Щепан Твардох
Король

А хто ж не раб, скажіть мені![1]

Герман Мелвілл «Мобі Дік»

א
Алеф

Мого батька вбив високий вродливий жид, широкоплечий і кремезний — боксер із «Макабі».

Зараз він стоїть на ринґу, зараз останній бій цього вечора, останній рунд цього бою, а я дивлюсь на нього з першого ряду. Мене звати Мойсей Бернштайн, мені сімнадцять і мене не існує.

Мене звати Мойсей Бернштайн, мені сімнадцять і я не людина, я ніхто, мене нема, я не існую, я худий, убогий син нікого і дивлюся на того, котрий убив мого батька, дивлюся, як він стоїть на ринґу, гожий і дужий.

Мене звати Моше Інбар, мені шістдесят сім років. Я змінив прізвище. Сиджу за друкарською машинкою і пищу. Я не людина. Не маю прізвища.

Боксера на ринґу звати Якуб Шапіро. У боксера є двійко гарних синів, Давид і Даниїл, але тоді я цього ще ніби не знаю, то зараз знаю, що вони в нього були. А ще в нього чорне, лискуче від жирного брильянтину волосся.

Боксер убив мого батька. А зараз б’ється. Б’ється в останньому рунді цього бою. Нині польською кажуть «рунд». Тобто це останній рунд.

Турнір столиці за командну першість між «Леґією» і «Макабі» починався з найлегшої ваги, а до того — із двох сенсацій. Баськевич і Дороба билися в усіх вагових категоріях — то була перша сенсація. Другою стала суперечка між суддями. Але тоді я на подібному ще не знався, тому-то мене мало ця сенсація хвилювала, проте я чув, про що балакають люди навколо мене. Вони були збуджені. Боями і сенсаціями.

Я сидів у першому ряду в залі Міського кінотеатру на розі Довгої та Гіпотечної. Зал охоче здають в оренду, зокрема для проведення боїв. Нині мені здається, що тоді я, власне, вперше в житті бачив боксерський поєдинок.

Дві чужі одна одній Варшави з’юрмились навколо ринґу, я був поміж них, біля самого підвищення, але ніби сидів усюди, на кожному кріслі, у якому сидів жид, я дивився на ринґ зблизька і здалека водночас. Ніхто мене не бачив.

Навколо ринґу з’юрмилися дві Варшави, що балакали двома мовами, що мешкали в окремих світах, що читали різні газети, що в найкращому разі відчували взаємну приязнь, у найгіршому — ненависть, а зазвичай просто сповнену дистанціювання нехіть, ніби мешкали вони не вулиця до вулиці, а буцім розділяли їх океани, я ж серед них був худорлявим і блідолицим юнаком, що народився десь там, не пригадую де, хіба точно знаю, що сімнадцять років тому, тож, скажімо, десь 1920 року, і при народженні дали мені ім’я Мойсей, а прізвище Бернштайн мені, як звикле, дісталося від батька Наума, те саме прізвище носила і моя матінка Міріам, як і батько, віри мойсеєвої, я ж народився громадянином нещодавно відродженої Польської Республіки, і як громадянин тієї-таки Польської Республіки, але трохи нижчого, ніж польський, ґатунку, я сидів у глядацькій залі Міського кінотеатру, який колись був Театром новинок, а потім будинок на розі Довгої та Гіпотечної зайняв театр Богуславського, аж зрештою зостались там кіно і бокс.

Спершу билися сухоребрі боксери, із найлегшої ваги, і жидівська Варшава горлала на радощах, коли після бою суддя підніс руку Руднштейна. Камінський, кощавий боєць із «Леґії», піддався вже в першому рунді, залившись юшкою.

Далі — легша. У першому колі наш боксер, як я зрозумів із криків жидівської публіки, вигравав. Прізвище в нього було Якубович. Польський ринґовий суддя виразно судив представнику «Леґії», зводячи нанівець рахункову перевагу Якубовича постійними й безпідставними зауваженнями. Відбули три кола, за третім колом лічильний суддя несправедливо визнав перемогу за Баськевичем із «Леґії», і тут почалось. Якийсь дебелий жид в окулярах пожбурив у суддю паперовою торбинкою, у якій було повно вишень, гукаючи, що тут усі вміють рахувати. На нього кинувся польський апаш, товстун справно відбивався, їх негайно розборонили, але поєдинок на кілька хвилин довелось зупинити.

Коли залу вдалося заспокоїти, на ринґ вийшли бійці в напівлегкій вазі, і вкрай повільного Шпіґельмана по очках розгромив Тедді, або ж Тадеуш Пєтжиковський, чемпіон Варшави, той самий, котрий пізніше, в іншому світі, бився вже як в’язень у таборах Аушвіц і Ноєнґамме.

У легкій Розенблюм скутечно побив міцного та витривалого Барея.

У півсередній Нєдобієр рішуче домінував над Пшевудським, та, незважаючи на це, суддя оголосив нічию. Жидівська публіка бурчала, християнська ж — горлала браво.

Потім середня. Дороба з «Леґії» повалив нашого Шляза на перших секундах першого кола, тому що, правду кажучи, Шляз сам поліз йому на правий джеб, котрий у Дороби був вибуховий. Де вліз — там і ліг. Жидівська публіка понуро мовчала, польська вибухла оплесками переможцю.

У напівважкій фортуна від них відвернулась: Нойдінґ відправив на дошки Влостовського, котрий, щоправда, уже під лік підвівся на дев’ятку, проте судді однаково зарахували технічний нокаут.

Потім на ринґ вийшли боксери у важкій вазі.

— У правому куті — боєць варшавської «Леґії» Анджей Зємбінський! — вигукнув конферансьє. Оплески.

Із них усіх він був певно що найвродливіший, бо взагалі не скидався на боксера, а радше на легкоатлета. Дуже високий, із цибатими, однак м’язистими кінцівками, і так само довгий торс плавця, дуже світле, майже біле волосся, підголене на скронях і трохи довше на чубі, зачесане на проділ, а до того ще ясно-блакитні очі та кутаста щелепа в стилі арт-деко.

Якусь хвилю він мені здавався схожим на кінозірку, проте я відразу збагнув, що то в іншому річ, що він на вигляд такий, ніби зійшов зі світлин і рисунків німецьких спортарів, арійських напівбогів, що їх у нас подеколи передруковувала ілюстрована преса. А водночас було в ньому щось делікатне, щось, що я не вдам назвати, про що знаю лиш нині — то є риса людей із вищих класів, людей, розбещених життям.

— У лівому, прошу панство...— Конферансьє зробив павзу.

Жидівськими трибунами покотився шум.

— У лівому кутку, у кольорах команди «Макабі Варшава»...— Ще одна павза.

Шуміло. Конферансьє вдоволено роззирався трибунами. На поєдинок прийшло більше двох із половиною тисяч глядачів.

— Якуб Шапіро! — нарешті гаркнув.

Жидівських уболівальників розпирав ентузіазм, вони аплодували, скандували його прізвище, польські вболівальники скупо підплескували, боксери стали насупроти один одного. Вдарив ґонґ і зала затихла.

Він був гарний, інакше гарний, ніж Зємбінський, ніби припорошений вродою, а ще трохи нижчий, та однаково, мабуть, вищий за метр вісімдесят, і не такий жилавий, виразно важчий.

Риси мав тверді та грубі, носив слід давнього перелому на носі, та попри це був гарний навіть у тих своїх смішних лискучих шортиках, у гімнастичній майці з написом «Макабі» на грудях і в схожих на шкарпетки спортивних капцях, котрими промацував яскраво освічений ринґ, ніби торкався крихкої криги, легко, ліва-права, ліва-права, так легко, ніби не був дебелим боксером у важкій категорії, ніби не було в ньому дев’яносто два кілограми пружних м’язів, міцних кісток і саме стільки підшкірного жиру над широким поясом боксерських штанців, щоб наповнювати камізельку в ті вечори, коли спортивний стрій він міняв на костюм.

Зємбінський важив вісімдесят дев’ять кілограмів, але здавався на менше, під шкірою мав який грам жиру, самі лише виточені важкою працею м’язи, сливе грецька скульптура.

Я виразно відчував спокій та самовпевненість жидівського боксера. Відчував також його втіху, той втішений дрож, коли натовп горлав його прізвище. І я відчував, як той дрож, ніби сексуальна насолода, хвилями розливався в його тілі, коли люди скандували:

— Ша-пі-ро, Ша-пі-ро, Ша-пі-ро!

Я бачив, як він спокійно тримається, як упевнено почувається у своєму тілі, як володіє ним, як це тіло, видресируване, скатоване тренуваннями, піддається йому, ніби все напнуте на внутрішніх пружинках, як вільно працює головою і плечима, ніби прослизає попід низько закладеними кроквами.

І як б’є.

Сила йде з ніг. Стопи, внутрішні краї, коліна досередини, все вкрай пружно, права рука в рукавиці захищає зв’язки щелепи з правого боку, ліва — ліву барку, лікті впритул до тіла. А коли б’є, то ціле тіло підривається вибухом енергії.

Ліве стегно і барка повертаються, бо їх смикають потужні черевні та спинні м’язи. Скорочення цих м’язів наштовхується на перепону, на ребра, від цього удару суперник зіпає, коли з його легень вибиває повітря.

Розкрок лівою ногою, ніби гасить недопалок, і знагла викидає вперед ліву руку, ніби жбурляє камінь, кулак звертає в польоті та вдаряє коротким прострілом, ніби канчуком, і негайно повертається, ніби все його тіло — пружина.

Проте часом кістку не повиває бандаж, не ховає рукавиця. Часом кулак вдаряє не м’якуш. Часом кістка вдаряється в кістку, сипляться зуби.

Часом так воно є. Часом так має бути.

Але зараз він танцювальним кроком підходить до Зємбінського, пливе ринґом, переставляє ногами, трохи схоже на те, як Чарлі Чаплін робив у кінокомедії, підходить, лівою делікатно промацує повітря, ніби шукає отвору в коконі, що оточує суперника.

Зємбінський відповідає, б’ється добре, хороший боксер, тепер я це розумію, а тоді ще просто не знав, мені здається, що тоді я не знався на боксі, що просто дивився і не знав, що бачу, але зараз я пригадую собі те раніше споглядання — і воно здається мені спогляданням розумним, спогляданням аналітичним, спогляданням, котре охоплювало все, що їх стосувалося, все, що взагалі можна охопити вправним оком, оком, котре добре знає, на що дивиться. Може, то моє сучасне бачення, а не тодішнє.

Билися швидше, ніж зазвичай б’ються важковаговики. Від одного зі швидких, як люкс-торпеда (так наступного дня написали в газеті), лівих ударів Зємбінського Шапіро відходить упівоберта, але не на робочій лівій нозі, а на правій, і на секунду стає в позу шульги, спереду і справа, після чого заскоченому зненацька Зємбінському просто в лице прилітають два швидкі удари з правої, розбиваючи ліву брову. Боксер «Леґії» навіть не знає, що сталося, але Шапіро йому пробачає, відстрибує, цофається на добрий метр від нього, хоч міг би зараз штовхнути його на канати, засипати градом гаків у голову і по ребрах.

— Кінчай його, зараз кінчай!..— гукає секундант.

Шапіро міг би його зараз кінчити. Але пробачає і відпускає. Він певен себе, вельми і вельми. Ігнорує крики секунданта. Хоче битися ще.

Йому тридцять сім. Уже немолодий. Народився підданим царя Миколи II, за адресою Новолип’я, 23, помешкання номер 31 — менше двох кілометрів від місця, у якому він, власне, б’ється. У метриці фігурує ім’я Иаков, дружина (хай вони живуть не в шлюбі, та все ж дружина) каже на нього польською, Якуб, або іноді, як мама, звертається до нього ім’ям Янкель, тобто жидівською, прізвище ж у нього не змінювалося, але для мене він завжди був Якубом — вочевидь, після того, як перестав бути паном Шапіро.

Тоді я придивлявся до нього з ненавистю, хоч ще й не знав, що то він убив мого батька. Я знав тільки, що він його забрав. Про все я довідався пізніше, пізніше ж я полюбив Якуба Шапіро і хотів стати Якубом Шапіро, і, може, якось ним навіть став.

А може бути, що я вже все знаю. Може, я вже все знаю.

За два дні до цього я бачив, як Шапіро витягає мого батька, Наума Бернштайна, із нашої квартири в кам’яниці на розі Налевок і Францішканської, номер 26, квартира 6, як тягне його за довгу бороду, лаючись під носа.

— Біз алейн шільдіґ, ді шойте айно, ді нарішо фраєр![2] — каже Шапіро, шарпаючи мого батька за бороду.

Унизу, вже в супроводі велета Панталеона Карпінського і щуряковатого Муні Вебера, про котрих я напишу пізніше, кинув мого батька в багажник свого «б’юїка» і поїхав.

Я стояв у кухні, мама мені шепнула, щоб я не здумав смикатися, то я не смикався, батько сховався в шафі, але його зразу знайшли і витягли, а коли я побачив, як його за бороду витягують із дому, то запечатана в моєму міхурі напруга нараз луснула і пляма сечі швидко почала розповзатись вовняними штанами.

Тоді-то він зупинився біля мене, не відпускаючи бороди мого батька.

— Ну, не бійся нічого, хлопчику,— сказав мені дуже делікатно, я не сподівався такої делікатности.

На правій долоні, як я побачив зблизька, мав зроблене блідо-блакитною фарбою татуювання — двосічний меч і чотири гебрейські літери: תװמ, мім, вав, вав і тав, читаються вони так, як записані, від правої — гебрейською це означає «смерть».

Тоді я кинувся на нього, спробував ударити. Я й раніше охоче бився, у нас поміж жидівськими і християнськими дітьми точились великі битви навкулачки і на каменюках, на площі Зброї, хедер на хедер, школа на школу, аж поки нас не розганяла поліція. Як і всюди.

Але Шапіро не був підлітком. Він ухилився від мого дитячого нападу, закотив очі, навіть не вдарив, тільки штурхнув, мама кричала, я впав на підлогу між столом і креденсом, заплакав. Постійно бачив меч і смерть, витатуювані на долоні, що стискала бороду мого татуся.

Тоді я постановив, що ніколи не матиму бороди. Решта цієї постанови прийшла сама собою. Я постановив, що стану таким, як він — як Шапіро.

Коли я придивлявся до Шапіро під час боксерського поєдинку в Театрі новинок, то не бачив татуювання — воно ховалося під рукавицею і бандажем. Зрештою, тоді я до ладу не знав гебрейської, не знаю, чи збагнув би, що то означають літери תװמ.

Тим паче, що на бокс я тоді дивився вперше в житті, тому й дивився захоплено. Ще хлопчаком я любив битися, бо битися для мене означало бути новим, іншим жидом. Жидом зі світу, якого позбавлені мої батько і мама, але котрий відкрився мені, хоч я знав про нього небагато, світу, котрий не боявся протягу і свіжого повітря, що так шокували меламеда з нашого хедеру, світу без пейсів і талесів. І я дивлюся.

Шапіро, хай важкий, на диво стрибучий, витанцьовує навколо Зємбінського на півзігнутих ногах, ніби шукає дірки в щільній обороні вищого від себе боксера, у самого захист низький, правий кулак біля правої груді, ліва — на тій само висоті перед нею.

Аж після війни боксери почали піднімати руки вище.

Шапіро постійно працює як заведений, вліво, вправо, незліченні випади Зємбінського в корпус блокує ліктями, від випадів у голову ухиляється в’юнко і пружно, ніби б’ється не у важкій вазі, а в напівсередній, і постійно поступається супротивнику, дозволяє спихати себе на канати.

Зємбінський, попри кров, що цебенить йому з розбитої брови, має помітну перевагу. Постійно атакує, Шапіро лише борониться, ухиляється, затуляється, часом відповідає швидким з лівої.

Схоже на те, що він програє, і я зичу йому поразки.

Але він цілком спокійний. Ухиляється, відстрибує, дрочиться лівою, забавляється. Ніби відпрацьовує спаринг, а не б’ється в серйозному поєдинку. Бавиться, розслаблений, бачить, що Зємбінський — таки досвідчений боксер — дуже боїться його спокою.

Немає на ринґу гіршого супротивника, ніж супротивник спокійний і певний себе. Найстрашніша гримаса, яку може скорчити боксер,— це посмішка.

Проте мені здається неможливим, щоби жид, котрий забрав із дому мого батька, міг таки здолати цього ладного блондина, у котрого на футболці вигаптувано біло-чорно-зелений герб варшавської «Леґії». Зємбінський може взяти над ним гору не лише фізично, не лише шириною плечей чи зростом, але ще й тим, що Зємбінський тут у себе вдома, він належить до класу владарів і правителів цього краю.

Він міг бути хоч би й трударем, біднішим від Наума Бернштайна, котрий уже помер, хоча нині я знаю, що той принаймні не був біднішим, але ясночубий велет із гербом «Леґії» на грудях завжди буде кимось кращим, ніж жидівський боксер у майці «Макабі».

Тоді мені в голові не вкладалося, щоб жид на ринґу міг побити християнина, хоч і ми на площі Зброї билися з християнськими хлопцями. Але то було трохи інакше. Тоді ж мені було сімнадцять років, я знав лише світи хедеру, єшіви, синагоги і дому.

А потім я спізнав усе інше.

Зємбінський штовхає Шапіро аж до канатів, польська публіка гадає, що тут йому й амба, але тут жидівський боксер нагло летить назад, ніби хоче впасти на лопатки, канати натягуються, витримуючи вагу його тіла, а тоді жбурляють його назад, ніби камінчик із рогатки,— Шапіро ідеально вивіреним рухом пірнає під замашний правий аперкот Зємбінського і вдаряє знизу потужним лівим гаком, вкладаючи в цей удар, розігнаний іще й пружністю бокових канатів, поворот барк, стегон і випростування хребта; Зємбінський, котрому влучили в підборіддя, натомість заточується і гучно падає на ринг, ніби Шапіро знайшов у його щелепі важіль, вимикач, котрим можна вимкнути людину, ніби електролампочку.

Шапіро перестрибує через поверженого суперника, іде до свого кутка, проте Зємбінський не лежить спокійно, непритомний, він смикається, ніби його б’є трясця, очі закочені в глиб черепа, руки і ноги сіпаються, як у загнаного звіряти.

Публіка верещить, зривається з крісел, об’єднана одною, ще некерованою емоцією, емоцією, що походить із самого подивування, піднесення від бою, котрий і двох хвилин не тривав; по секунді ентузіазм юрби каналізується, всі вже розуміють, що сталося, жидівські кібіци нуртують від радощів, ніби то вони самі, власноруч повалили кожного поляка, котрий коли-будь криво на них поглядав, християнська публіка бухтить, обурена тим, що порушено природний порядок речей.

Суддя рушає до Зємбінського, починає лічити, водночас перевіряючи пульс; Шапіро навіть не вдостоює жодного з них поглядом — ні суддю, ні поваленого, непритомного супротивника.

Не чекаючи, коли суддя промовить остаточне «десять» і замахає руками, випльовує капу і киває секунданту в блаватному пуловері, на грудях котрого польськими літерами написано слово «Макабі».

На ринґ вистрибує лікар, обмацує череп боксера — він досі непритомний, але вже заспокоївся.

Секундант Якуба дістає з кишені портсигар, закурює цигарку і вставляє її просто в рота боксерові. Шапіро кілька разів затягується, перехиляється через канати, секундант виймає йому з рота цигарку і гасить.

Нині я знаю, що жоден інший боксер ні тоді, ні тепер не дозволив би собі такої поведінки, але я також відав і видів, що в тому курінні з одягненими рукавицями було щось зверхньо-великопанське, мені то вельми подобалося, бо ніколи раніше я не бачив жида, котрого вистачало на таку великопанську зверхність. Я знав, що такі жиди існують, але ніколи їх не бачив.

Тоді мені було сімнадцять.

Коли мені було десять, ми з мамою поїхали на курорт на Свідер. Наші речі, на пару з татом, котрий їх глядів, їхали хурою, а ми з мамою — третім класом, залізничною лінією D, Мєдзешин, Фаленсія, Міхалін, а далі вже до самого Свідера. То був мій перший курорт, то я взагалі вперше опинився поза рідним містом, мені все подобалось, а надто сонце,— не таке, як у місті,— що його палючий блиск я собі тоді вельми вподобав, уподобав так сильно, що не забув про нього навіть тут, посеред білих будинків, під цілком інакшим небом, під палючим сонцем Землі Ізраїля.

