техаський рейнджер, який носить маску і бореться зі злочинцями разом із другом, індіанцем на ім'я Тонто. Вперше з'явився в радіопередачі на станції WXYZ в 1933 році.

[2] Gunnhild Gormsdóttir (910-980), відома як Мати Королів — напівісторичний персонаж ісландських саг, дружина короля Еріка Кривавої Сокири, дочка короля Данії Горма Старого, сестра короля Данії та Норвегії Гаральда I Синьозубого Гормсона.

[3] Eirik Haraldsson (885-954) на прізвисько Ерік Кривава Сокира, норвезький правитель X ст. Король Норвегії та двічі король Нортумбрії.

[4] Тут і далі цитати з книги «Аліса в Країні Див» Льюїса Керрола в перекладі Валентина Корнієнка, за редакцією Івана Малковича (Київ: «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА», 2006).

[5] Слова з пісні «You Really Got Me» британського рок-гурту «The Kinks», автор Ray Davies, 1964 рік.

[6] John Lee Hooker (22.08.1917-21.06.2001) — американський блюзовий гітарист, співак, автор пісень. Один із найвідоміших представників дельта-блюзу.

[7] Водосховище інженерних військ США, розташоване на річці Лампасас неподалік міста Белтон, штат Техас.

[8] Жанр народної американської музики шотландсько-ірландсько-англійського походження, що зародився в середині 1940-х років.

[9] KVPR, одна з FM-станцій громадського радіо Valley Public Radio.

[10] «The Who» - британський рок-гурт, утворився 1964 року. Вважається одним із найвпливовіших рок-гуртів ХХ ст.

[11] Британський музикант-мультиінструменталіст (нар. 19.05.1945). Гітарист та автор пісень гурту «The Who».

[12] Hiram King Williams, відомий американський співак, музикант і автор пісень у стилі кантрі.

[13] Американський пісняр, співак, гітарист та актор. Вважається одним із найвпливовіших виконавців популярної музики ХХ ст. Грав у стилях кантрі, блюз, рок-н-рол, рокабілі, госпел.

[14] «The Punk Meets the Godfather» — пісня з альбому «Quadrophenia» гурту «The Who», виданого 1973 року компанією «Track Records».

[15] Йдеться про барабанщика гурту «The Who» Кейта Муна. Він мав прізвисько Moon the Loon.

[16] PBS, Public Broadcasting Service — американська неприбуткова громадська служба телерадіомовлення.

[17] Безалкогольний газований напій.

[18] Sesame Street — дитяча освітня телепередача.

[19] Roscoe Conkling «Fatty» Arbuckle (1887-1933) — американський актор німих фільмів, комік, режисер, сценарист.

[20] Samuel John «Lightnin'» Hopkins (1912-1982) — американський співак у стилі кантрі-блюз, пісняр, гітарист та піаніст.

[21] Huddie William Ledbetter (1888-1949) — американський виконавець фольку та блюзу, віртуозний гітарист, грав на 12-струнній гітарі.

[22] Woodrow Wilson Guthrie (1912-1967) — американський співак та пісняр, одна з ключових фігур американської фольк-сцени.

[23] Фортечний комплекс, розташований в нинішньому місті Сан-Антонію, штат Техас, США, де 1836 року відбулася найвідоміша битва Техаської революції.

[24] Marie Dionne Warrick (нар. 12.12.1940) — американська піаністка, співачка, акторка та телеведуча.

[25] Bugs Bunny — персонаж багатосерійного мультфільму та коміксів «Looney Tunes», створений 1940 року кіностудією Warner Bros. Cartoons.

[26] Elmer J. Fudd — персонаж того самого мультсеріалу, запеклий ворог кролика Баґза.

[27] Big Chief — популярний блокнот для дітей, виготовляється в Америці. На його обкладинці зображений американський індіанець.

[28] Цитата із книги «Аліса в Країні Див».

[29] John Wayne (1907-1979) — американський актор та кінорежисер.

[30] «Romper Room» — американська багатосерійна телепрограма для дітей, виходила від 1953 до 1994 року. Тривалість випуску — від 30 до 60 хвилин. Випуск включав ігри, вправи, пісні та урок гарних манер.

[31] «The Monkees» — американсько-британський гурт, що грав у стилі рок та поп, роки активної діяльності — 1965-1971.