Ми з мамою пішли гуляти сосновим лісом, мама під кінець розклала коц, дістала з кошика канапки і пляшку лимонаду з фірмовою кришечкою, я гасав лісом, але обережно, так, щоби не втратити її з поля зору. Збирав шишки. Коли підніс голову, то побачив, що наді мною стоїть ясноволоса дівчинка, старша від мене, християнка, вбрана в блакитну сукенку і з кісками.

— Добридень,— сказав я.

Пирхнула, закотила очі, відвернулась і бігом утекла.

Тоді я зрозумів, чому вона відійшла. Не хотіла слухати жодних «добриднів» від малого пейсатого жидика.

Потім я зрозумів, що вона могла відійти взагалі з будь-якої причини, могла мене боятися, могла бути глуха, я ж усе інше міг просто дописати сам.

Ще пізніше я збагнув, що те все інше я дописав собі цілком слушно.

Тоді, у Свідері, коли мені було десять років, коли я збирав собі шишки між соснами, я почув і зрозумів — не хочу, щоби хтось колись так на мене дивився, тільки що я не знаю, уявлення не маю, що з цим можна зробити, тож я почав трактувати цю проблему невід’ємним компонентом свого жидівства. Таким уже я буду, таким буду завжди, так мені здавалося. Я не хотів таким бути, не хотів бути жидом, але не бути жидом — то мені здавалося чимось на кшталт бути Томом Міксом, що за його німими кінними пригодами ми спостерігали в темних тунелях мандрівних кінотеатрів, котрі, ще коли я був дитиною, заїздили в передпокій нашого світу, нашої окремої Варшави.

Зрештою, може, я сам цього й не пам’ятаю. Може, то Шапіро мені розповів цю історію? Наші життя зливаються в одне.

Сімнадцятирічний я, сидячи в залі колишнього Театру новинок, зрозумів, що це неправда. Я не мушу бути тим хлопчаком, котрий збирає шишки. Жид може не бути таким жидом, жид може бути іншим жидом, не гіршим від християнських панів.

Я бачив, як жінки — і жидівки, і християнки — дивляться на Шапіро, дивляться на нього геть не так, як на мене дивилась яснокоса дівчинка в сосновому лісі на курорті у Свідері.

І я теж дивлюсь на те, як Якуб Шапіро задирає голову, глибоко затягуючись цигаркою, що досі стирчить у нього в зубах, і як він схиляється до секунданта, як той слухняно дістає йому з рота ту цигарку. Шапіро видихає велику хмару блакитного диму, котрий у світлі прожекторів звивається арабесками, ніби абеткою чоловічої сили, а Шапіро, потрясаючи плечима, розслабляючи м’язи, підходить до судді, ніби чекаючи вердикту, хоча вже відомо, що Зємбінський не лише не підвівся на лік, а й досі лежить.

Секунданти намагаються привести його до тями, і зрештою їм це вдається. Суддя хапає бійців за руки, руку Шапіро піднімає вгору. Зємбінський іще нетвердо стоїть на ногах, очі його засоловілі, конферансьє оголошує кінець останнього бою нинішнього вечора, переміг боєць варшавського клубу «Макабі». Аплодуємо, браво. Я теж аплодую.

Досі очманілий, Зємбінський подає Шапіро руку в рукавиці. Шапіро трусить її жестом, який уже в ранішньому номері «Варшавського кур’єра» не прихильний до Шапіро польський редактор Вітольд Соколінський назве символом не дивного для жидівського боксера браку спортового духу, ясно твердячи, що Шапіро не потиснув своєму супернику долоню.

Прихильний жидівський журналіст у «Нашому погляді» напише, що Шапіро легковажно потиснув руку Зємбінського.

Анджей Зємбінський, досі очманілий, того жесту взагалі не бачить, а суддя спроваджує його до кутка і віддає секундантам.

Християнська публіка бачить цей жест жидівського боксера, усі навперебій починають свистіти, тоді з першого ряду крісел підводиться невисокий чоловічок, і повертається до трибун, і видивляється, просто видивляється, ніби шукає тих, що свистять. Натомість свист замовкає, а я ще не знаю, хто то.

Конферансьє проголошує загальну перемогу «Леґії», дев’ять на сім.

Якуба Шапіро не обходять результати цілої зустрічі. Якуб Шапіро переможець, Якуб Шапіро — то Давид, що подужав філістимлян і евусеян, Якуб Король, а його сини, котрі в цій залі, ясна річ, відсутні,— королевичі.

Секундант чекає його з новою підпаленою цигаркою. Шапіро по хвилі затягується, виклично і з тріумфом обзираючи публіку, і під тягарем його погляду мовкнуть останні буркотуни, тоді він піднімає канати, протискається поміж ними і зрештою зістрибує. Ніхто вже не свистить. Курить далі, поки один секундант сушить його рушником, а другий, котрий раніше прикурив цигарку, розшнуровує і знімає рукавиці та бандажі з долонь.

Більше боїв немає. Залою розлягається гомін, шепотіння, публіка миттю повертається до реальности, встає з крісел, збирається докупи, завтра треба на роботу, бокс був та й загув, повернулись будні.

Щось мені сталося того дня, коли я все те побачив. Ніби то я став на ринґу і бився з тим світловолосим Ґоліятом, ніби то я сам там був.

Ніби все, що пізніше сталося в моєму житті, початкувалося, корінилося в тих неповних двох хвилинах на ринґу.

Коли секунданти вивільнили його руки й подали халат, Шапіро підійшов до невисокого тілистого чоловічка, котрий сидів у першому ряду,— того самого, котрий втихомирив публіку, що взялась освистувати зверхній жест Якуба.

То був чоловік із напрочуд стрімкою, але геть безволосою головою. Цей недолік йому компенсували великі, напомаджені та підкручені попід самі очі вуса, вельми старосвітські, вони добре личили дорогому, старомодному і трошки тіснуватому костюму з блаватного тенісу.

На камізельці, що запинала кругле черево, лищали жовті ланцюжки від дзиґарка і ключика; у кишені камізельки він запхав пальці, а ногу заклав на ногу. Ноги мав короткі та пухкі, так що здавалося, ніби хтось пробує схрестити середній і вказівний пальці,— він ледве зміг закинути праву литку на ліве коліно. При цьому штани йому високо задерлися, оголюючи чоловічі підв’язки і шмат білого тіла поміж чорного єдвабною підв’язкою і подолкою штанів. Кінчик чорного черевика з фірмової шкіри, підкутий знизу блискучою бляхою, розмірено похитувався, коли чоловік гучно сміявся, здригаючись від сміху, і навіть здалеку, навіть серед віватів публіки, чутно було його писклявий регіт.

— Але ж ти йому заїхав, Кубо, але ж заїхав!..— кричав і плескав у тлусті долоні.

Тоді я ще не знав, як його направду звали, але добре знав, хто він є. Від Керцеляка по Тломацьке, від площі Зброї до Міровської зали, на Наливках, на Гусячій, на Милій, на Лєшні всі знали, що це за низький, веселий і страшний ґой.

— Кум Капліца йде,— шепотіли, коли він, похитуючись на кривуватих ногах, неквапом променував хідником, піджак розстебнутий, великі пальці заткнуті в кишені піджака. У зубах цигарка в роговому мундштуку. За ним, із глибокою повагою і покорою, крокувала звична свита, завжди виставляючи напоказ руків’я пістолетів і бравнінґів, не ховаючи їх під камізельками, навіть коли зустрічали поліціянтів, що в таких випадках завжди відводили погляд.

Чому Кума величали Кумом, тоді я ще не знав. Насправді його звали Ян Капліца, а кумом він став, бо кожному, хто тільки бажав його приязні, він був приятелем — хоч і знав своїй приязні чималу ціну.

Я не знав, із чого він починав, усі знали хіба те, що він був у ПСП[3] і ще за царя бігав із пістолетом і займався експропріаціями майна в Бойовій організації, потім, правдоподібно, був бандюком, а потім невідомо, проте відомо, що хай скільки разів поліція приймала Капліцу, на постерунку щоразу дзвонив телефон від президента чи якогось іншого прем’єра і якийсь інспектор, чи комісар, чи, може, сам міністр відвозив його просто до квартири особистою машиною, ніби справжній шофер, відчиняв йому двері, кланявся та ще й перепрошував.

Також я не знав, що Кум Капліца був чоловіком, за наказом котрого Якуб Шапіро вбив мого батька. Я собі навіть не уявляв, щоби хтось такий, як Кум Капліца, справдешній пуриц[4], взагалі знав щось про існування мого батька, скромного урядовця з адміністрації жидівської лікарні, крамаря-невдаху.

Проте, на лихо для мого татка, Кум Капліца пречудово тямив його існування.

У день, коли життя мого тата добігло кінця від руки Якуба Шапіро і його людей, Кум Капліца від сьомої ранку, як і щодня, сидів за своїм столиком у маленькій паштетярні Собенського на вулиці Лєшно, 22, біля євангельської парафії.

Ніхто, крім Капліци, не важився сідати за той столик. Собенський, глибоко асимільований жид, котрий до божниці зовсім не ходив, а коли й ходив, то тільки у Велику Синагогу, де кантор насмілювався славити Господа Бога польською, щодня особисто квапився прийти до свого генделика ще перед шостою, аби на прихід Капліци паштетики й кава були готові та гарячі. Якщо Капліці так було завгодно, то Собенський бігав до паштетярні навіть у шабес.

Капліца приходив пунктуально о сьомій, вішав котелок на вішак, а якщо була осінь, то ще й пальто і шалик, а якщо зима — то ще й хутро, а якщо на черевики до зливи чи сльоти вдягнув калоші, то ще й калоші знімав і відкладав під вішак.

Роздягнувшись, бадьоро вітався з власником, сідав, розгортав «Варшавський кур’єр» і читав, німо ворушачи вустами і водячи пальцем по рядках. Собенський особисто подавав йому велику чорну і гарячі, кошерні паштетики. До сьомої тридцяти ніхто не мав права вадити Капліці.

— То мій час, єдині пів години з цілого дня, що належать лише мені! — казав він і пильно проглядав маленькі оголошення і рекламки, сміявся з карикатур і комічних віршиків на останній сторінці.

О пів на восьму приходив доктор Радзівілек, замовляв каву, брав «Наш погляд» і підсідав за круглий столик, вони разом читали газети і довго їх обговорювали. Про Радзівілка я розповім пізніше, він буде в цій історії важливою особою, але ще не зараз. Хай там як, він був найближчим спільником і заступником Капліци.

Зазвичай Капліца запрошував на сьому тридцять також Шапіро і дозволяв йому слухати тих розмов із Радзівілком, дозволяв як одному зі своїх людей, цим помазуючи його першим із-поміж свого воїнства.

О восьмій приходила решта банди Капліци. Дощерту наповнюючи маленьку паштетярню. Пили і їли, пліткували. Перегукувалися польською, жидівською і російською, рапортували про виконані доручення і вручали Капліці згортки банкнот, які йому й належали, а Капліца, не встаючи з-за столика, давав їм завдання на поточний день і ніч.

День, коли помер мій батько, почався так само.

9 липня 1937 року у Варшаві було тепло, але не пражило, яких двадцять градусів, цілий день небо хмарилось, а час від часу йшов короткий дощик.

О сьомій Капліца розсівся собі в Собенського, випив свою каву і з’їв чотири паштетики з рубленої баранини і родзинок. Собенський увімкнув радіо. Капліца послухав ранішні новини, тоді, коли в радіо грали музику з платівок, прочитав у «Кур’єрі» статтю про ситуацію в Іспанії.

— Генерал Франко наших уже вщент розбив,— побивався Капліца, а Собенський підтакував і побивався на вимогу, хоча Іспанію, громадянську війну, генерала Франко і все за межами каси у своїй паштетяреньці мав глибоко в сраці.

Капліца махнув рукою на Іспанію і поринув у вичитування дев’яносто дев’ятого фрагмента роману «Амаранти» Юлія Германа, у якому князь Понятовський веде перемовини у варшавському театрі. Фрагмент його знудив, цікавим виявився лише останній підрозділ, у якому з’являється «молода, чарівливо моторна пані». Зітхнув, тицьнув пальцем у Собенського, той долив йому кави.

Радзівілек не прийшов, бо мав справи в Лодзі. О сьомій тридцять на своєму «б’юїку» під’їхав Шапіро, вдягнений у двобортний сірий костюм, із м’яким капелюхом на голові. Привітався з Капліцою і Собенським, замовив кави, користаючи з відсутности Радзівілка, взяв іще непочатий «Наш погляд», бо чомусь бридився газет, уже зімнутих від читання, тоді сів біля свого шефа, поки не розгортаючи газету.

— Злапали вчора тих із Грохова,— повідомив.

— Та-а-ак? — Кум цим не вельми зацікавився.

— Так. У тої їхньої курви, Ядзьки. Стрілилися з поліцією.

— І що?

— Гаца поліціянти застрелили. Інші здалися.

— Гац — той дерезертир із восьмого піхотного?

— Той самий.

— То добре. Селюки з Рембертова і Мілосної думали, що тут у Варшаві будуть права качати,— зрадів Капліца.

Шапіро розгорнув свою газету, стріпав нею і взявся читати.

— А що там у тебе з тим Йоськом Пендраком? — негайно урвав його чтиво Кум.

— Все те саме. Ануїтет,— знизав плечима боксер.

— Воно завжди по-різному.

— Ну, якби Баран був не Станіслав, а Шмуль, а Пендрак звався б Юзьом, а не Йосиком, то була б допустима оборона. А так — убивство,— знову знизав плечима Шапіро.

Кум на хвилю замислився, тоді притакнув. Ніколи не судив зопалу.

— Твоя правда. Якби був Станіслав, а не Шмуль, була б оборона. А маєш убивство, бо він Йосик.

Закурив цигарку. Шапіро зауважив, що на запальничці Капліци була наліпка казначейської запальничкової монополії.

— А скільки коштують?..— зацікавився.

— А злотий за штуку.

— І Кум так собі просто пішли до казначейства купити значок на запальничку? — здивувався Шапіро.

— Аякже. Громадянський обов’язок. Вітчизні належиться. Ти не купив?

— Та ні...

— Коли тебе пов’яжуть за нелегальну запальничку — сам будеш винен.

Обоє засміялися і ще хвилю читали, позакладавши ногу на ногу, попиваючи каву і курячи. Радіо грало вальсики, програма закінчилась щойно під восьму, коли починалась павза, що тривала до полудня.

— А знаєш, Кубусю, на Налевках живе такий собі жидок, Бернштайн, Наум Бернштайн. Знаєш такого? — по хвилі запитав Капліца, згортаючи газету на сторінці з дрібними оголошеннями.

— Уже знаю, пане Капліцо,— відповів Шапіро і також склав свою, розуміючи, що час на відпочинок добіг кінця і треба братися до роботи.

— Ага. І тому жидку здалося, що він може мені не заплатити,— тягнув Капліца, не відриваючи погляду від надрукованих дрібним шрифтом оголошень у «Кур’єрі».

— Дурний жидок, раз йому так здається.

— Дурний,— згодився Капліца,— але має рацію. Не заплатить мені жодного гроша, бо не має з чого платити. Муня перевірив. Той Бернштайн дійсно жодного гроша за душею не має. Притисни його — і навіть не закрапає. Із сухої шмати вода не потече, як її не викручуй.

Шапіро закивав головою, ніби з прикрістю погоджуючись зі своїм співрозмовником, що не буде цій історії щасливого фіналу.

Я й гадки не мав, що Наум Бернштайн, скромний урядовець із жидівської лікарні, боргував Капліці гроші. Наум не лише не казав про це мені, шмаркачеві,— це ясно,— але довго крився з тим навіть перед моєю мамою. Боргував, бо не хотів більше бути скромним урядником, а тут саме підвернувся гендель, крамниця з Гумовими товарами на Гусячій, і цю крамницю можна було приватизувати. Позичив у рідні гроші на відступне і почав гендлювати. У крамниці був сам, від ранку до закриття. Зі шкіри ліз, щоби віддати борг, заробітку практично не мав, хоча торгівля йшла добре.

Тоді прийшов Капліца, купив Гумові калоші марки PPG, приязно побалакав із Бернштайном, після чого сказав, що той перед шабесом повинен заплатити п’ятдесят злотих. Перед тим шабесом і перед кожним наступним, аж доки мій татко буде в тому склепі, бо така ціна того склепу на Гусячій, п’ятдесят злотих належить платити Кумові щотижня перед шабесом.

Перед першим шабесом Наум заплатив. Перед другим — також. Третього не заплатив, бо не мав. Побіг випрохувати. Шапіро, щоби підкреслити вагу ситуації, зацідив Бернштайну в носа, і Бернштайн зі зламаним носом мусив дати врочисту обітницю, що за це запізнення через тиждень принесе не тільки нові п’ятдесят і протерміновані п’ятдесят, а ще й двадцять п’ять пені.

Не приніс. Не мав звідки взяти. Віддав крамницю без відступного, всі знали, у якій він ситуації, тому ніхто йому відступне платити не збирався. Ховався, не ходив по вулиці за дня. Кум прислав хлопця зі звісткою, що відсотки від ста двадцяти п’яти злотих боргу становлять двадцять процентів на тиждень.

Я про те нічого не знав. Наум Бернштайн повідомив рідним, що захворів, ліг до ліжка і чекав.

— Льомер антльофн,— просила мама.— Льомер антльофн цінершт ці маа швесто ка Лодз із шпейто кан Ерец їзруель оде кан Амерікє. Льомер антльофн, Нухім, ваал ніш ка зах оф де вельт вет індз кіне фатайдіґн фан кас фін’ім пуриц.[5]

Мама була побожною жидівкою, а життя навчило її, що Господь Бог рідко боронить побожних жидів від гніву Гоїв.

Батько тільки махав рукою і відвертався до стіни. Чекав. Не втік ні в Лодзь, ні в Палестину, ні в Америку, нікуди не втік. І нарешті прийшли. Постукали. Мама відчинила, слушно зміркувавши, що врятує бодай замки у дверях, раз чоловіка врятувати не може.

Його забрали. Я кинувся на Шапіро, той мене відіпхнув.

Пізніше я багато разів думав про ту хвилину, коли я кидаюся на Шапіро, вдвічі важчого за мене, вішаюсь на його передпліччі, кричу щось жидівською мовою, але хто кричить?

Шапіро виволік батька з квартири за бороду. Батько впирався, як впирається теля, котре ведуть до різника, і так ішов, опираючись, ведений за свою довгу сиву бороду.

Тоді я, слухаючи крики матері та дивлячись, як гладко виголений Шапіро забирає за собою бороду мого батька і самого батька, постановив собі, що ніколи не матиму бороди. Моя тоді ще ледве росла, проте я того-таки дня пішов до гендлю. Вкрав у матері трохи грошей. Вона бачила, що я забираю, не мала сили протестувати, лише заплакала. Я не плакав. Отож пішов до гендлю. Позбувся капоту і сорочки, за вкрадені гроші купив собі коротке вбрання. Радше навіть лахи, але лахи не жидівські. Далі пішов до християнського фризієра. Зрізав пейси і захотів поголитися. Фризієр сміявся, мовляв, що там голити, п’ять волосин стирчить з бороди, але я стояв на своєму і платив, тож він поклав мені на лице гарячий рушник, тоді намастив олійком, пензликом збив піну, наклав піну, кількома рухами зголив, сполоснув холодною водою — я вийшов і побачив у вітрині, мов у свічаді, нового себе, нового, кращого жида, підстриженого, у короткому вбранні, без пейсів.

— Ях вінш дійо альц дус ґітс Бернштайн, — сказав я своєму відображенню голосом Якуба Шапіро. — Даа несіє золь заан міт мазл![6]

Мій батько тим часом лежав у багажнику «б’юїка» і їхав у напрямку, у якому всі ми прямуємо, доки не прибуваємо на місце, після чого вже нікуди не прямуємо.

Через два дні, у неділю 11 липня, увечері після бою в залі Театру новинок, Шапіро підійшов до Капліци, а той щиро його обійняв.

— Але ж ти впорав того скурвого сина, Кубо,— тішився.— Але показав тому фашисту!

Я тих слів не чув, але знаю, що саме так і сказав.

Люди поволі розходились. Капліца встав і рушив із Шапіро в роздягальню. Коли минали місце, на якому я сидів, Шапіро в боксерському халаті зупинився і кивнув на мене головою.

— Це той,— сказав Капліці.

— Хто? — запитав, ніби не бачив мене.

— Молодий Бернштайн, Куме.

Капліца глянув на Шапіро і довго дивився на нього.

Потім відвернувся до мене. Я потупив погляд. Капліца схопив моє підборіддя пухким великим і вказівним пальцями, підніс мою голову, втупив у мене свої маленькі темні очі, не всміхався.

Тоді нагло відпустив мою бороду, ущипнув мене за щоку і гучно розреготався, ніби з того єдиного погляду все про мене довідався. Може, так і було.

— Ну, гарний мальчик. Шкода його,— зрештою знизав плечима і забув про мене.

І відійшов не озираючись. Шапіро кивнув до мене головою, таким само жестом, яким іноді позаочі мама давала мені без слів зрозуміти: «Для свого ж добра зроби те, що каже твій тато».

Я підвівся, пішов за ними.

Цікаво було, чи будуть люди на мене ззиратися. Раніше, ціле своє коротке життя, я був невидимий. Такий звичайний, малий, худий жидок із Налевок. Один із тисячі малих і худих жидків із Налевок.

А зараз якась жінка в капелюшку на голові схилилась до свого товариша у світлому костюмі та, цілий час дивлячись на мене, щось йому шепче на вухо. Я пам’ятаю її погляд.

Але, може, дивилась на Шапіро з Кумом, як вони йдуть, ідуть, крокують, два пурици в гарних костюмах, ідуть містом, ніби все місто — їхній фільварок.

Пройшли в роздягальню, у якій колись перевдягались актори, а нині перевдягаються боксери. Шапіро самим поглядом вказав мені на крісло. Я сів. Капліца без угаву балакав про бокс, піднесений і щасливий.

— Бачиш, Кубо, я його бачив у бою з Фінном, я трохи боявся, що він тебе візьме витривалістю, бо ти ж fighter, а він добре борониться, аж здається, що він працює на парі чи на електриці, бо ж ніколи не стомлюється, а ти його так упорав, так на раз-два його впорав, Кубо!

— А їх у залі таки трохи було,— зауважив Шапіро, сідаючи на кріслі.

Минуло адреналінове піднесення, нагло починав відчуватися кожен м’яз, суглоб і сухожилля, як то звикле після бою, у якому годі дбати про стан тіла. М’язи стегон йому дрижали.

— Кого трохи було? — не зрозумів Капліца.

— Фалангістів, бепістів, оенерівців, не розбираюся, хто є хто, але ті фашистські морди мені знайомі. Бачив їх. Кілька навіть прийшли в тих їхніх засраних мундирах.

— Ну, то позбивав їм пиху, тим гітлерикам! — тішився Кум.— Розкішно!

Клацнув пальцями, погукав, до роздягальні зайшов понурий чолов’яга, на голову вищий від Шапіро, а від Капліци вищий на пів Капліци.

— Панталеоне, принеси коньяку, у мене в автівці лежить пляшка, то відсвяткуємо,— наказав, ставлячи водночас платівку в портативному грамофоні.

Чолов’яга не притакнув, навіть не повів головою, просто повернувся і пішов. Капліца закрутив корбу, поставив голку, із динаміка потекли перші, тихенькі звуки танґа.

— В автівці?.. То ви, пане, вже того «крайслера» забрали? — запитав Шапіро, намагаючись розмасажувати м’язи стегон, що все дрижали.

— Та ясно, що так! — Капліца явно втішився з питання, закурив цигарку і вклав її в довгий мундштук.— Забрав! Зараз побачиш!

Шапіро важко підвівся, зняв мокру від поту боксерську майку, м’які капці та гімнастичні штани, під якими не носив нічого,— зостався голий. Нітрохи не соромився. Я завстидався, але боявся дужче, ніж встидався, тому не здригнувся.

Він був не дуже волохатий, хіба в пахвині, обрізаний пеніс був не дуже довгий, аж здався мені коротшим від мого власного, проте був дуже грубий.

Боксер повільними вправами розтягнув м’язи, плечі, рамена, стегна, тоді налив до миски гарячої води, побризкав на себе, потягнувся по мило, цілий намилився, після чого сполоснувся і ретельно витерся, шуруючи шкіру рушником. Глянув у люстро, потягнувся до приладдя для гоління, краєм ока зиркнув на Капліцу, котрий щось підвискував у ритм музиці, та, хоч той не виказував жодної нетерпеливости, Шапіро відклав пензля й англійське мило, так і не поголившись. Лише побризкався одеколоном, зняв з вішака свіжу білизну і білу сорочку, вдягнув, цитькаючи з болю. Потім зав’язав блаватну краватку, прикрашену гарними брунатними візерунками, і вдягнув гарний сірий костюм без жилетки, і навіть я бачив, що цей костюм не просто дорогий, як костюм Капліци, а ще й модний, бо в штанів була висока талія, застібались вони аж над пупом, а штанки були дуже широкі, так що досконало пасували чоловікові зі зростом Шапіро. Приталений піджак красувався широкими лацканами і пишними ватяними плечиками, що тільки підкреслювало атлетичний, проте масивний силует Шапіро. Капліца у своєму старосвітському вбранні мав біля нього вигляд старшого панка, провінційного урядовця, бухгалтера чи авдитора поруч зі справжнім кінокоханцем.

Боксер узув і зашнурував елегантні черевики, відчинив шухляду, із шухляди дістав наручний годинник,— марки Glashutte, як я зауважив пізніше,— гаманець і складаний ніж, а також дві хустки, картату і білу єдвабну, і все те начиння помістив туди, де завжди його носив: відповідно на лівому зап’ясті, у внутрішній кишені піджака, у шкарпетці, у кишені штанів та в кишеньці піджака, тій, що на грудях, котра, як я довідався значно пізніше, називається «брусташ». Я про все дізнався пізніше. Ціле моє життя було пізніше.

А Шапіро з вазонка, що стояв на туалетному столику, взяв білу гвоздичку, дістав зі шкарпетки ножик, котрий за хвилю до того сам у шкарпетці сховав, викинув вістря, відтяв ніжку і помістив квітку в бутоньєрку.

Потягнувся по гребінець і пуделко з помадою, намастив і зачесав довге волосся, ще раз глянув на себе в люстерко, сповнений чоловічої певности, вродливий, сильний, достеменно такий, яким я не був.

Але пізніше якось та став.

А може, тільки хотів стати, ціле життя хотів бути Шапіро, котрий стоїть перед дзеркалом і мастить волосся помадкою, але я таки став чимось іншим.

— Довго ще будеш приндитися? — спитав Капліца, закотивши очі, але незлостиво.

— Треба ж мати вид. Ти й сам, Куме, знаєш,— відповів Шапіро.

Потім обережно клякнув, зважаючи на зболені м’язи, потягнувся за туалетний столик, увінчаний обрамованим жарівками люстром, і вивудив звідти невеличкий плаский пістолет, гравійований, із перламутровими накладками. Не діставав магазин з руків’я, не пересмикував затвор, просто сховав зброю до кишені штанів.

Тоді я ще геть не знався на зброї, ледве міг відрізнити пістолет від револьвера, та й то виходячи з того, що зброя, схожа на зброю Тома Мікса, має бути револьвером. Потім я дізнався про зброю куди більше, більше, ніж мені й хотілося, і нині вже знаю, що той плаский пістолет був марки «Кольт», кишенькова модель 1903, сімка з мудровано захованим курком, зладована так, щоб ні за що випадково не зачепитися, коли раптом доведеться швидко діставати зброю з кишені. Коли пізніше, значно пізніше і в геть іншому місці, я сам почав носити зброю, то першою в мене була саме сімка, колега з підрозділу дістав мені маленького німецького вальтера, і колись я через ту сімку мало не загинув: араб, котрому я тричі влучив у груди, був накачаний опієм і, незважаючи на смертельні рани, біг на мене з ножем у лапі, горлопанячи і харкаючи кров’ю, а в мене закінчились боєприпаси; поки я вовтузився з магазином, він таки до мене добіг і дзюбнув ножем, але, на щастя, вістря ковзнуло по ребрах, а вже через секунду мій командир дострелив його в голову з карабіна.

Коли я вийшов зі шпиталю, за першої ж нагоди проміняв вальтера на американську сорокап’ятку. Вона в мене донині. Вона вже виполірувана від багаторічного носіння, лежить у шкіряній кобурі в шухляді бюрка, за яким я зараз пишу, клацаючи пальцями по м’яких клавішах електричної друкарської машинки, оснащеній шрифтовою подушкою з латинськими символами без польських діакритичних знаків — їх мені доводиться дописувати вручну на кожній сторінці машинопису.

Над бюрком на прозорих жилках висить гарна пластикова модель літака «Локгід L-10 Електра» від 1936 року. Люблю на нього дивитися. Не знаю, я його зробив чи хтось інший... Мені просто приємно, що він тут. Той, хто його склеїв і розмалював, зробив його зі схованими шасі, тому він не може стояти — мусить висіти.

Час від часу я визираю у вікно, дивлюся вниз, на вулицю. Арабський хлопчик штовхає маленького возика, на який наладовано великі потерті меблі, старі чи стилізовані під старовину, випинаються звідти вигнуті дерев’яні ніжки і смугасті оббивки фотелів і канап.

Його минають автівки: «фіати», «пежо», «субару» і «фольксвагени», і всі сигналять, незалежно від народности. Під газетним кіоском ортодокс у чорному халаті курить цигарку, чогось чекає. Його минає дівчина в зеленому мундирі, за плечима в неї чорний карабін. Не знаю, чи вродлива, не бачу аж так здалеку, але й окулярів одягати не хочу.

У моїй оселі дуже тихо. Вікна не пропускають жодних звуків.

Мені бракує її кіпішу, її бурчання, її безугавних претензій, від котрих я тікав ціле наше життя в цій місцині, тікав від її жалю, від її розпачу, від її жалоби за тими, котрі зосталися і, зоставшись, зникли,— цю жалобу я не мав наміру переживати, бо відчував до їх мучеництва і зникнення відразу; потім, коли я постарів, то перестав її чути, про їхнє мучеництво почав думати як про набридливого знайомого, котрого все ж доводиться терпіти, бо вже звик до нього.

Я втікав від її невгамовних балачок польською, бо не хотів більше чути тієї мови, бо я з нею вдома однак говорив жидівською, а вона мені відповідала польською.

Гебрейською ми вдома не говорили. І завжди точилась та само суперечка, я питав, чому вона говорить до мене польською, бо ж то вона хотіла виїхати, ненавиділа Польщу дужче від мене, проте все говорила польською, вперта як завжди, як ослиця. Вона знизувала плечима, тоді ми сварились, тоді ми обоє кричали, порожня оселя.

Потім перестали кричати, більше не хотілося, то було неважливо, тоді, нещодавно, виїхали наші діти, я ж почуваюся так, ніби їх тут ніколи й не було, ні дітей, ні її, ніби я ціле життя провів у цій оселі сам, тільки я і духи.

Арабський хлопець штовхає наповненого старожитностями візка.

Я бачив таких хлопців на вулицях, на яких зростав, бідних жидівських синів бідних жидівських фурманів і торгашів, котрі дорогу у свою дорослість починали біля візочка, готові перевезти все, що тільки влізе на той возик, бруківкою, яка ще пам’ятає царя, і тоді, коли бруківку закрили асфальтом, готові везти візочки асфальтом на болото подвір’їв Північної Дільниці, на бідні подвір’я чиншівок, обліплених вивісками всіх можливих ґешефтів, що з них жоден і трьох грошів не вартував.

Я почуваюся значно старшим, ніж є насправді.

П’ятдесят років тому я без окулярів придивлявся, як вдягається Шапіро. Сидів мовчки. Капліца все міркував уголос, аналізував бій і курив цигарку за цигаркою. Панталеон, котрого Капліца кликав Льосьом, приніс пляшку коньяку, розлив у дві склянки, Шапіро з Капліцою випили, Панталеон не пив.

Тоді я ще не знав, яку роль Панталеон відіграв у сумній долі мого батька.

Перехиливши склянку коньяку, Капліца витер губи тильною стороною долоні, дістав папіроси, почастував Шапіро і Панталеона. Із будинку, котрий колись був театром імені Богуславського, ми вийшли на Гіпотечну вулицю. Ніч була вельми погідна і тепла, добре видно було зорі, бо слабеньке світло газових ліхтарень не могло їх затьмити. Біля театру стояло найгарніше авто, яке я тільки бачив.

— Ну і? — радісно запитав Капліца, дивлячись на Шапіро.

— Ну, пане Капліцо...

Лімузин був здоровецький і червоний, ніби фіра пожежної служби. Лакування лищало, а м’які, аеродинамічні лінії кузова нічим не нагадували автівки, що їздили вулицями, котрими я ходив п’ятдесят років тому. Задніх коліс узагалі не було видно, вони ховалися під закритими крилами, а крила були зроблені у формі крапель, на червоному лакуванні відсвічував хром, усередині ж сидів щурякуватий Муня Вебер, котрий, власне, виконував функції водія,— при виді Капліци він вискочив з автівки і прохилив дверцята, що відчинялися назад.

Щоби зрозуміти, який вигляд подібне авто мало в тогочасній Варшаві, слід пам’ятати, що Кум їздив у ньому не лише кількома головними заасфальтованими вулицями, Новим Світом, Мазовецькою чи Маршалківською, які ми, до чести Варшави, і нині хочемо пам’ятати,— природним середовищем Кума були бруковані чи заболочені вулиці та вулички Середмістя на північ від Єрусалимських алей, червоний «крайслер» паркувався під зогнилими кам’яницями Муранова, під чиншівками Волі, у яких замшілі дерев’яні крокви просідали під вагою мешканців.

Обмацували червоне лакування босоногі бідаки, а не перехожі панянки. У хромованих дзеркалах відображались багнисті калюжі.

— «Хрислер», Кубо,— сказав Капліца, на польський манір читаючи слово Chrysler, а я відразу подумав, що це має бути християнське авто. Хрислер як Христос.— «Хрислер Імперіал». Новісінький. Лільпоп мені продав. Віддав двадцять вісім тисяч! Єдиний такий на всю Польщу! Не має такого ні президент, ні маршалок Смігли, хуй йому в жопу, ніхто не має! Сідай!

Двадцять вісім тисяч злотих. Мій батько, Наум Бернштайн, заробляв яких сто злотих на місяць, якщо місяць видавався вдалим. Тобто тисяча двісті на рік. Тобто автівка Кума вартувала більш ніж двадцять три роки життя мого тата. На вулиці подейкували, що сам президент Варшави, Стажинський, на місяць заробляє три тисячі п’ятсот. Жебраки сиділи на тротуарах попід стінами і розважали, що його можна зробити, якщо мати три тисячі п’ятсот на місяць. Їхні фантазії стосувалися переважно купівлі великих кількостей харчу, справляння великої трапези для цілого кварталу, у сквері можна було б розставити столи, замовити оркестр, бочку пива, кілька ящиків горілки. У «Під рилом» можна було б обсмалити цілу свиню і бавитися три дні, як на весіллі. Так можна було б зробити, якби мати три тисячі п’ятсот, як ото Стажинський. Але навіть Стажинському не вистачило б на машину Кума. У Кума ж було значно більше.

І Кум час від часу навіть робив такі балюнки в скверах, ми всі сиділи за розставленими самопальними столами, зробленими з дощок на кобильницях, міліція пильнувала, щоби всюди був порядок, була свиня, була кошерна телятина, була горілка, оркестр, соціалістичні пісні та лапання дівчат у навколишніх завулках. І вигуки «Многая літа Капліці», охочі вигуки та гучні, вигуки людей, для котрих щедрість Кума була єдиним джерелом приємної передишки в понурому робітничому чи люмпенопролетарському житті бідарів і жебраків.

Ми сіли до «крайслера». Я й до цього кілька разів їздив автівкою, але такою — ніколи. Всередині було просторо, геть як у трамваї, а ще все було вимощене світлою шкірою. Капліца і Шапіро зайняли заднє сидіння, мені ж Муня, котрий того разу був у справдешньому водійському картузі з дашком, вказав на страпонтен, складаний диванчик, на якому пасажир сидів спиною до напрямку їзди. Капліца розповідав про автівку, говорив про восьмициліндровий двигун, автоматичну муфту і механічну коробку передач, ні слова з того я, звісно ж, не розумів; я розумів тільки те, що перебуваю в іншому світі. У цілком іншому світі.

— А тут, подивись,— збуджено розводився Кум,— у мене діктафоне!

Слово dictaphone він також вимовив польською, що мене, звісно, геть не вражало, бо в той час я не знав ані французької, ані англійської, знав лише польську і жидівську, і ще трохи гебрейську.

— Поїхали! — гукнув Капліца і продовжив презентацію діктафоне.

Зі змонтованої поміж сидіннями скриньки дістав трубку, на кінці якої була чорна бакелітова лійка. Муня завів двигун, не виходячи з кабіни, соленоїдний моторчик завів основний мотор, щось шарпнуло, і двигун забулькав, буркнув і запрацював, вісім легких алюмінієвих поршнів закрутились потужним валом.

— От уяви собі, Кубо, що тут я говорю, і все, що я говорю, записується десь там усередині, на восковий валик, а тоді я можу дати його машиністці, вона його прослухає і перепише, скажи?

Шофер пригальмував і звернув праворуч перед Центральником на Даниловічовську.

Шапіро потягся по трубку, Капліца натис на сталевий перемикач на дерев’яній скриньці діктафоне і перевів його з положення LISTEN на DICTATE.

— Говори! — проінструктував Кубу, тоді поліз у бічну кишеню піджака і дістав пуделко з помадою для вусів.

— Але що говорити? — нагло стушувався і сконфузився Шапіро.

— Та що хочеш. Але пам’ятай, що воно залишиться, воно буде записане,— сміявся Кум.

Відкрив пуделко, пошкріб у ньому пальцем, розтер помаду між великими пальцями і підкрутив свої старосвітські вусики, по черзі, лівою долонею правий вус, правою — лівий. Запахло сандаловим деревом, то був гарний запах, орієнтальний і міцний.

— Ніхто мене ніколи не записував,— сказав Шапіро в мікрофон. Хвилю повагався, але продовжив: — Ніхто мене ніколи не записував, але зараз я можу говорити, і то запишеться тут на машину. Мене звати Якуб Шапіро, я варшавський боксер, мені тридцять сім, народився дванадцятого травня тисяча дев’ятисотого року у Варшаві, тут прожив ціле довге життя. Мою маму звали Дора, тата звали Янкель, і мене назвали на його честь, хоч мені більше подобається польське ім’я, Якуб. Щойно я переміг боксера «Леґії» Анджея Зємбінського, відомого фашиста з Фаланги, після цього бою мені болить ціле тіло, але то він, зрештою, лежав на дошках і дриґався, ніби зарізане теля.

Він говорив ніби жартома, усміхався, але зосереджено, ніби щось залежало від того, що він скаже в цю чорну бакелітову лієчку. Я мовчки придивлявся.

— Ще з п’ятнадцяти років я бився в кольорах клубу «Макабі Варшава», хоча тренуватись мені подобається в залі «Зорі». То був мій останній боксерський поєдинок. Більше я на ринґ не вийду. Треба знати, коли поступитись молодшим. Я працюю для пана Капліци. Зараз ми їдемо Варшавою в його гарній новій машині, щойно минули в’язницю на Даниловічовській, дай боже, щоб ніхто з нас там не опинився, у машині сидить пан Капліца, за кермом Муня, я...

Авто Капліци звернуло ліворуч, у бік Театральної площі, а Капліца глянув на мене. Я потупив погляд, завстидався. Тоді я легко встидався. І зараз мені соромно, коли я думаю про той сором. Але очей більше не опускаю.

— І ще тут є молодий Бернштайн.

Шапіро подав мені лієчку пристрою, що записує голос.

— Говори,— сказав.

Я тримав лійку в руці, ніби якийсь ідіот, не знав, що маю казати, чи що можу сказати, що належить сказати.

Шукав слів, розпачливо шукав слів, аж нарешті вхопився за те, що вже казав Шапіро.

— Ніхто мене ніколи не записував. Мій голос,— шепнув я.

— Голосніше! — гаркнув Шапіро, аж я підстрибнув.

Капліца мене ігнорував, відкрив попільничку, в якій, проте, не було попелу. Дістав із неї маленький паперовий згорточок, старанно розгорнув, вдихнув білий порошок.

— Ніхто мене ніколи не записував. Мій голос. Мене звати Мойсей Бернштайн, я син Наума Бернштайна, побожного жида, живу на вулиці Налевки, двадцять шість, квартира шість.

Почувши ім’я мого батька, Капліца всміхнувся у вуса, а Шапіро скорчив дивну гримасу, ніби відрази, я ж іще нічогісінько не знав, не знав іще, що сталося з батьком, і ще кілька днів того не знатиму, аж потім довідаюсь.

Але ще не вже.

Але, може, я те все погано пам’ятаю. Може, нічого на диктофон я не записував.

— Куди їдемо, прошу пана? — запитав водій.

Капліца запитально глянув на Шапіро. Той знизав плечима.

— Ну, то їдьмо до Рифки,— вирішив Капліца.

— Тільки спершу маю дещо вирішити в «Метрополі»,— раптом сказав Шапіро, ніби щойно собі дещо згадав.— То швидко, раз-раз і готово.

— Ну, то спершу їдь на Тломацьке, тоді до Рифки. Тут пан боксер керує,— наказав Капліца і забрав у мене мікрофон. Хіба що того мікрофона і не було в мене в руці — у такому разі він його в мене не забирав.

Шофер двічі повернув, і ми рушили вгору Бєлянською, проминули Польський банк і жидівські театри на Бєлянській, 5, куди я, часом тікаючи з дому, ходив дивитися фарси, які тут ставили жидівською і котрі мені подобались не менше за кіно.

Відразу подумав про дівчину, з якою домовився тут побачитись наступного дня, і запереймався, чи судилося нам із нею ще колись зустрітися.

Судилося. Не раз і не двічі. Але наступного дня не зустрілися.

З Бєлянської ми в’їхали у вузький проїзд на площу і пропарадували, повільно котячись, перед Головною юдейською бібліотекою і Великою Синагогою. Я думав, що б то було, якби мене тут побачив якийсь мій однокласник, я їду собі автівкою через Тломацьке. Із самим Кумом Капліцою.

І думав, що б то було, якби мене в цій автівці побачив мій батько, побожний жид Наум Бернштайн.

Припаркувалися біля будинку «Під білим орлом», Тломацьке, 13, де в партері був бар «Метрополь», і зазвичай у ньому юрмились жидівські автори і журналісти, бо на поверсі за тією-таки адресою був кабінет польської Спілки жидівських письменників і журналістів; тоді я ще не знав тієї назви, але знав, що саме там сидять люди, котрі заповнюють шпальти «Гайнта» і «Ундзер Експрес», котрі щодня читав мій батько, гордуючи польськомовним і сучасним, асиміляторським — так він гадав — «Нашим поглядом», котрий він — за його словами — купував через дитячу рубрику «Малий погляд», і ясно, що змалку я той «Погляд» читав, ба й тепер мені час від часу з певним соромом кортіло туди зазирнути. Також батько читав «Їдіше Тоґблат», часопис, що належав до Агуди, але ті на Тломацьке не заходили.

А коли я, Мойсей Бернштайн, син Наума Бернштайна, сидів у червоному «хрислері» перед баром «Метрополь», мій батько вже нічого не читав.

Але я того не знав. Зрештою, може, я в тому «хрислері» взагалі не сидів, може, все те мені просто розповів Шапіро?

— Пан зачекає хвилинку? — запитав Шапіро Капліцу, коли шофер зупинив лімузин.

— Чому ні! Я собі чогось вип’ю. Але перше...— простягнув у бік Шапіро розгорнутий папірець, у якому я побачив білий порошок, і тоді я ще не знав, що то кокаїн, лише пізніше довідався.

Шапіро послинив палець, щедро зачерпнув і вклав палець до вуст, втер порошок у ясна, поводив язиком, глитнув. Капліца безцеремонно злизав решту порошку з папірця, зім’яв його, кинув на підлогу, чхнув, пирхнув, потер лице пухкими долонями.

— Ходімо! — радісно гаркнув, не перестаючи пирхати.

— А це падло? — Шапіро кивнув на мене головою. Принаймні, так мені здається.

— З нами йде, а що! — відповів Капліца.

Ну, ми й пішли.

«Метрополь» був невеликим баром, керував ним Вольф Гандшер, і офіційно це місце називалось «Новий Метрополь», бо старий, котрий належав Бунду, збанкрутував 1933 року. Бундівці подавали трефні страви, посеред жидівської дільниці на вітрині лежало порося «міт цимес», шинка з цибулькою чи фаршировані вугри, аж нарешті закладу оголосили бойкот, і з’ясувалося, що кошерна кухня таки необхідна.

Гандшер годував кошерними стравами, і я з полегшенням подумав про це, коли ми зайшли до бару. Незважаючи на пізню пору, бо ж було вже за одинадцяту, у закладі було повно люду, грала музика, публіка строката, хоча справжні побожні жиди не ризикнули б грішити походом у кнайпу, однак за одним столиком над пляшкою сиділи двоє бородатих жидів у довгих дорогих халатах і притишеними голосами обговорювали якісь свої бородаті халатні справи. Теоретично заклад зачинявся опівночі, але ніхто якось не квапився виходити, у залі поміж столиками кружляли кельнери, збирали замовлення. Власник регулярно сплачував у суді штраф за те, що не зачинявся вчасно. Певно, це йому відбивалося. Славився тим, що в суді завжди дякував за накладений штраф, навіть коли один штраф йому виніс дві тисячі злотих.

Коли ми ввійшли, тобто Капліца, Шапіро і я, на нас подивилися всі. Ті, що не подивились відразу, глянули по секунді, коли їх штурхнули ліктем чи копнули під столом, хтось комусь щось шепнув на вухо, хтось щось шикнув, тоді всі разом відвели погляд, щоби, боже збав, не образити Капліцу своїми витрішками.

Потім хтось щось шепнув, один, тоді другий, третій, і замість прізвища Капліци звідусіль чути було тільки «Шапіро», «Шапіро», і раптом хтось почав плескати, з того нараз вибухнули аплодисменти — може, не вельми довгі, та й не те щоб усі аплодували, але аж надто виразні.

Йому били браво за непритомного Зємбінського на дошках ринґу. Новини мандрують швидко. Шапіро всміхнувся і недбало вклонився. Оркестр награвав мелодію, котрої в ті часи я ще не знав, бо не ходив у кіно, але нині я знаю, що то була пісенька з фільму «Поверхом вище».

Ні, більше не можу писати.

*

Встаю від машинки, визираю на вулицю, на вулиці спокій. Хлопець із возиком, наповненим меблями. Дівчина з карабіном. Не можу більше зносити тишу, вмикаю радіо. Колись у Варшаві радіо не грало без перерви, вдень мовчало від восьмої до полудня, вночі теж, а нині радіо говорить і грає цілодобово. Twenty four seven, як то кажуть американці. Twenty four seven. Радіо говорить польською. Про те, що коїться в Ізраїлі.

На чекпойнті Ерез наш танковий тягач в’їхав у палестинську автівку. Четверо загиблих.

— От курва,— кажу голосно, польською,— от курва.

Я почуваюсь дуже, дуже старим, значно старішим, ніж на свої шістдесят сім років.

І думаю, що зараз почнеться. Вимикаю брехунець. Не хочу про те слухати. Дістаю з полиці платівку. Евґеніуш Водо і Танка Ордонувна. Кладу на грамофон, шукаю фрагменту з потрібного пісенькою, котру вперше почув п’ятдесят років тому, коли ми ввійшли до бару «Метрополь».

Грає.

— Чого шукаємо? — п’ятдесят років тому запитує Кум, роззираючись у кнайпі.

— Бернарда Зінґера,— відповів Шапіро.

— Того журналіста? — здивувався вусатий Гангстер.

Шапіро кивнув.

З-за бару вибіг високий худий чоловік у брунатному костюмі та круглих дротяних окулярах, притрюхикав до Капліци, привітався з приниженням, властивим людям, котрі живуть за рахунок догоджання іншим, і запевнив, що негайно знайде столик.

— Не треба нам столика, пане Гандшере,— відповів Шапіро, а мені то здалося неповагою до Капліци. Капліца ж моєї думки не поділяв.

— Але ж я наполягаю, бодай на чарку, коштом закладу...— просив ресторатор.

— Сядемо,— вирішив Капліца.

Гандшер чимшвидше випросив із бару двох підпитих молодиків, котрі слинили один чай на двох за столиком саме біля пари бородатих жидів, власноручно витер стільницю ганчіркою і підставив два крісла.

— Нам три знадобляться,— буркнув Капліца, і негайно з’явилося третє крісло. Втім, він цього міг і не сказати — може, насправді Гандшер сам, непрохано доставив мені третє крісло. Чи, може, я став збоку? Не пам’ятаю.

Бородаті жиди допили свою горілку і зробили непрощенну помилку — залишилися в себе за столиком замість тимчасово зайнятися буттям деінде.

Я ж був невидимий. Ніби видимий, бо я прийшов із Капліцою, але невидимий, був убого вбраним, худим жидівським шкетом із коротко стриженим волоссям, я шпортався об власні руки і ноги. Ніби мене й геть не було.

До столика підбіг кельнер із пляшкою і тацею, на якій стояли скляночки, тарілка з хлібом, огірками і ґефільте фіш[7]. Запитально глянув на Капліцу.

— Мальчик теж питиме, а як,— відповів Капліца.

Тож кельнер поставив склянки, розлив горілку, вклонився і здимів. Шапіро не сідав. Роззирався кнайпою, зрештою помітив когось біля бару.

Проштовхався туди без проблем, юрба перед ним розступалася, ніби Червоне море на веління Мойсея.

Біля бару стояв Бернард Зінґер, невисокий на зріст, вутлий, чорноволосий, в елегантному костюмі. Я не збрешу, якщо скажу, що він був, певно, найвідомішим жидівським журналістом. Навіть я про нього чув. Мама любила його фейлетони в «Нашому погляді».

— Пан Зінґер? — запитав Шапіро.

Зінґер зміряв Шапіро з голови до п’ят поглядом, сповненим погорди, не відповів, відвернувся до бару і далі пив своє пиво.

— Пане Зінґере, нам треба поговорити,— сказав Шапіро.

Зінґер не реагував.

— Ну, як так, то й так,— розсердився Якуб, знизав плечима на знак безпорадности і гримнув Зінґера головою об прилавок.

Оркестр перестав грати. Публіка змовкла. Непритомний Зінґер зсунувся на підлогу, зі зламаного носа юшила кров. Шапіро ж рушив у бік нашого столика, тримаючись за праве рамено.

— Закладаюся, пану Якубу просто не сподобалася стаття пана Бернарда в останньому «Погляді», і це просто так боксери уявляють собі літературну критику,— гучно сказав Капліца, посміюючись у вуса,— то наступного разу, коли хтось із вас, писаки, захоче назвати пана Шапіро бандюком, котрий лиш прикидається спортовцем,— цитую з пам’яти,— нехай двічі подумає.

Вражений Гандшер підбіг до Зінґера, лементуючи і намагаючись привести його до тями. Публіка стояла, мовчки приглядаючись до цієї сцени. Один із роззяв, мабуть, роззявляв рот аж надто зухвало, бо Шапіро, минаючи його, раптом звернув до нього, ніби хотів зацідити аперкотом, але просто сказав «бу!» і пішов далі. Переляканий хлопчина вилив на себе пиво.

Шапіро сів за наш столик.

— Барк собі, холера, підвередив. Пиймо,— понуро сказав.

Я ніколи раніше не пив горілки. У мене трусилися руки.

— Пий, маладєц,— наказав Капліца.

Я потягнувся по чарку.

— Так, о,— продемонстрував, умочуючи вуса в горілку і різким рухом перехиляючи голову разом із чаркою назад.

Я наблизив чарку до губ, пахнуло паскудно. Умочив губи, пекло.

— Пий! — буркнув Шапіро.

Я випив. Хоч насправді просто набрав горілки до рота. Смакувало так гидотно, що я порснув нею, похлинувся і мало не виблював.

Капліца і Шапіро разом засміялись.

Зінґер тим часом отямився, і його випровадили з ресторану.

— Може, у поліцію піде,— засміявся Шапіро.

— То ще й вихопить штраф за порушення спокою,— відповів Капліца.

Тоді я того ще не розумів, але вони красувалися переді мною. Двоє дорослих, могутніх пуриців красувалися перед малим засранцем. Кожному потрібна публічність.

— Дос паст нішт![8] — раптом сказав один із бородатих жидів у дорогих халатах. Я почув його їдиш і відразу збагнув, що він не з Варшави.

— Так не можна, панове. Не можна. Сором. І ніхто нічого не зробить? — додав другий польською, роззираючись залою.

Капліца всміхнувся під носом, ніби власним думкам. Клацнув пальцями на кельнера, той прибіг із пляшкою, налив, Капліца вихилив свою чарку і поволі повернувся до пари, котра вирішила протестувати.

— То що ж, не подобається шановному панству така форма літературної критики? — запитав медовим голосом.

Жиди перезирнулись.

— А в якій мистецькій галузі працює шановне панство? Спів? Малярство? Може, танці? — далі допитувався.

— Прошу пана, не про мистецтво...— почав один із побожних жидів, молодший, із густою чорною бородою. На ньому був дорогий оксамитовий капелюх зі штивними полями.

— Тоді я б хотів, щоби панство для нас затанцювало. А ми всі подивимось.

— Пане, слухай...— сказав другий, підводячись з-за столика.

Було йому років зо п’ятдесят, він був високий, кремезний, на голову вищий від Капліци. Носив халат із дорогої вовни з обшитими оксамитом лацканами, на лівому зап’ясті я помітив дорогий золотий годинник.

Капліца вищирився в усміху.

— Отож, ви танцюєте танґо,— сказав.

— Сам танцюй, мешуґенер[9],— відповів жид.

— Фетер[10]...— заходився стримувати його молодший.

Тієї миті до них підбіг переляканий Вольф Гандшер.

— Панове, йдіть собі вже, рахунку сплачувати не треба, за рахунок закладу, але, будь ласка, йдіть уже, будь ласка, йдіть...

— Панове нікуди не йдуть,— вже іншим тоном буркнув Капліца.— Панове танцюватимуть танґо. Оркестре!

Музики перезирнулися. Гандшер, котрого вже тіпало з нервів, кивнув головою — і почали грати. Танґо.

— Танцюйте, курва! Зараз же! — гаркнув Капліца.

Жиди в халатах розгубили свою самовпевненість до решти. Клієнти ж поквапом, але крадькома виходили з ресторану.

— Панове, може, не гніваймо пана Капліцу ще більше, нехай панове, може, затанцюють і підуть собі...— гарячково шепотів Гандшер.

Капліца підвівся. Підійшов до старшого жида, задер голову і подивився йому в очі. Я бачив, що той іще вагається, але зараз услід за Капліцою підвівся Шапіро.

— Танцюй, пархатику,— буркнув Капліца.— Ти будеш дамою, твій товариш — кавалером. Зараз же.

Молодшому трусились руки.

— Фетер ліблінкер... ломір танцн, іх бет айх...[11]— прошепотів.

Обійняв старшого жида за пояс, лівою рукою вхопив його правицю і витягнув угору, в комічній та Гротескній пародії на танцювальну стійку. Капліца заходився плескати в долоні, подриґуватись біля жидів, котрі переступали з ноги на ногу, і, сміючись, кричав:

— А гарно жидики танцюють, гарно!

Жиди, танцюючи, дотикались бородами. З очей старшого текли сльози. Шапіро стояв з рукою в кишені, навіть я здогадався, що рука стискає руків’я пістолета. Дивився, але не сміявся, не тішився зі скрухи покараних, але й не протестував. Перед тією скрухою стояв байдужий байдужістю, властивою людям, котрі звикли до терпіння — звикли терпіти самі та бачити, як терплять ближні. Тому Шапіро просто робив те, що йому належало робити. Пильнував, щоби з Капліцою нічого не сталося.

Тоді я боявся і соромився, але більше соромився, ніж боявся; я соромився, що сиджу за столиком із людиною, котрій приємно карати інших людей, але значно більше я соромився того, що стократ більше волію сидіти з ним, ніж танцювати те страшне жидівське танґо.

Я багато років про те не згадував, пригадав лише кільканадцять років тому, коли Бен-Ґаль обороняв Долину Сліз від сирійців, а я не спав уже четверту ніч поспіль. Горбився над документами, доповідними і мапами, жив лише на каві з цигарками, бо ні на що більше не було часу, і тоді-то я й згадував собі двох побожних жидів у барі «Метрополь», і згадував собі їхні бороди, котрі дотикалися в ритмі танґа, котре Капліца їм наказав танцювати, і пригадував собі Шапіро, котрий вартував Капліцу, тримаючи руку на руків’ї пістолета, і самого страшного Капліцу, котрий весело подриґувався на коротких ніжках біля танцюристів, і відтоді ні на мить про них не забував.

Ні про Капліцу, ні про Шапіро, ні про жидівський танець.

Коли вони так танцювали, до «Метрополю» увійшов високий вутлий чоловік із чорним хвилястим волоссям, у руці котрого я побачив бравнінґа, у лиці ж — подібність до Якуба Шапіро, чоловіка, що вбив мого батька.

— Дай, із шо ґеніґ![12] — гаркнув, протискаючись поміж людьми.

Його звали Мориц Шапіро, він був молодшим братом Якуба і активістом лівого крила «Поалей-Ціон». Тоді я цього не знав. Тоді він був для мене просто чоловіком із бравнінґом у руці, у білій сорочці з підкоченими рукавами, без комірця, у високих чоботах і штанах, заправлених у чоботи, а водночас я маю враження, що вже тоді я знав про нього все, і то так само очевидно, як факт, що після ночі приходить день.

Оркестр знову перестав грати.

— Антльофк їдн, ґієх[13],— шепнув жидам пан Вольф Гандшер і сам також утік, заховався за баром.

— Пане Капліцо, попереджаю вас,— буркнув Мориц.

Капліца повернувся до молодшого Шапіро і витріщився на нього. Жиди втекли, втекли музики з оркестру, а їхнє змагання поглядів протривало ще з хвилину, і ось ми зосталися в барі вчотирьох: Капліца, двоє Шапіро і переляканий невидимий я.

— Мориц, Гай шо ахайм[14],— сказав Якуб.

— Фамах-н піск, Янкев,— відповів Мориц.— Ях рейд ніш мі дійо.[15] Пане Капліцо, попереджаю вас. Ти, пане, більше з людьми дрочитись не будеш. Ти не хочеш, пане, мати з нами проблем.

— Маладєц. Ну, ну, вже все,— відповів Капліца, сягаючи рукою до кишені.— То ж просто дурниці. Все, все в порядочку, любий пане. Ходімо, Кубо!

І вийшов. Шапіро за ним. Я за ними, невидимий малий ніхто.

Знову сів до червоного «імперіала».

Ми рушили.

За два дні перед тим мій батько, Наум Бернштайн, не сів, його вкинули до багажника брунатного «б’юїка» моделі 48 — дводверного touring coupe, як описував його рекламний проспект фірми «Б’юїк», котрий мені випало знайти через багато років, щоби впізнати в ньому ту автівку, яку бачив я сімнадцятирічний... Але чи я то був, той, котрий бачив? Чи я, котрий бачив, і я, котрий пам’ятає, то все той само я?

Тож я впізнав у проспекті автівку, котру запам’ятав сімнадцятирічний Мойсей Бернштайн. Автівку Якуба Шапіро.

Багажник у тій автівці за сучасними мірками був скромний, за тодішніми мірками — дуже місткий, то був так званий інтегрований багажник, вміщений безпосередньо в кузові авта, що в ті часи було геть неочевидно, чимало автівок іще їздили з багажником у формі скрині, котра шкіряними пасками кріпилась до тильної частини авта.

До такої скрині мого батька було б не просто вкинути, до інтегрованого багажника — значно легше, хоч той багажник і був невеличкий. Але й мій батько був невеличкий чоловік, то якось помістився.

Шапіро сів за кермо, його колеги, з котрими я пізніше познайомився, тобто Панталеон Карпінський і другий, Муня Вебер, котрий часто був за шофера у Капліци, сіли відповідно ззаду і на пасажирське сидіння. Поїхали по шосе через Коло, проминули сади Ульріха, проминули Ґурце і Блізне, за Блізном, але ще перед Лятхожевом, з’їхали з головної дороги і, трусячись на вибоїнах, заїхали над глинище.

Мені про те мусив розповідати Шапіро якось пізніше, певно що розповідав, так я і знаю, кудою вони їхали. Але чого б він мав мені те розповідати?

Цього не знаю.

Над глинищем Шапіро, Леон і Муня вийшли, мого батька витягли з багажника. Він кричав і протестував, але єдине, чого добився,— Панталеон, здоровецький психопат, про котрого я, може, розповім трохи пізніше, копнув його в губи підкутим чоботом.

Він був дивно пострижений — довге густе волосся з тімені було зачесане назад, аж до шиї. У ті часи ніхто так не чесався. Пізніше я довідався, чому Панталеон носив довге волосся. Однаково згодом я про це розповім. Зараз мені чомусь просто пригадалася та дивна стрижка.

Муня наказав моєму батькові роздягтися. Щурикуватий, худий і дрібний Муня, котрий невідомо звідки й приїхав до Варшави.

Він був смаглявий і темноволосий, чорновусий, більшість приймали його за цигана, риси мав трохи азійські, хоч сам Муня стверджував, що він жид, трохи спольщений, асимільований, але жид. Народився в Харбіні, до Польщі приїхав 1925 року і, певно, знав китайську.

Зате не знав жидівської, традицій не дотримувався і славився тим, що в кулачному бою діставав ножа, коли ж бились на ножах — він стріляв із пістолета. Отакий був. Ніхто його не шанував, але всі його боялися, бо свою дрібну поставу Муня компенсував запеклістю і агресією. Пив як риба, мав бридку, вусату дружину, котрої боявся навіть дужче, ніж Капліци, тому додому заходив не частіше, ніж раз на тиждень.

Той-таки Муня наказав моєму батькові роздягтися, батько відмовився, тож Муня кастетом вибив батькові два передні зуби. Батько, ридаючи і зойкаючи від болю, роздягнувся догола і став голий перед своїми мучителями, дрібний, блідий, на кривих і худих ногах. Тоді Шапіро вийняв з автівки великий трикілограмовий молоток і ним ударив мого батька по голові, ламаючи кістки черепа, оглушаючи і спричиняючи крововилив у мозок, але не вбиваючи на місці.

Панталеон і Муня поскидали піджаки, повдягали різницькі фартухи. Панталеон дістав з автівки лікарський несесер, у якому були два різницькі тесаки, ніж для розчленування і хірургічна пилка для ампутації. Далі Панталеон стягнув стопи мого непритомного батька поясом від штанів і без особливих зусиль підвісив його на гілку, і батько висів нагий, рамена, пейси і обрізаний пеніс йому звисали згідно з законами гравітації, але всупереч тому, як вони звично звисали вздовж тіла впродовж цілого нудного життя мого татуся.

Шапіро підійшов, дістав викидного ножа і підрізав моєму непритомному батькові горло, відступивши вслід за рухом леза, щоби кров, яка бризкала з іще живого тіла, не закаляла йому черевики і штани.

Я часто думаю про те, що насправді то я перерізав йому горло, а не якийсь варшавський урка, то був я сам, я був тому винен, я був і виконавцем, я винен у тому, що мого батька забили як худобу, що він висів і йому з горла лилась кров.

Їм довелося чекати, доки з батька не витече кров. Панталеон з’їв канапку, яку йому дружина зладувала на роботу, нарікаючи на недостатню кількість гівнядини поміж шматками хліба, Муня гострив тесаки, Шапіро ж трохи відійшов від них, сів над водою, із бічної кишені піджака дістав роман Шалома Аша під назвою «Дос Штетл», тоді зняв піджак, охайно його склав, закурив цигарку і взявся читати.

— Чув я, що ти маєш битися з Зємбінським? — запитав Муня, як завжди, цікавий.

Шапіро щось буркнув на підтвердження, не відриваючись від книжки.

— Це той фалангіст, правда? Кажуть, він брав участь у тій колотнечі з обстрілом садиби Бунду,— тягнув Муня Вебер.

— Мені то в сраці. Він просто боксер,— знизав плечима Якуб.

Мій батько витік зі свого тіла разом із кров’ю, як свиня витікає з тіла свинячого, а тоді Панталеон і Муня взялися до роботи.

У тій роботі Шапіро вже участи не брав.

Спершу відділити від тіла голову, Панталеон ніби мимохідь просунув вістря ножа поміж хребцями. Пилкою не користувалися. Руки і ноги батька відділили від тіла, ріжучи точно по плечових і стегнових суглобах, препаруючи і розтинаючи сухожилля і torebki stawowe. Кістки, позбавлені зв’язків, легко викручували і виривали з суглобів, роздираючи тіло мого батька на частини. Коли все було готове, покликали Шапіро — ніби покликали мене самого.

Шапіро зберіг голову Наума Бернштайна, загорнув її в його власний халат разом із портфелем, у якому було трохи грошей і документи. У голові Наума Бернштайна містився мертвий мозок Наума Бернштайна, і нині я думаю, що можна сказати, що то голова Наума Бернштайна була істинною оселею Наума Бернштайна, що в тій голові, у тому мозку Наум Бернштайн і пробував, коли жив і був, бо ж чим був Наум Бернштайн? Наум Бернштайн не був тілом Наума Бернштайна, котре зараз лежало на землі, четвертоване. Наум Бернштайн був думками Наума Бернштайна про Наума Бернштайна, був пам’яттю Наума Бернштайна, був тим, що відбувалося в мозку Наума Бернштайна, коли тіло Наума Бернштайна виділяло в кровообіг речовини, з яких виникали емоції Наума Бернштайна, тобто ендорфіни Наума Бернштайна, адреналін і кортизол, а також інші речовини, котрі є джерелом людських емоцій, з яких складався і Наум Бернштайн, коли, скажімо, кохався з моєю матінкою, що зазвичай робив у шабес, як належить побожному жидові, і коли під упливом її тіла в його тілі відбувалося все те, що уможливлювало його з нею близькість, або коли він боявся, а боявся він дуже сильно, і слушно боявся, коли Якуб Шапіро за бороду виволік його з нашої оселі на вулиці Налевки, 26. Що з ним сталося, коли позбавлений крові, а отже, й кисню мозок — оселя Наума — помер?

Передовсім змалів і, зрештою, зник той простір, у якому був присутній Наум Бернштайн, котрий складався з думок Наума Бернштайна про Наума Бернштайна, його пам’яти і страху. А коли змалів і зник простір, у якому був присутній Наум Бернштайн, то зник і сам Наум Бернштайн, а коли він зник, то ніби й не було його ніколи. Зосталась тільки моя пам’ять про нього, а я, можливо, буду останньою людиною на світі, котра пам’ятатиме, що жив колись хтось такий як Наум Бернштайн, побожний жид, і він жив у Варшаві, Налевки, 26, оселя номер 6, але моя пам’ять про Наума Бернштайна не є Наумом Бернштайном, вона це я, примусово відправлений на пенсію таталуф, тобто генерал бригади Моше Інбар, шістдесятивосьмирічний чоловік, котрий сидить за електричною друкарською машинкою марки IBM Selectric II. Генерал Моше Інбар слухає грамофонну платівку з пісеньками, які співають Евґеніуш Бодо і Танка Ордонувна, і думає про свого батька, Наума Бернштайна, і про його смерть, і про подальшу долю його закатованого тіла.

Чи має генерал Моше Інбар що-небудь спільне з Мойше Бернштайном?

Чи існував узагалі Мойше Бернштайн, котрого польською звали Мойсеєм, чи існував він, щоби потім перемінитися в гебрейського Моше Інбара?

А вони в багажнику «б’юїка» розклали брезент і вкинули туди кавалки м’яса, котрі разом утворювали тіло мого батька, але не були моїм батьком. Тулуб, позбавлений крові, кінцівок і голови, вкинули до глинища.

З Лятхожева поїхали польовими дорогами на Пасхалій і Бабіце, зупинилися при черговому глинищі, в яке вкинули ноги, на яких ходив Наум Бернштайн, і рушили далі, на Чарнув і Мачєжиш, де в ставку поховали руки, якими Наум Бернштайн гладив мене по голові, аж нарешті голову, загорнуту в одяг Наума Бернштайна разом із документами, котрі свідчили, що їх власник — то Наум Бернштайн, громадянин Республіки Польща, віри мойсеєвої, затопили в озерці в Одолянах, приреченим як на впізнання, так і на неповноту Наума Бернштайна.

А потім повернулись до Варшави.

Муня Вебер пішов грати карти до паштетярні Собенського, бо не мав причини йти додому. Панталеон Карпінський додому таки пішов, ударив дружину в лице, задер їй спідницю, перехилив через кухонний стіл і виграв у спосіб, що гарантовано запобігає вагітности, тобто в зад. Дружина не протестувала, бо знала, що якщо запротестує — він може і вбити її, як, судячи з усього, вбив попередню. Дітей у них було вже п’ятірко, тож його нехіть до подальшого приплоду була їй цілком зрозуміла. І тому вона терпеливо зносила біль, чекала, коли він закінчить, а закінчив він швидко, після чого забажав собі чаю, і вона його квапливо запарила, знаючи, що Панталеон ненавидить чекати.

— Ти дуже щаслива жінка — він зовсім не п’є,— казала її матінка, і дружина Панталеона Карпінського визнавала її рацію. Панталеон був абстинентом, вважав, що горілка витягує з людей їх найгірші поривання. Гордував пияками. Тож він випив чаю, з’їв окраєць хліба і пішов спати, навівши будильник на третю тридцять,— о четвертій починалась робота на бойні.

Якуб Шапіро припаркував «б’юїк» у гаражі Динаси, до своєї оселі на Налевках повернувся пішки. Піднявся сходами на третій поверх і застав сім’ю за вечерею. Привітався з дружиною, Емілією Шапіро з дому Каган, поцілував синів, близнюків Давида і Даниїла, після чого сів за родинним столом.

Емілія пахнула домом. Спокоєм. Упокоєнням, котрого йому бракувало і в пошуках котрого він повертався додому, і я теж прагнув такого упокоєння.

Вона подала йому тарілку бульйону, два окрайці хліба, сіла поруч і нарікала йому на Давида. Вчителька поскаржилась, що він сперечається з нею на уроках.

— Котра? — запитав.

— Полоністка.

— То ідіотка. Не переймайся, хлопче,— сказав Давидові.

Емілія закотила очі.

— Знаєш, що моя правда.

Знала.

— Я вкладу хлопців спати,— запропонував,— а ти відпочинь.

Погодилась, але не відпочила, не вклалася, прибирала після вечері. Якуб припильнував туалету своїх синів, прочитав їм п’ять сторінок із нової книжки Макушинського «Шайтан із сьомого класу» і дочекався, коли вони, стомлені, позасинають. Тоді роздягнувся, вмився, іще раз підійшов поцілувати синів, котрі вже спали у своїх ліжечках, аби й собі вкластися в подружнє ліжко, заховавши пістолет, ніж, дзиґарок і гаманець до шухляди нічного столика.

Коли до нього прийшла дружина, він попросив її, щоби зняла нічну сорочку. Зняла, дозволила йому оглядати себе. Мала міцне тіло спортовиці, вони запізналися в «Макабі», вона метала спис, а тепер на міцному тілі носила сліди двох вагітностей — ослабла, позначена перламутровими розтяжками шкіра живота, груди значно важчі, ніж коли вони познайомились.

Залізла до нього під ковдру.

— Поїхали туди, Якубе. Там все буде інакше,— сказала перегодя.

Він лежав розслаблений, відчував на вустах смак її слини, ліжко гостро пахло їхніми тілами, вона сперла голову на його груди, він пестив її волосся.

— І що я там буду робити? — запитав.— Та ж я й п’яти слів гебрейською не знаю.

— Я читала в «Погляді», що англійці хочуть там зробити жидівську державу. Розумієш, Якубе? Жидівську державу, ти можеш це уявити собі, Янкелю?

— Я теж про це читав.

— І що?

— Жидівську державу і арабську державу. Без Єрусалиму.

— Що з того, Янкелю? Чи ти розумієш, мати свою державу... Хлопці житимуть у країні, де не будуть кимось нижчого ґатунку. Зростатимуть у Тель-Авіві, житимуть там, як поляки у Варшаві, свої серед своїх. Не як ми тут.

— Мені добре, Еміліє. Я свій серед своїх. Мені мого міста вистачає.

— Варшави?..— запитала, хоч добре тямила, що саме Варшаву він і має на гадці.

— Звісно. Варшави.

— Янкелю, Варшава належить полякам.

Реготнув.

— Ні, Еміліє. Варшава не належить полякам. Варшава належить Куму. Варшава належить мені. Якубу Шапіро, а ніякому не Янкелю. Варшава належить нам. А ми не маємо ні релігії, ні національности. Кум не поляк. Я не жид. Кум — це Кум, а я — Шапіро. А Варшава — наше місто, належить нам, і ми належимо Варшаві.

— Ясно, Янкелю, я це напам’ять знаю,— сміялась.— Ти не жид. І не боксер з «Макабі». Нітрохи. Скажеш якомусь ґоєві, що ти не жид — засміє.

— Тоді я його заб’ю,— сміявся разом із нею.

— Чого ти насправді хочеш?

Перестав сміятися. Хвилю мовчав.

— Хочу бути королем цього міста,— відповідав повільно, виважено, старанно карбуючи кожне слово.— І буду королем цього міста.

— Знаю, Янкелю. Знаю. І будеш, якщо тебе не вб’ють раніше. Але наскільки я тебе знаю,— а я знаю тебе краще за всіх на світі,— таки будеш, Янкелю. Будеш королем. І що тоді з тим зробиш? Зі своїм королюванням? Будеш оберігати його від наступного, молодого Якуба Шапіро?

— Не знаю, Еміліє.

— Їдьмо, Якубе.

— А що б то я мав робити в Палестині, Еміліє? Стану крамарем? Землеробом? Єдине, що я вмію,— це бити морду, стріляти і ганяти вулицями різних курв’ярів.

Притулилась до нього. Усміхнулась у темряві.

— Закладаюся, що там зараз дуже потрібні люди, котрі вміють бити, стріляти і ганяти гицлів по вулицях,— прошепотіла, цілуючи його у вухо.

Відповів на поцілунок.

Вона була певна того, що зрештою таки переконає його, що вони продадуть усе своє майно, щоб не обтяжувати себе багажем, і поїдуть. Знала, що її Якуб має гроші, багато грошей. Продасть авто, продадуть меблі, дістане заощадження, які, певно, десь ховає, поїдуть потягом до Констанци, сядуть на корабель, «Полонія» пливе до самої Хайфи, а там, на місці, все буде інакше.

— Мушу якось зайнятися тим молодим Бернштайном,— сказав тоді, маючи на увазі мене.

Утім, може, і не казав такого.

Емілія якось відчула, чому Якуб гадає, що мусить зайнятися молодим Бернштайном. Знала Шапіро так добре, що вгадувала навіть те, чого не знала, читаючи те з його міміки і поглядів.

— Як ти можеш зайнятися тим хлопцем, Янкеве, як ти можеш ним зайнятися,— хіба засмутилась.

— Скажу дати йому квиток на мій позавтрішній бій.

Хвилю мовчала. Перестала його цілувати.

— Квиток можеш дати. Але потім залиш його в спокої, розумієш? Дай йому жити подалі від тебе. Не допоможеш йому. Не ти. Не можеш.

— Розумію,— відповів.

— Це ненормально, Янкелю,— твердо сказала.— Я тебе кохаю, але це ненормально. Те, що ти зробив. Я розумію, що ти мусив. А ти зрозумій, що я мушу тобі це сказати. Ти не можеш взяти того хлопця.

Не відповідав. Емілія знову його цілувала. Кохались.

Я ж тоді сидів зі своїм молодшим братом у нашій із ним спільній кімнатчині, ми мовчали. Ми були голодні, відколи батько зник, мама нічого не готувала, лише сиділа на кухні та плакала, міцно стуливши вуста, сливе безголосо, а ми сиділи з тим її плачем і без батька. Вона бачила мене вже без пейсів і в короткому християнському вбранні. Не сказала ні слова.

Через два дні я сидів у червоному «хрислері» Кума, на складаному кріслі спиною до напрямку їзди і ми сунули Варшавою, тією іншою, польською, християнською Варшавою, якої я не знав, якої боявся, яку ненавидів і до якої, як я тоді зрозумів, поволі належу, сидячи в автівці з ґоєм Капліцою і жидом Шапіро, збудженими наркотиками, алкоголем і перемогою.

І я також відчував їхнє піднесення.

За «імперіалом» Капліци, що суне Маршалковською, у повітрі прямує кит, темно-сірий тупоголовий кашалот. Минає рекламу Балто-Американських транспортних ліній із динамічним футеруванням у стилі арт-деко, піднімається над ліхтарними, над трамвайними коліями.

Зубата паща кашалота роззявляється і закривається, потужне м’язисте тіло рухається поволі, могутня голова торкається дахів кам’яниць, збиваючи з них кілька лусочок черепиці. Хвостовий плавник черкає вежі Віденського вокзалу, дрижать бляшані ринви.

Я бачу його лише краєм ока, але бачу. Очі його соловіють, а з роззявленої пащі виривається тиха шумовита пісня. Дуже стара. Він також мене бачить і в пісні шепоче своє ім’я.

Літані. Літані. Літані.

Я Літані.

Проїжджаємо Єрусалимські, їдемо до Рифки Кій. Я щулюсь на диванчику.

ב
Бет

Шапіро, Панталеон і Муня вбили мого батька в п’ятницю, 9 липня 1937 року.

У п’ятницю ввечері почався шабес, а в суботу в нас удома не було нічого, що має бути в шабес. Мама цілу ніч сиділа за кухонним столом. У п’ятницю звечора не занесла човленту до пекарні. Сиділи голодні. Нарешті мій брат пішов до сусідів, милосердних людей, і отримав від них човленту, котра вийшла невдала — не допеклась; у них були дві, то нам дали гіршу — за це їх важко винуватити. Мама не їла, ми з’їли самі.

Якуб Шапіро часто казав, що йому до сраки звичаї, вигадані три тисячі років тому посеред пустелі. Шабесу не тримав, їв трефну їжу і казав, що любить читати Маркса, хоч найбільше почитував хіба газети, переважно червоні, та ще прозу на їдиші.

На шабес 10 липня поснідав із синами, тоді зателефонував до редакції «Варшавського кур’єра», найшанованішої польської газети, і, говорячи крізь хустинку зміненим голосом, повідомив, що в глинищі під Лятхожевом лежить людське тіло і що він інформуватиме їх і далі.

Практикант, котрий чергував у редакції, побіг із цією звісткою нагору, і звістка пішла в рух. Через дві години комісар Червінський із IV відділку Головної комендатури Державної поліції разом із редактором «Варшавського кур’єра» Вітольдом Соколінським стали на кручі лятхожевського глинища, закурили цигарки і взялися розважати, чи нормально чотирьом постерунковим ходити по пояс у воді, шукаючи тіло. З одного боку — добре, бо сонце пражить, у воді прохолода. З іншого — вода, певно, протрупнявіла. Бридко.

Редактор Вітольд Соколінський був чоловічком середнього зросту, наділений Гулястим голомозим черепом і невеликою, але дошкульною зайвою вагою, бо підшкірний жир у нього розпливався і був м’якенький, ніби в євнуха. Був напрочуд нетовариський, не знав підходу ні до жінок, ні до чоловіків, відлякував усіх посміхом злостивого кобольда, за котрим ховалась сором’язливість — його вічний супутник. Через те й з журналістськими обов’язками не дуже давав раду, його цікавили тільки гроші, котрих завжди бракувало, і ніщо не цікавило його більше, ніж заробіток — реальний чи можливий — його колег із рідних чи й конкурентних редакцій. Завжди підозрював, що всі навколо заробляють більше, і завжди сприймав це за особисту образу. А що керівництво газети його не любило, то ці підозри нерідко ще й були небезпідставні.

До того ж він панічно боявся мікробів. У кишені завжди носив плящинку спирту, котрим протирав долоні щоразу, як йому випадало чогось торкнутися. Бо, як відомо, мікроби живуть усюди. У кишенях немодних костюмів завжди носив по дві хусточки: однією втирав завжди спітніле лице і лисину, іншу змочував спиртом для обтирання рук після того, як доводилось потискати комусь руку. Це теж не додавало йому популярности. Клямку натискав ліктем. Мав потворну дружину і трьох паскудних синів — навіть вони не мали до нього поваги.

Поліціянти Соколінським відверто гордували.

— А пашол вон, гніда...— шикнув собі під носа постерунковий Барліцький, ледь побачивши журналіста.

Саме Барліцький знайшов тіло без голови і кінцівок.

— Порахунки зводили,— зітхнув на це макабричне видовище комісар Червінський, опасистий варшавський міщанин, більше подібний до книготорговця, ніж до поліціянта. Але горе було тим уркам, що легковажно судили про нього за видом.

— Жид,— підтвердив постерунковий Барліцький, вказуючи на обрізаний прутень мого батька, що його Панталеон із Мунею не відрізали.

— Певно, не заплатив,— додав редактор Соколінський.

— Видно, Капліці краще платити,— підсумував Червінський.

— Думаєш, пане, то він?..— завагався Соколінський.

— А хто інший? Його modus operandi.

Соколінський дістав нотатник з олівцем і щось занотував.

— Можна вас цитувати?

— Пане, ясно, що не можна,— жахнувся Червінський.— Чи ти, пане, власного життя не шануєш?

Соколінський сторопів. Він дуже боявся фізичного насильства.

— Якщо то він, Капліца, то йому ж тільки того й треба, ні? Щоби в «Кур’єрі» написали. Щоб усі боялись,— зауважив по хвилі.

Червінський пильно подивився на нього, але нічого не сказав.

— Знаєш, пане, усе має наукові підстави. Раціональні підстави. А наука — то найважливіша річ, ні? Тільки науковий метод веде нас до правди. Я ж хімік за освітою, сам розумієш. І, з погляду євгеніки, жиди є гіршою расою, розумієш, пане? Тому є наукові підтвердження. На-у-ко-ві.

Червінський покрутив головою і взявся писати службові нотатки. Редактор Соколінський також покрутив головою і дав йому спокій. Зрозумів, що Червінський, простак простаком, геть не здатен до розумових зусиль.

— Певно, пане, ти ще й віриш, що людину якийсь божок із глини виліпив, а земля пласка,— муркнув собі під носа.

Червінський те почув і раптом смикнувся до Соколінського, цілим тілом, ніби замірявся його вдарити. Соколінський так сильно злякався, що хотів кудись відстрибнути, але спіткнувся об власні ноги і приземлився на дупу в багно.

— Дурні жарти...— палко запевнив комісара.

Постерункові запакували тіло мого батька на багажну полицю поліційного фургону. Редактор Соколінський сів на велосипед і діловито, з непокритою головою і закаляними сідницями, попрямував до Варшави. Велосипедист із нього був ніякий, бо давалося взнаки ожиріння.

Червінський провів його поглядом, про щось міркуючи.

— Ну ти глянь, пане постерунковий,— замислено сказав Барліцькому,— якби цій лисій бочці просвердлити в тімені дірку, то мав би вигляд чисто...

— Чисто як хуй, пане комісаре. То всі знають. Хуй з руками.

Я тим часом сидів удома. У двері нашої квартири постукав босяк, босоногий обдертий хлопець у завеликому сурдуті. Вручив мені конверт. Я дав йому десять грошів, він побіг геть. У конверті виявився квиток на боксерський поєдинок у Міському кінотеатрі. Мені б його спалити, але я не спалив. Замість спалити конверт — пішов на поєдинок.

Нині сам себе запитую — нащо пішов? Вчора також запитував, і десять років тому, і тридцять років тому, і не знаю.

А потім, коли босяк утік, прийшла Магда.

Магда Ашер.

Не стукала, просто ввійшла.

Була старша від мене, але тільки на рік. Не з такої сім’ї, як моя, у неї вдома говорили польською, жидівською батьки розмовляли, тільки коли хотіли, щоб їх не розуміли діти, у божниці бували рідко, якщо взагалі бували, на дверях у них не було мезузи, кухня не була кошерна і читали вони «Наш погляд», а не «Гайнт». Жидівську мову діти, звісно, вивчили — неможливо було жити в нас і не говорити жидівською, але Магда хотіла балакати польською.

Опріч того, на жидівку вона не скидалась. Мала світле кучеряве волосся, котре наполегливо випрямляла, темно-сині очі та широке слов’янське лице з виразними вилицями. Не була вродлива, не була й потворна, доволі висока, м’язиста, із сильними раменами і мало не чоловічими біцепсами. То завдяки плаванню.

Потім я часто думав, що Магда дуже схожа на Емілію Шапіро, дружину Якуба. Було в них щось спільне, і далеко не тільки широкі рамена атлеток. Магда плавала, захоплювалася плаванням, тричі на тиждень ходила на плавальні тренування «Макабі», на причал на Ясній Кемпі, кілька разів кликала мене піти з нею, і я пішов, і дивився, як вона плаває у світлому купальнику і в плавальній шапочці, застебнутій попід бородою, хоча мій батько любив розповідати мені про цадіків, котрі, побачивши жінок, затуляли очі та не відважилися б опинитись біля жінки, якби поруч не було іншого чоловіка, здатного вберегти їх від гріха. Нині я знаю, що то не вони дві були подібні, то ціле їх покоління, ціле покоління жидівських дівчат, котрі плавали, бігали, стрибали у висоту, на Грохові вчилися садоводству, потім іще й навчилися стріляти, і те вміння їм придалося не тільки у Варшаві, а ще й у Палестині.

А я, худий жидівський хлопець у кіпі, із закладеними за вуха пейсами і в капоті, що сягав мені нижче колін, дивився, як плаває Магда, як вона виходить із води, знімає застебнуту під бородою шапочку і сушить волосся, а під білим купальником було видно, як набубнявіли соски її маленьких грудей.

Я знав, що то гріх — так дивитися. Мені то було байдуже.

Якби ж мій батько народився у Варшаві, йому б це теж було байдуже, тільки от побожний Наум Бернштайн народився в Ломжі, а помер на кручі над глинищем у Лятхожеві, до Варшави вперше приїхав уже після першої війни, дорослим чоловіком, чоловіком своєї дружини, вбогим, але побожним жидом із шанованого роду, а що він був із Ломжі, то ніби з роду, що суперечив поглядам варшавських жидів. Не всім, ясна річ, але точно тим, на котрих я ціле дитинство заздро поглядав, жидам, котрі вдягалися як християни, жидам вишуканим, виголеним і європейським. Мій батько, побожний і тихий, був їхньою протилежністю. Якби ж мій батько довідався про мій гріх!

Але він і не довідався.

У день після його смерти, в шабес 10 липня 1937 року, Магда ввійшла до нашої квартири, проминула мою матінку, котра безголосо плакала, і ввійшла до спальні, яку я ділив зі своїм братом Емануїлом.

— Емануїле, йди до мами,— сказав я, бо я був малим підлим егоїстом. А він пішов.

Магда сіла біля мене. Знала. Навіть більше, ніж я.

І як сіла поруч мене, то зосталась надовго, аж донині.

Я не вмію зносити таку тишу, але ще гірше вмію зносити те, що можу почути по радіо чи побачити в телевізорі. Встаю від машинки, йду до холодильника, наливаю собі крижаної води. Тоді набираю її номер.

— Алло?..

Не вмію відповідати. Тому мовчу. Слухаю її важке дихання.

— Не телефонуй мені. Тобі не можна більше сюди телефонувати,— каже по хвилі, в тиші, польською. Поклала слухавку.

Тоді вона промовила до мене тим само голосом. Не може бути такого, щоб її голос нітрохи не змінився. Тому, може, я просто погано пам’ятаю. Але ж ні, я цього певен.

— Мойшо, я...— тихо і м’яко сказала, поклавши руку мені на коліно, а я тоді подумав, що батько нізащо б такого не дозволив. Ну, щоб Магда сиділа зі мною в кімнаті. Мама, якби батько був живий, також не дозволила б.

А тоді вона поцілувала мене в чоло і щойно по тому зауважила, що я зрізав пейси. Провела пальцями по моїх виголених скронях.

— Усе буде, якось буде...— шепнула.

Ще раз поцілувала мене, знову в чоло. Я намагався знайти її вуста, бажав-бо її так, як бажають лише першу в житті жінку.

Проте вона втекла з вустами. Відсунулась.

— Я твоя товаришка, Мойшо, тільки товаришка. Тобі зараз потрібна товаришка. Можемо піти до театру.

Я нічого на те не сказав. Через п’ятдесят років, коли вона йшла від мене, вже з останньою валізкою в руках повернулась до мене у дверях, усе ще струнка і сильна, тільки біляві кучері були обрізані коротше, сиві та з хімічною завивкою.

— Було б ліпше для мене, якби ти закінчив так само, як і всі інші,— сказала дуже гучно.

— Магдо...— затнувся.

— Не магдай мені! — крикнула і вийшла, гримнула дверима, я ж зостався з дурнуватою відповіддю і криком, що все бринів мені на вустах, в оселі, котра водномить затихла, щойно вигас крик.

А колись, кількадесят років тому, мій дім дзвенів голосами моїх синів, котрі товклись на підлозі, ніби малі цуценята, попискуючи і покрикуючи. Не знаю, що з ними сталося.

Може, не хочуть зі мною розмовляти. Може, загинули на якійсь війні, одній із багатьох воєн моєї країни. Не знаю, що з ними.

Не знаю, чому вона не хоче, щоб я називав її Магдою.

Проте я повертаюся до червоного «хрислер імперіала» Кума Капліци, у котрому я сидів на відкидному дивані, трошки п’яний, вперше в житті трошки п’яний.

— Мориц потрохи нахабніє. У моїй присутности з кишені зброю не дістають,— понуро сказав Капліца, коли ми рушили.

— То важко,— сказав Шапіро, і сказав ті слова тоном, котрий навіть мені видався надто робленим і зверхнім.

Капліца хвильку придивлявся до нього, розгладжуючи собі вуса. Думав, що сказати.

— Важко. Твоя правда. Твоя кров. Зрозуміло. Брат на брата не здійме руку. Негоже. Треба буде з ним розібратись. Поїхали до Рифки Кій,— раптом сказав, вирішивши, що справу закрито.

Мориц був великою птахою варшавського відділу лівого крила «Поалей-Ціон», вивчав право в університеті імені Юзефа Пілсудського і належав до тих молодиків тих часів, котрі потребували справи, якій могли би присвятити своє життя, котрі коли знаходять, то просто присвячують себе всіх, керуючись єдиним переконанням, що вартісним є тільки життя, більше від них самих.

Ніхто з них тоді не хотів прожити життя для себе самого. Такі вони були, всі хотіли жити для чогось більшого, всі молоді бундівці, комінтернівці, фолькісти, оенерівці, сіоністи, соціалісти, комуністи, ендеки. Кожен хотів жити для чогось. На якомусь рівні це життя для чогось могли навіть шанувати навзаєм, ендек із бундівцем, комуніст із сіоністом, вони могли одне в одному впізнавати якщо не свої риси, то бодай подобу своїх характерів.

Якуб був не такий. Якуб хотів просто жити. Цього Мориц збагнути не зміг.

Водій не питав адресу, лише кивнув. То ми поїхали через Банкову площу, через Жаб’ячу і Прикордонну, далі повз огорожу Саксонського саду на Маршалківську. Ми виїхали з моєї Варшави і що далі на південь Маршалківською, то далі від моєї Варшави від’їздили, аж нарешті «хрислер імперіал» звернув праворуч, на вулицю Пія XI. До 1930 року вулиця Пія XI називалась Гарна, але тоді я цього ще не знав.

Не знав, бо ніколи ще мене так далеко не заносило. То вже було не моє місто, то було польське місто.

То було місто асфальтованих, освітлених вулиць, чистих тротуарів та елегантних вивісок, що рекламували елегантні заклади. То не було моє місто, моє місто від цього міста відділяла невиразна межа завширшки як океан, моє місто було брудніше, бідніше і живіше, воно інакше пахнуло, частіше смерділо, вулиці мого міста балакали іншими мовами, навіть коли балакали польською, вони святкували інші свята, навіть коли їх святкували християни.

Ми припаркувалися перед склепінною кам’яницею на розі Пія XI і Кошикової, схожою на маєток, який проминули дві вулиці тому — на вершку того маєтку красувалася сливе костельна вежа, увінчана куполом. Кам’яниця мала три поверхи, а вежа тяглася ще вище.

Ясно, що тоді я ще не знав, ким є Рифка Кій. Але був спокійний, ніби знання про те лежало десь у конверті, який я щомиті можу розпечатати. Кум вилизав папірець від кокаїну, запорошивши собі вуса білим пилком.

— Пішли,— наказав.

Я дуже боявся. Боявся Капліци і боявся Шапіро, боявся, проте хотів-таки з ними піти, бо ж більше не хотів бути малим худим Бернштайном, котрий дивився, як Шапіро тягне його татка з оселі за бороду.

Я хотів бути Шапіро.

Ми ввійшли в браму під номером 49. Я в житті ще не бачив такої випуцуваної брами. Вартовий у мундирі, на око ще й дорожчому, ніж будь-яке вбрання мого батька, відчинив нам іще до того, як ми встигли постукати. Низько вклонився, знімаючи головний убір. Капліца кинув йому п’ять злотих. Гарними Гвинтовими сходами піднялися на третій поверх, Шапіро постукав у двері, скреготнула заслінка вічка, тоді двері відчинилися.

— Прошу, панове,— поклонився нам здоровий чолов’яга, вдягнений у смокінґ.

Капліца ввійшов, весело потираючи руки.

В оселі панував півморок, ми коридором пройшли до салону, де на софах і отоманках сиділи напівголі дівчата в прозірчатих серпанках, тоненьких, як тюль, пелеринках, майтках і панчохах. Деякі були навіть з оголеними грудьми. Раніше я навіть близько не бачив нічого подібного: ні оголених жіночих грудей, ні таких малопристойних убрань, проте ж воно все не здалося мені чимось незвичним, і нині я сам собі дивуюся, як то сімнадцятирічний хлопець уперше таке бачить і хоч би що. Але саме так я все й пам’ятаю. Хоч би що.

Дівчат було сім. Три білявки, з них дві напергідролені, одна руда, три брюнетки.

Поміж дівчатами сиділи троє чоловіків, двоє в костюмах і один — у польському мундирі. У кутку ще привабливий, але вже трохи полисілий чоловік у білому смокінґовому піджаку тихенько награвав на білому фортеп’яні. У глибині салону розташовувався бар, за котрим черговий білий піджак укривав плечі чоловіка, зайнятого протиранням склянок. За баром на лаковій полиці стояли численні кольорові пляшки з алкоголем. Ніколи доти я не бачив нараз аж стільки різних барвистих трунків.

Усе мінилося і лищало, рудо виблискував мосяжний бар, на стінах висіли дзеркала, мигтіли крильця кришталевої жирандолі.

На високому стільці біля бару сиділа худорлява, повністю вдягнена жінка. Повністю вдягнена за стандартами місця, у якому ми опинилися, про котре я вже знав, що то публічний дім, місце, у якому, як сказав би мій уже неживий на той час татко, жінки збочують на лиху стежину.

За стандартами рідного дому, які визначала моя мама, що носила перуку і скромні сукенки, жінка при барі була напівгола — її довга, чорна, лискуча сотнями леліток сукня оголювала худі плечі та рамена. Стрижка в неї була вже дещо старосвітська, у популярному у двадцятих роках стилі боб. У волоссі навіть носила діадему, ніби витягнуту ще з часів перед травневим переворотом.

Капліца підійшов до неї, вона повернулась.

Не була вродлива, не була й потворна, хіба пересічно-гарна, губи мала вузькі, ніби стиснуті, лице трохи передчасно постаріло і не личило до молодих рамен і декольте, тільки очі в неї були геть інші, чужі на її пересічному обличчі, великі та вільготні, претемні, заховані за незвично довгими чорними віями та увінчані пружними темними бровами — очі, котрі за мить могли перемінитися з палких на крижані, але ніколи не бували літеплі.

— Добривечір, люба пані,— вклонився Капліца.

Та подала йому руку в рукавичці, Капліца врочисто запечатав на ній цілунок.

— Добривечір, пане Капліцо. Як завжди, честь бачити пана в нас,— відповіла з урочистою посмішкою.

— А чи випаде мені сьогодні честь побути в товаристві пані? — запитав Гангстер, усміхаючись усмішкою, котру я міг би назвати грайливою — якби не те, що грайливість належить до найостанніших рис, які можна помилково приписати Капліці.

— Пане Капліцо, ті часи давно вже минули. Якби пан був на двадцять років молодший і на двадцять сантиметрів вищий, то з превеликою радістю. Але маємо що маємо,— теж усміхнено відповіла йому.

Я злякався. Уб’є її — подумав собі.

— А якби я мав — і дав — на дві тисячі злотих більше, пані Рифко? — запитав, крутячи вуса.

Поклала руку йому на плече.

— Любий Куме, я давно вже не курва,— сказала м’яко, проте в її голосі чаїлося щось небезпечне. У її голосі була погроза, спогади про щось, що існувало тільки між нею і Кумом, якоїсь давньої приключки. Навіть я тоді те чув.

Або й не чув, не знаю, не пам’ятаю, не знаю, що з того, що я тут пишу, я знав уже тоді, а про що дізнався пізніше, але нині, тут, за моєю зеленою друкарською машинкою, я знаю, що в її голосі чаїлося щось небезпечне, бо я ціле життя провів у товаристві людей, що в їхніх голосах чаїться щось небезпечне.

Капліца і далі загравав із тією небезпекою.

— Але ж, пані Рифко, якій то курві пропонують дві тисячі злотих? — ризикнув.

— Дорогій,— відповіла крижаним тоном і забрала руку з його рамена.

Тоді вона здалась мені кимось нескінченно мудрим і нескінченно могутнім, та худа, не вельми гарна, знищена життям опікунка проституток. Мовчала, дивилася йому в очі так, що слів не потребувала.

— Ну, змилуйтесь, пані Рифко, прошу пробачення,— викрутився Капліца,— не можеш, пані, винуватити мене за те, що я, при такій жінці, як ти, не маючи ні на двадцять сантиметрів зросту більше, ні на двадцять років віку менше, пропоную тобі єдине, що маю... Окрім ще однієї штуки, про яку навіть тут згадувати не випадає, та знаряддям до практикування тієї штуки, яким природа мене не обділила.

Вона засміялася з жарту, ніби для примирення. Сокиру війни закопали.

— Я добре пам’ятаю собі ту вашу штуку, пане Капліцо, і навіть знаряддя до неї, пам’ятаю навіть часи, коли здавалося, що ви мене нею навпіл розірвете.

Сміялися вже разом. Кум видерся на високий барний стілець. Коротенькі ніжки не сягали сходинки під баром, тому просто бовталися в повітрі.

— А коли ж то було, Рифко?

— У двадцять другому.

— П’ятнадцять років... Час летить швидше, ніж ми встигаємо за ним бігти,— філософськи сказав Кум.

— Юзефе, налий панству коньяку,— повернулась до бармена,— Ну, але раз зі мною, пане, шансів не маєш, то що можу запропонувати, Куме?

— Мадзя є? — запитав Кум.

Я почув ім’я своєї коханої і заціпенів, хоча й точно знав, що не про неї тут мова. А все ж.

— Уже чекає, пане Капліцо,— всміхнулась Рифка.

— То прошу її покликати, спершу вип’ємо,— наказав Капліца.

— Але ж, пане Капліцо, ти ж знаєш, вона ще замолода, щоби пити алкоголь! — дражнилась Рифка.

— То хай би Юзеф загрів їй молока з медом! — Капліца зі сміху аж ляскав себе по стегнах.

Шапіро не сідав, лише сперся на стіну, закурив папіросу. Встала одна з дівчат, пухкенька білявка з кирпатим носиком і лінивим, вередливим поглядом, мені той погляд перегукувався з поглядами одалісок із султанських сералів, світлини котрих я роздивлявся в альбомах і книжках, які мій тато, вже два дні як неживий, не дозволяв нам читати.

Встала і підійшла до нас. Крізь тонкий шовковий серпанок я бачив її груди, білі та круглі, з темними пласкими пилками.

— Зайнятись молоденьким, пане Шапіро? — запитала Якуба, після чого повернулась до мене.— Мене звати Кася.

Голос мала низький, ледь хрипкуватий. Я відчув, що в мене встає від вигляду її грудей під серпанком, нагло встає, ґвалтовно. Мені подобались її груди. Принаймні, так мені здається.

Проте щось було в неї в очах, у погляді, що казало мені бути обережним, знеохочувало, застерігало, заповідало мені спуск на дно океанів байдужости, апатії, півсмерти, на які Кася може посягнути, якщо тільки їй це дозволити.

Шапіро глянув на мене і побачив блідого, переляканого жидівського шпанюка в бридких християнських лахах і з непокритою головою, з мамою, котра сидить на кухні та вже другий день плаче, з почетвертованим батьком, котрий спочиває в підваршавських глинищах.

— Не треба,— відповів.— Іншим разом.

Я подумав, що дівчину то сприкрить, але явно помилявся. Відчування прикрости не належало до її посадових обов’язків.

— То, може, для пана зробити щось, пане Шапіро? — сказала кокетливим тоном, присунулась, торкнулась руками його грудей і паху.

До нас підійшла іще одна, вища і більш худа, із плутаним темним волоссям, підійшла, ніби хотіла скласти білявці конкуренцію.

— Я тут новенька. Звати Оля. Пане Шапіро, я тобі задарма дам скільки захочеш,— сказала.— А то ж ти така проворяка, пане Шапіро, що на світі пошукати. На світі!

На хвилю замислився.

— Нині не треба, дівчата. Наступного разу,— нарешті сказав, ніби жалкуючи.

Узяв мене під руку, відвів до бару. Оля повернулась на свій фотель. Кася повернулась на дно свого океану.

— Сідай. Голодний?

Помахав головою. Сів біля мене, зняв капелюха.

— Пане обер, що маєте гарячого з’їсти? — запитав бармена.

— З гарячого є печеня чи варена голонка. Раджу, пане, голонку, вона ліпша.

— Їстимеш треф? — запитав Шапіро, пильно придивляючись до мене.

Я похитав головою.

— Печеня кошерна? — знову повернувся до бармена.

— Аякже, пане. Кошерна. Цадіки із цілого світу на ту печеню приїздять, така кошерна,— всміхнувся бармен, непрохано ставлячи переді мною і Шапіро пляшку крижаної горілки Бачевського і дві чарки.

Шапіро гучно сміявся.

— Рабин Міхаельсон казав, що те м’ясиво таке прекошерне, любий пане, що до кінця життя за нього можеш рубати свинину в сметані і нічого трефного тобі з неї не буде,— так пана те прекошерне м’ясиво перекошерить.

— Я вже апікейрес, то мені, пане, дай голонку, а хлопчакові печені,— наказав Якуб, так само не припиняючи сміятися.— Але швидко, бо ми виголоднілися.

Налив горілки в обидві чарки, собі повну, мені половину. Підсунув мені папіросу. Я доти вже пробував курити, тому папіросу взяв. Дав мені також вогню, я затягнувся.

— Жітани. Французькі. Найкращі,— повідомив мене Шапіро, тож я затягнувся ще раз. Були міцні й смачні, що й казати. Я донині люблю gitanes, але в нас їх важко дістати, тому курю переважно що є. Переважно гидь.

А може, я тоді й не курив? Не пригадую.

Офіцер у мундирі вийшов із салону попід руку з тією блондинкою, котра до нас зачіпалась. Двоє зосталих клієнтів самі кудись позникали. Натомість із-поза портьєри вийшла дівчинка і сіла біля Капліци. Шапіро зауважив, що я до неї придивляюся.

— Мадзя,— повідомив.

Капліца поклав їй руку на стегно. Дівчинка мала заплетене у дві кіски волосся і вбрання пансіонарки. Вигляд мала страх молодий, так що її тіло щойно почало заокруглюватися. Я собі подумав, що то, може, вибрали собі таку з молодим видом і перевдягли її в ученицю. В одній із книжок, які мені батько забороняв, я вичитав, що люди іноді мають дивні сексуальні смаки.

— Не пулься, бо Капліца вже готовий тебе пристрелити,— цитьнув боксер.— Ніхто, крім нього, не має права її пальцем торкнути.

— Скільки їй років? — дурнувато запитав.

— Дванадцять. Заткайся.

Тієї миті Кум глянув на мене, глянув своїми злими очима страшного пурица. У тому погляді були погроза і виклик. Капліца кидав виклик безборонному сімнадцятирічному жидкові, бо завжди кидав виклик, завжди і всім, цілому світу. Тому він і був Капліца. А може, дивився на Шапіро, не на мене?

Шапіро виклику не прийняв. Я також відвів погляд. Знову затягнувся папіросою. Бармен подав нам тарілки зі стравами. На моїй лежав дебелий шмат яловичини, ще парний, дві морквини, шмат селери і дві картоплини, все відварне і полите хроновим соусом. І я був певен, що сама страва некошерна — хай м’ясо і яловиче, але в соусі точно є щось молочне. Зрештою, мабуть, її ґой готував.

На тарілці Шапіро лежала здоровенна відварна голонка з кісткою і щетинястою шкірою, така відверто свиняча, що я майже чув порохкування тих бридотних тварин. Шапіро вкраяв собі великий парний шмат м’яса зі шкірою і жиром, занурив його в мисочку з гірчицею, вклав собі до рота і зжував із таким задоволеним виразом, ніби він був найсправжнісінький ґой. Я подумав, що мені мало стати недобре, але ні, натомість подумав, що на вигляд воно смачне.

— Тисяча дев’ятсот сімнадцятого року я сидів у Червоняку в Ломжі,— сказав мені, глитнувши перший шматок. Тоді глянув на мене і побачив, як я вагаюсь над тарілкою.

— Їж,— буркнув.

Я слухняно відкраяв шматочок м’яса і, подумки перепрошуючи в Бога і свого батька, поклав його до рота і почав жувати. Ніколи досі не їв нічого настільки смачного — так я тоді подумав. Сметанковий соус із хрону, м’ясо розкішно тане на язику, розпадається на делікатні волокна... пережував і все, що тоді відчував — насолода.

— Ну, то я сидів у Червоняку в Ломжі,— вів далі Шапіро.— Мені тоді було сімнадцять, як тобі зараз. Камера номер двісті двадцять один. Одиночка. У камері — рваний солом’яний матрац, столик, нари. Нічого більше. В’язниця була під контролем німецького війська.

Я був уже п’яний, але слухав його дуже уважно.

— Керував Червоняком комендант на прізвище Шрамм, розумієш? Шрамм. Таке мав прізвище,— тягнув Шапіро,— але ми не так його називали, не так. Ми його називали Зрадником. Він із батогом не розлучався ніколи, і не одного тим батогом убив, а ще більше — забив до непритомности. Я вже й звик слухати, як молоді стогнуть. Я сидів, бо на одному юхті трафилась порута, вахар прокинувся, здоровенний був хлопака, я ж був малий і худий, як ти зараз, то він мене вальнув у лоба і притримав, сина послав до поліції, то й посадили мене на два роки. Zwei Jahre Gefángnis für schweren Einbruchdiebstahl, такий мені вирок прочитали, бо то був військовий суд. Рано давали каву і більше нічого, на обід — літр смердючої капусти, тоді о четвертій картоплянка, така, що радше випадає назвати водою з-під картоплі, та ще сімдесят п’ять грамів хліба, такий окрайчик, що раз куснути. І скажу тобі, Бернштайне, хто рік у Червоняку просидів за німецької окупації, тому вже ніяке пекло не страшне. Як настала Польща і мене нарешті випустили, я собі постановив, що ніколи не відмовлюсь від жодної страви лише зо страху перед пеклом, бо пекло було там. І що ніхто мене більше не буде бити безкарно, ніякий німець, поляк чи жид. Комендант Шрамм був останній, хто вдарив мене безкарно. Розумієш, Бернштайне?

Я не розумів, бо саме їв і саме вперше від викрадення мого батька не думав про те викрадення, думав тільки про їжу і ні про що більше. Але кивнув.

Капліца попив коньяку, дав дівчині шоколадку, тоді заліз рукою їй під спідничку, поміж стегон. Тепло всміхнувся в кошлаті вуса. Дівчинка була байдужа і ніби неприсутня, розпакувала шоколадку і заходилась їсти. Капліца щось шепотів їй на вухо.

Ми їли мовчки. Капліца по хвилі зліз із барного стільця, поправив піджак і краватку, зав’язану на жорсткому, немодному комірці.

— Ми з донею відлучимось,— усміхнено вклонився нам.

Узяв її за руку, і вони вийшли. Дівчинка не протестувала.

— Звідки вона тут? — запитав я.

— Сама прийшла, попросилась до Рифки, от Рифка її і взяла,— відповів Шапіро.

— Таке дитя?..

— Вулична дитина — то не дитина. Тут вона зігріта, вдягнена і нагодована. І ти дивуєшся, що їй ліпше тут, замість на вулиці їсти покидьки і мерзнути в лахмітті? — докинув, запиваючи голонку горілкою.

Рифка зайшла за бар, взяла собі чарку, Якуб налив їй Бачевського, випили. Шапіро, явно знічений, розвів долоні в безпорадному жесті, ніби показуючи: «Не маю на те ради». Рифка сумовито кивнула. Випили ще раз.

— А цей, то що? — кивнула на мене.

— Не знаю. Видно буде,— відповів Шапіро, знизуючи плечима.

— Я би мала для нього роботу.

Нині я почуваю за те провину. Провину за те, що Капліца ґвалтував дванадцятилітку, а я нічого не зробив, і пальцем не поворухнув.

Сьогодні я повторюю собі, клацаючи на друкарській машинці, що я й не міг нічого зробити. Я був худим сімнадцятирічним жиденям, нічого не міг зробити.

Але я не певен. Може, я був кимось іншим.

Тоді я не насмілився навіть очей підвести, дивився в тарілку, ніби в розводах соусу і варених овочів мав побачити майбутнє.

І що б я побачив? Пристаркуватого генерала Мойше Інбара в порожній оселі на вулиці Дізенґофа в Тель-Авіві, котрий безпорадно гатить по клавішах друкарської машинки і намагається зрозуміти, чи можливе таке життя, як він пережив.

А може, і когось іншого. Може, я побачив би Якуба Шапіро в якійсь дешевій квартирці в тому-таки Тель-Авіві, старечого, але живого, слабого, забутого діда, котрий животіє на мізерну ренту, пригадуючи дні давньої слави?

Може, він навіть пише мемуари, як і я, на точно такій машинці...

Зараз тут знову заповідається на війну, а Моше Інбар уже нікому не потрібен. Тим часом Моше Інбар іще не такий старий. У Моше Інбара п’ятдесят років досвіду.

Відколи ми приїхали: Гаґана, тоді Пальмах, і так ціле життя. Все, чого мене навчив Шапіро, виявилося дуже придатним для життя в новій землі. Цілих п’ятдесят років я робив те саме.

Сорок років тому ми з моїми товаришами з бригади Гарель зруйнували до ґрунту Саріс, і моя рука не здригнулась, коли я стріляв і кидав гранати. Всі вояки мого краю відклали в мені зложища знань, яких сьогодні вже нікому не треба, тож нині, замість сидіти за документами чи мапами, генерал Моше Інбар сидить за клавіатурою зеленої друкарської машинки IBM Selectric II і пише польською мовою непотрібну нікому історію, яку ніхто не може прочитати і не прочитає. Не надішлю ж я це до Кетера. Не можу. Непотрібний нікому Моше Інбар уже третій місяць сидить, перебуваючи у жалощах до самого себе, за друкарською машинкою. Дивиться на модель «Локгід L-10 Електра», підвішену над бюрком.

А Магда Інбар більше навіть не хоче мати прізвище Інбар. Магда знову Ашер. Чи якось інакше. Вона навіть не хоче, щоб я називав її Магда.

— Ціле життя на тебе змарнувала. Змарнувала на тебе молодість, змарнувала зрілість, а тепер іще й старість марную.

Якби я тоді помер, їй би жилось краще, оце вона мені хоче сказати.

Я ж волію думати про те, про що не думав усі ці роки.

Тож я повертаюся в мить, коли вперше в житті їв трефну страву, сидячи за баром у Рифки Кій на розі Пія і Кошикової.

— Я б мала для цього хлопця роботу,— повторила Рифка, змірюючи мене поглядом.

Шапіро гримнув кувертом об мідний блят.

— Будеш ропою і кров’ю харкати, як іще раз таке скажеш!

— Ой, та добре, то якийсь твій кревний? Та бо гарний, трохи підмуштрувати і згодиться. Я ж тобі його не порву. Може, він би й сам хотів. Хотів би?

— Рифко, тримайся від хлопця подалі. Не варто. Хай тобі буде, що той мій кревний. Близький.

Тоді я не розумів, що він має на увазі. Але ж він мав рацію. То кров нас пов’язала. Кров Наума Бернштайна, мого батька. А сьогодні те Рифчине «згодиться» звучить мені якось похвально, я не гомосексуал, але так звучить, похвально. Бо ж вона не про жінок говорила.

Зрештою, може бути й так, що та розмова відбувалась коли-інде. Може, говорили про когось іншого, про якогось босяка, що приніс пакунок? Не все пам’ятаю.

За баром задзвонив телефон. Гарний сучасний «сіменс» із чорного бакеліту. Рифка взяла слухавку. Це я пам’ятаю точно.

Після протяжного «ало-о-о» хвилю мовчала, слухаючи співрозмовника.

— Так, вони тут,— відповіла.— Ясна річ, щиро запрошую.

Відклада слухавку.

— Доктор прийде,— кинула, наливаючи чергову чарку собі й Шапіро.— Я й не знала, що він уже приїхав зі своєї Америки.

— На тому тижні. Уже п’яний? — запитав боксер.

— Ще ні.

— Тільки й доброго. Певно, і Панталеона притарабанить.

Рифка кивнула головою.

— Лишишся? — попросила.— Бо ж рознесуть мені заклад...

— Лишуся,— погодився.

Щось було в його голосі, щось інше, щось, чого я не сподівався почути.

Рифка зняла кілька пляшок із полиць за баром, заховала в шафки на ключ. Зрозумів, що ховає дорожчі.

— Катажино, Олю, нині маєте волю, то йдіть кудись! — крикнула.

— Я би теж пішов,— нетвердо попросив піаніст.

— Але ти мені тут потрібен, Яцьку. Грай.

Зітхнув і грав. Кася з Олею повставали з отоманок і, нагло порушивши тутешню гаремну млість, прудко вибігли із салону. Чотири позосталі в салоні проститутки із закамарків канап подіставали пудречниці та почали, ясна річ, пудрити собі носики. Шапіро закурив.

Я дивився на татуювання на його правій долоні, двосічний меч і смерть.

За чверть години, котрі я провів над спорожнілою тарілкою, без розуміння слухаючи лаконічної бесіди Рифки і Шапіро, хтось постукав у двері в коридорі так сильно, що той стукіт почувся навіть у салоні.

Доктор інженер Януш Радзівілек. Тоді я ще не знав, що він жид. Не схожий. Був високий і худорлявий, мав лице аристократа і риси, котрі тоді всі називали шляхетними, хоча я сам не знаю чому. Що шляхетного може бути в рисах лиця? Лице Радзівілка видалось мені лицем когось із вищих верств, на ньому також був мундир, офіцерський мундир Стрілецького Союзу, що, на мою тодішню думку, також було пов’язано з кимось із вищих верств.

Мундир на ньому був не бозна-який, військово-зелений, із комірцем-стійкою і червоною зубаткою на стійці, голову вінчала кругла мацеювка[16] з орлом, під дашком мацеювки окуляри, ніби в когось із вищих верств, круглі, рогові — вони, попри мундир, надавали йому інтеліґентного вигляду.

Навіть чоло він мав високе, панське, шляхетське. Рідке темне волосся, без проділу зачесане назад, запищало брильянтином, варто йому було зняти кашкет.

Вилискували і носаки чорних офіцерок, високих аж до колін, так що зразу видно — роблені під мірку, з передньою шнурівкою по всій висоті.

Якби не ті чоботи і мундир, здавався б як професор, бо ж мав професорські долоні, делікатні та довгопалі. На мізинці носив сигнет, ніби якийсь граф, і вже на другій секунді його присутности я побачив, що він радше нагадує графа, ніж професора. Граф краще поєднувався з офіцером, ніж професор.

Не був сам. За компанію мав молодого хлопця з вродливим і сумним лицем. Як і Радзівілек, він був у мундирі Стрілецького Союзу, але в шасерах замість бриджів і в простих черевиках. На погонах мав відзначення секційного.

Він звався Едуард Тютчев, був сином російського аристократа, котрий 1919 року оселився у Варшаві, виплодив позашлюбного сина й помер. Імовірно, він доводився далекою ріднею поету Тютчеву, кохався в літературі, мав вісімнадцять років і вже вбив трьох людей.

— Доброго вечора всім присутнім тут людям,— з порога сказав Радзівілек писклявим голосом, який геть не пасував професорській зверхности, до того ж його польська звучала дивно і препаскудно.— Доброго вечора, пані Рифко!

Тютчев усівся в найближче крісло, закурив цигарку, дістав з кишені брусли томик віршів і поринув у читання.

— Доброго вечора, пане Шапіро! — запищав Радзівілек. Не кривлявся, просто дивно говорив. Рифка присіла за баром.

Моя мама завжди боялась поганої польської. Тато польську взагалі не любив, хоч і говорив нею цілком добре, але польський світ його нітрохи не цікавив, поляки і Польща були йому так само чужі, як португальці, хіба що були ближче.

Але в Лісабоні він жив би так само, як у Варшаві.

Мама, хоч побожна, трохи цікавилась Польщею. Не настільки, щоби читати польські газети, «Кур’єра» в руках, певно, ніколи не тримала, але польськомовний «Наш погляд» почитувала, тільки коли тато не бачив. Тому і я, попри батьківські протести, пішов у гімназію Кринського на розі Медової та Сенаторської, і хоч то була жидівська гімназія, виклади велися польською. Я там був єдиний хлопець із пейсами, хай не дуже довгими і закладеними за вуха, та все ж. І діставалось мені там за пейси. А вдома — за однострій, мама поклялась батькові, що він мене в тому однострої не побачить, тому я, повертаючись додому, зразу перебирався в нормальний, жидівський одяг.

Я ходив іще в гімназію-восьмирічку, бо пішов у 1930 році, до реформи. У вересні мав іти в останній клас, а наступного року скласти матуру і піти в університет. Так ми нарадилися з мамою, таємно від батька: буду лікарем. Я вчився добре, тому іспити мав би скласти (ми тоді ще не знали, що саме запровадять numerus clausus) і 1944 року закінчу навчання як доктор медицини Мойсей Бернштайн.

Так хотіла мама. Я не поділяв її ентузіазму аж настільки, проте «доктор медицини Мойсей Бернштайн» звучить набагато краще, ніж «якийсь там жидок з вулиці Налевки, 26, квартира 6».

Навіть краще ніж «знаний своєю побожністю Наум Бернштайн з вулиці Налевки, 26, квартира 6», бо ж мій татко, Наум Бернштайн, не заплатив грошей, які мав заплатити Куму Капліці, і шматками трапив до підваршавських глинищ, і вже тоді, сидячи у християнських лахах за баром у Рифки Кій, я знав, що з останнього класу гімназії, матури і медичних студій нічого не буде.

І не було. І, певно, тільки тому я нині досі живий, таталуф Моше Інбар, генерал бригади Моше Інбар. Доктор медицини Мойсей Бернштайн існувати не міг, а генерал Моше Інбар існує.

Але в Рифки Кій я знав тільки те, що до гімназії більше не повернуся, бо немає з нами Наума Бернштайна, здатного за ту гімназію заплатити.

— Особливо доброго дня бажаю вам, люба пані.— Доктор Радзівілек вклонився одній з проституток, худорлявій та напергідроленій білявці, дістав із гаманця п’ятдесятизлотову банкноту з Домбровським і урочисто їй вручив.

Проститутка граційно підвелась. Радзівілек узяв її під руку, вклонився Рифці та Шапіро й без дальших церемоній подався до котроїсь зі спалень.

— Ну, коли повернеться, то почнеться,— муркнула Рифка, доливаючи води в уже напівпорожню пляшку горілки.

Шапіро лиґнув останній шматок голонки, потягнувся, випив чарку.

— Ти знаєш, хто це? — запитав мене.

Я не знав.

— От власне. Всі знають Кума. Але Доктора знають лише ті, кому треба його знати.

Я нічого не зрозумів.

— Я тобі про нього розповім,— сказав мені.

І він розповів, лаконічно і без прикрас. А може, й просто говорив сам до себе.

Януш Радзівілек не звався Януш Радзівілек, і ніхто не знав, як його насправді звати. Напевне, звався цілком звичайно, по-жидівськи, мав на ім’я Хаїм, Мордке, Шлойме чи Мойше, але ніхто не знав, як точно. Було йому сорок чотири роки, з них перші тринадцять він провів, як їх звикле проводять жидівські хлопці, переважно в хедері, де вивчав Тору, Мішну і Гемару, як і кожен хасидський хлопчак. Аж одного разу, у 1905 році, до хедеру ввірвався бойовик із револьвером у руці та закритим хусткою обличчям.

Учні хедеру відразу зрозуміли — християнин.

Меламед подумав: погром.

Хлопці подумали: революціонер.

Бойовик із револьвером, солдат Бойового корпусу Польської Соціалістичної Партії, видавався тринадцятирічним жидкам, навіть вихідцям із хасидських родин, якимось героєм.

— Тут є задній вихід? — закричав бойовик.

— Антльоф фін дане, ду с’і ніш кан орт фа дійо![17] — кричав меламед, у котрому молодий іще-не-доктор-Януш-Радзівілек упізнав тхора, раз він хоче викинути з хедеру справжнього героя. У собі самому тоді побачив нащадка Макавеїв.

— Я покажу,— сказав іще-не-Радзівілек.

На сходах, що вели до єшиви на першому поверсі, лунали кроки жандармів.

Бойовика звали Ян Капліца і в той час він іще не був Кумом. Щоби віднадити хвіст і дати собі трохи більше часу, він прохилив двері та двічі вистрелив з офіцерського наґана вниз. У єшиві вибухнула паніка. Учні кричали, меламед заліз під бюрко. А ще-не-Радзівілек вивів бойовика, і так із його допомогою Капліца уникнув царських жандармів, зберігши свободу і, певно, голову.

— Як тебе звати? — запитав молодий, двадцятип’ятирічний Капліца, коли вони опинилися в безпеці.

— Радзівіл,— ще-не-Радзівілек назвав перше християнське прізвище, яке спало на гадку.— Пане, візьми мене з собою.

Капліца засміявся і, діловито ладуючи револьвер, казав іще-не-Радзівілкові тікати додому.

— Не хочу вертатись додому. Ненавиджу свій дім. Люблю революцію. У мене вдома нема і не буде революції. Не можу туди вернутися. Я вам врятував життя. Мусите зробити, що прошу,— витиснув із себе ще-не-Радзівілек, чи то сказав це ще в особі якогось Хаїма, Мейра чи Шлойма, і то були найдоладніші польські речення, які він доти сформулював за ціле своє життя.

А Капліца, чоловік простий, прийняв цей аргумент і забрав іще-не-Радзівілка із собою.

Він був десятником бойової групи, пізніше відрекомендував молодого жида Сосновському, керівнику організації у Варшаві, і то саме Сосновський сказав, що який там Радзівіл, хіба Радзівілек. Януш. І так ніби Радзівіл став Радзівілком. До хедеру вже не повернувся. Пішов у світську школу. Розносив підпільну пресу, стояв на чатах, переховував зброю, постійно працював під крилами і опікою Капліци.

Додому так ніколи й не повернувся. Народився того-таки дня в хедері — народився наново, тієї миті, коли вивів Капліцу в безпечне місце.

1910 року виїхав на оплачене організацією навчання до Швейцарії, де й залишився до 1918 року, тоді повернувся з докторським ступенем хімії, витонченими манерами, грішми та поганеньким знанням англійської, французької та німецької. Польської він так до ладу і не навчився, їдиш майже забув, івриту ніколи й не знав. Тож балакав п’ятьма мовами і жодною добре, тому люди недооцінювали розум Доктора — і це було йому дуже спідручно.

До політичної діяльности він уже не повернувся, але повернувся до Стрілецького Союзу, де відразу став окружним, повернувся до Капліци і товаришів із партії. Опираючись на структури Союзу, організував потужну боївку, до котрої приймав кожного, хто міг дати собі раду з бравнінґом, палицею та навкулачки, прийняв до боївки також боксера і ветерана війни з большевиками Якуба Шапіро — аж до травневого перевороту на вулицях було вдосталь роботи; на марґінесах цих вулиць вони з Кумом будували свою невеличку імперію в Середмісті.

Кум займався збором грошей на Керцеляку і побутовими порядками, одноосібно складаючи неформальну адміністрацію Північної дільниці, від Волі та Охоти аж до глухомані на Жолібожі біля Гданського вокзалу, де рекрутували побігачів, та ще ціле північне жидівське Середмістя.

Де на лівому березі Вісли у Варшаві панувала біда, а поза кількома острівцями Європи і багатства біда там панувала всюди, там панував і Кум. На інший берег його виконавча влада не поширювалась, але поширювалась його слава, так що поважали його і з іншого боку. Пісеньки про Кума співали в міських нетрях Аннополя, про нього чув кожен бахур Лодзі, Сосновця і Ченстохови.

А Радзівілек зостався в тіні. Не мав харизми Кума, не скидався на народного героя, дуже гордував тупішими і слабшими, а понад те був дуже хтивий. Займався політичними махінаціями і незалежно від політичного становища Капліци дбав про те, щоб ніхто на вулиці ні на мить не сумнівався, хто тією вулицею керує. Окрім структур Стрілецького Союзу, що в їхньому мундирі звикле ходив, був також активним членом ПСП. Так чи інакше, кожна соціалістична боївка відповідала перед Радзівілком, бундівці визнавали його авторитет, а левитові сіоністи хоч-не-хоч, а мусили з ним рахуватися. Доктор мислив ширше і сміливіше, ніж Капліца, шукав нових ринків, нових джерел капіталу і нових контактів. Вони доповнювали один одного — хай не палали взаємною приязню, та добре розуміли, що потребують один одного навзаєм.

Шапіро мені те все оповідав лаконічно, пияцькою балакучістю, оминаючи деталі. Деталі я дізнався сам, пізніше, а тоді, слухаючи його в Рифки, швидко зрозумів, що тут мова про щось більше. Що він оповідає мені це все не тільки для того, щоб я знав, із ким маю справу.

Коли говорив про Радзівілка, до салону Рифки ввійшов Панталеон Карпінський. Навіть не глянув на дівчат, підійшов до бару, але далеко від нас. Не вітався.

— Запар мені чаю,— буркнув низьким, лунким голосом.

Він мене вже тоді вражав — великий, високий, більше двох метрів, із дивним, пласким на потилиці черепом і до абсурду занехаяним на тій-таки потилиці волоссям під звичайним картузом, він вдягнений як перший-ліпший роботар, у ледь закороткі штани на шлейках і сорочку без комірця з високо закоченими рукавами, які відкривають вузлуваті, могутні передпліччя і великі біцепси.

— Уже робиться, пане Панталеоне,— защебетала Рифка.

Вона його боялась. Дівчата його теж боялися, про щось шепотілись поміж собою. Боявся його Юзеф, бармен, боявся викидайло, я певен, хоч тоді викидайла ще взагалі не бачив, і боявся піаніст — цього я був цілком певен.

Тільки Шапіро його не боявся, і та відвага Шапіро якось трохи передавалась мені.

Спершу із призначених для любощів покоїв вийшов Капліца з піджаком у руках, у розстебнутій сорочці, на ходу запинаючи ґудзики на штанах.

— Рифко, налий коньяку,— наказав, уже не величаючи власницю борделю «панею», тоді вліз на стілець біля Панталеона.— І хай би котрась там пішла заопікуватись моєю голубкою, бо вона притомилась.

Дві проститутки нараз підірвались і вибігли з салону.

— А ти що тут просто сидиш? — товариськи поцікавився Капліца в Панталеона.

— Я вже рано їбався,— пробелькотів Панталеон у відповідь.

Слова вимовляє поволі, розділяючи їх довгими павзами.

— І що з того, що рано? — здивувався Капліца.— Двічі не можеш?

— Не можна.

— Ги-ги, ви його чуєте? — втішився Капліца, зі сміху ляскаючи собі по стегну.— Леон каже, що двічі на день їбатись не можна.

— Не можна,— знову забелькотів Панталеон і одним духом вихилив горня чаю, залитого окропом.— Хто раз на день їбеться — той в небо вознесеться. Так Ісус казав.

Засміялися всі, Рифка, Кум і Шапіро. Тільки Панталеон не сміявся. Панталеон перехрестився.

— То не забавка, браття і сестри. Не можна їбатись частіше. Господь наш Ісус загнівається і може вам корінець засушити.

— Корінець? — запитав я.

Усі поглянули на мене, крім Панталеона. Знову почали сміятися. Я вже зрозумів, але не розумів, що в тому такого смішного. Рифка підійшла до мене, перехилилась через бар так, що якби я глянув у її декольте — напевне побачив би її груди.

— Ну знаєш, корінець,— сказала своїм оксамитовим альтом.— Кутасик. Хуй. Прутень. Луцька. Шмекль. Чи що в тебе там таке обрізане в штанах теліпається. Корінець засохне, яйка відгниють. Ну, якщо будеш більше разу на день їбстися. Будеш? Хочеш прогнівити Господа Ісуса?

Я засоромився, опустив погляд. Не знаю, що мене засоромило більше — що жінка так говорить про чоловічі причандали чи що жидівка так говорить про Ісуса. Господь Ісус. Що взагалі вимовляє те ім’я. У мене вдома ніхто й ніколи те ім’я не вимовляв. Образа Бога. То гріх — вимовляти таке ім’я.

Шапіро гримнув мене по плечах і долив мені горілки.

— Пий,— сказав гучно, тоді нахилився і п’яним шепотом додав: — І не став дурнуватих питань. Мудрих теж ні. І як чогось не розумієш — мовчи, доки не зрозумієш. Тут ніхто нічого не буде тобі пояснювати. Може, даш собі раду.

Капліца витяг паперовий згорточок кокаїну. Подав Панталеонові, той відразу злизав увесь білий порошок, тоді ретельно пережував папірець і сплюнув ним через плече.

Папірець упав на носок чорних офіцерок окружного Стрілецького Союзу доктора хімічних наук Януша Радзівілка.

Мундир сидів на ньому так само бездоганно, як і тієї миті, коли він тільки ввійшов до салону Рифки Кій. Усі ґудзики застебнуті, пояс, портупея, кругла мацеївка, стрілецькі відзначення, стрічки орденів. Тільки що тепер на носаку правого черевика спочивав прожований паперовий плювок просто з вуст пана Панталеона.

— Ти! — гукнув останню дівчину, котра ще сиділа в салоні.

Та відразу підбігла. Він поглядом показав їй на носок свого чобота. Дівчина глянула на Рифку, але геть коротко, Рифка нервово кивнула головою. Панянка кутиком пеньюару витерла суміш слини і паперу з Радзівілкового чобота. Рифка поглядом вказала їй на двері. Дівчина втекла.

Радзівілек підійшов до бару і, спершись на нього, подивився на Панталеона.

Тютчев, котрий весь час сидів біля дверей на кріслі, не відриваючись від книжки, лівою рукою відіпнув накривку кобури з парабелумом, котрий носив по-німецьки, на лівому стегні. Але Радзівілек стримав його коротким рухом руки.

Панталеон мовчав. Радзівілек чекав. Було видно, що не пробачить. Панталеона не боявся.

— Ну?

— Леосю, хую ти риб’ячий, ану перепроси доктора! — гаркнув Капліца, ніби нагло занепокоєний, що милий вечір може перетворитись на якусь авантюру.

— В ім’я Боже прошу пробачення,— сказав Панталеон, тупо дивлячись перед собою і стискаючи великі кулачиська.

— За що він мене перепрошує? — буркнув Доктор грізним голосом, ніби вимагав жалю від неґречного штурпака.

Панталеон мовчав, тупо дивлячись перед собою.

— За що, курва? За що він, курва, перепрошує?! — гарикнув Доктор, гупнувши кулаком об мідний блят бару.

Капліца гмикнув.

— За те, що я йому на черевика плюнув. Я нехотячи плюнув,— муркнув Панталеон, усе дивлячись перед собою, і на ті слова Радзівілек аж засяяв.

— Але ж нічого не сталося, то най пан Панталеон не переживає, то дріб’язок, сущий дріб’язок. Кеіп Ding,— відповів великопансько і великодушно.— Панно Рифко, чи може ваш скромний слуга попросити для початку скляночку коньяку? Велику скляночку.

Вона негайно подала, він негайно випив.

— Прошу другу.

Подала і другу. Другу теж випив. Одним духом.

— Ну, починається,— муркнув Шапіро.

— Радзівілку, любий, чому так швидко? — запитав Капліца.

— Арс лонга, віта бревіс,— відповів Радзівілек.

— Га? — здивувався Кум.

— Життя коротке, мистецтво довге,— пояснив Доктор.

— А хуй з тобою. Рифко, мені теж налий,— погодився Капліца.

І далі пили разом, повільніше, Капліца попросив гарячих сардельок і гірчиці, Рифка принесла, і їли пальцями, вмочаючи сардельки в мисочки з сарепською.

— Кумцю любий, я в Америці дещо таке бачив, що мені нараз очі відкрилися,— почав Радзівілек.

— Мгм...— муркнув Кум, не дуже його слухаючи, бо саме був зайнятий висмоктуванням жиру з дебелих сардельок.

— У них там є одна така штука, називається «ґанґи». Як наша боївка.

— Мгм...— Кум сьорбнув коньяку і потягся по чергову ковбаску.

— Кумцю, але ж який там у них порядок. Поділ. Військова дисципліна.

— У нас також. Із пеов’яцьких[18] часів.

— Треба нам наркотики продавати. Найбільша маржа.

— А що, курвів і Керцеляка нам уже не вистачає? — здивувався Капліца.

— Вистачає, та не вистачає,— філософськи відповів Радзівілек, а тоді змінив тему.— Читав я нині «АВС».

— Ту антисемітську шмату? — здивувався Шапіро.

— Що антисемітська — то півбіди, але ж то ще й найгірша ендецька чи оенерівська сволота,— ще дужче здивувався Капліца, для котрого не бути соціалістом означало взагалі не бути людиною.

— Я дуже добре знаю, що то за газета,— правив своєї Доктор.— Я її читаю, бо мушу знати, як мислить наш ворог. Чи ви іншої гадки?

Всі погодились.

— Знаєте про питальник?

— Та знаємо, знаємо,— відповів Капліца.— У «Кур’єрі» теж про те було. Як викинути жидів із армії.

— От власне. Що ми з тим зробимо? — запитав Доктор, зробивши попередньо великий ковток горілки з чергової налитої по вінця чарки.

— Та хай викидають. Нащо нам у тій армії служити,— знизав плечима Шапіро.

— Кубо! Що ти за єресь тут говориш,— обурився Капліца.— Ти, ветеран! Відзначений! Соромно, Кубо!

— Та нам та армія потрібна, як хую болячка.

— Вам, нам, це кому то? — затявся Капліца.— Кубусю, ти ж за Польщу з большевиками воював, а зараз таке кажеш?..

Шапіро махнув рукою.

Доктор дістав із кишені мундира газетну вирізку.

— Тут якийсь молодий відставний офіцер пише, що для жидів має бути трудовий табір, дощані бараки і кілька рядів колючого дроту. Це номер за середу, за сьоме липня. Чи ми якісь мавпи, щоб нас за колючий дріт? Чи я чорнобривець якийсь, аби мене в таборі тримати? Я хочу знати, хто це пише такі речі.

— Якубе,— кивнув на вирізку Капліца,— «АВС» то хіба не ті само люди, з котрих отой Зємбінський, якому ти так прегарно заїхав?

Шапіро підійшов, узяв вирізку, переглянув.

— Не. Зємбінський тримається Фаланги, а вони з «АВС» у не дуже добрих стосунках. А хто це тут написав, то я зараз довідаюсь,— сказав і сховав вирізку до внутрішньої кишені піджака.— Рифко, дай телефон.

Коли подала, він дістав із кишені нотатник, знайшов номер, набрав.

— Прошу редактора Соколінського. Зачекаю. Так.

Радзівілек запитально поглянув, Шапіро заспокоїв його жестом.

— О, доброго вечора, редакторе. Якуб Шапіро говорить. Якуб Шапіро. Знаю, пане, що ви мене сьогодні бачили в «Метрополі», еге ж?

Капліца всміхнувся від вуха до вуха, аж кошлаті закручені вуса підскочили йому чи не попід очі. Всміхався своїм думкам і думав про терор.

Я того на власні очі не бачив, ніколи не бував у редакції «Кур’єра», хоча не раз ходив повз номер 40 на Краківському передмісті, на розі Карової, де на даху кам’яниці красувалась назва найбільшої варшавської та польської газети, продубльована також на фасаді. Проте я легко і в подробицях уявляю, як на третьому поверсі, у редакції, лиса голова редактора Соколінського біліє зі страху від самої думки про те, що хтось такий як Якуб Шапіро підозрює про його існування на цьому світі.

Він на власні очі бачив, що Якуб Шапіро може зробити журналістові. Це всі знають.

— Слухай, пане,— каже Шапіро,— ти б мені, пане, сказав, хто в редакції «АВС» займається отим питальником про жидів, котрих належить викинути з армії. Угу. Угу. Так, я знаю, пане Соколінський, у якій ти працюєш газеті. Так, я знаю, що «Кур’єр» — не «АВС». Пане Соколінський, та мені до сраки, що ти з тим питальником не погоджуєшся. Я погоджуюся з тим, що нахуй нам та ваша армія не здалася.

Капліца закотив очі. Шапіро всміхнувся під носа, як школяр, що вдало підсунув ніжку нелюбому колезі.

— Слухай, пане Соколінський, давай досить тут мені пиздіти,— раптом змінив тон.— Хочеш, аби я захотів із тобою зустрітися? Мені зайти в редакцію? Чи вдома тебе навідати, на Міцкевича, двадцять сім? Що, навідати? A-а, не треба? Тоді хто тим займається? Редактор Казімєж Бобінський, он воно що. Добре. А де його найліпше застати, якщо не в редакції? Пане Соколінський, ти давай не дуркуй... О, У МіМі. Ще таке мені скажи, пане: який той Бобінський на вигляд? Ага. Ага. От і добре. Я так і знав, що ми домовимось.

Відклав слухавку, широко всміхнувся.

— Зайнятися цим? — запитав Радзівілка.

Доктор на хвилю замислився. Тоді я ще того не знав, нині знаю, що він міркував про свої далекосяжні плани, у яких політика відігравала важливу роль.

— Ще ні,— відповів нарешті.— Це треба буде зробити, але ще не вже. То я скажу коли.

І пили далі.

Були за п’ятою склянкою, коли до салону ввійшов черговий гість. То був опасистий, статечний єгомосць із виглядом бухгалтера в хорошій, успішній фірмі, вже трохи під хмелем, із дзиґарком у кишені камізельки і з коштуриком у руці, лисуватий, всіляко схожий на людину, котра веде життя просте, затишне і позбавлене сенсу.

Увійшов, насвистуючи щось під носа, нахмурив брови, коли побачив, що дівчат немає, тоді зауважив товариство при барі, а товариство зауважило єгомость.

— Ой, та я перепрошую,— вражено дзявкнув, повернувся і кинувся до виходу.

— Стій, стрілятиму! — гаркнув Радзівілек, вихоплюючи з кобури на поясі бравнінґа. І вистрелив над головою єгомості, так що зі стелі посипався тиньк.

Я вперше в житті чув постріл зі зброї, до того ж так зблизька, до того ж у закритому приміщенні. Я буквально впав із барного стільця, у вухах дзвеніло. Капліца хихотів собі під носа. Рифка з понурою міною протирала склянки. Шапіро з не менш понурою міною курив папіросу. Панталеон тупо дивився перед собою, стискаючи кулаки, ніби досі переживав принизливе вибачення. Піаніст, сорокап’ятирічний світський лев на прізвище Биков, утік.

Тлустий бухгалтер упав на підлогу, закриваючи голову руками. Доктор підійшов до нього зі зброєю в руках.

— Що це означає? Чому тікаєш? — запитав.

— Не стріляй, пане! Маю жінку, дітей, пане, не стріляй! — скімлив бухгалтер.

— Жінку маєш? Ehefrau? І до борделю ходиш? — гарикнув Доктор.

Рифка порснула сміхом, Шапіро теж, Капліца вже давно реготав на весь голос, навіть Тютчев заусміхався, і тільки Панталеон сидів застиглий у своєму обуренні.

Доктор вхопив бухгалтера за комір і, шарпнувши, звів на ноги.

— Я нічого не зробив, нічого не зробив...— скиглив єгомость.

— Нічого? — грізно запитав Радзівілек, штрикаючи свою жертву дулом пістолета в груди.

— Нічого, ласкавий пане офіцере, нічого...— плакав бухгалтер.

Доктор негайно прояснів.

— Ну як нічого, то бавитеся з нами! Пити! Зараз! Рифко, налий панові коньяку! — наказав.

Єгомость не довіряв раптовій зміні настрою, але Радзівілек на те не зважав і просто притягнув його до бару. Рифка налила коньяку, єгомость випив.

За третьою чаркою вже трохи розслабився. Скидалось на те, що й далі боявся, але вже починав вірити, що вийде звідти живим. Доктор обіймав його за шию рукою, з котрої не випускав бравнінґа, цілував його в щоку і також пив, швидко й багато.

— Звати як? — питав, цілуючи бухгалтера в щоку.

— Сонечко,— пробелькотів.

— Як? — не розчув Радзівілек.

— Сонечко,— засоромився Сонечко,— Юзеф Сонечко.

— Сонечко! Ausgezeichnet! — гарикнув Доктор.— Пан Сонечко, ти теперка моя друг! Назавше!

Сонечко нервово підтакнув.

— Я зараз дещо пан покажу, Сонечко. Дивись, пан! Панна Рифка, піаніно, грати!

Рифка закликала піаніста, той неохоче прийшов і буквально трусився від страху.

— Пан Биков! Грати Einzug der Gladiatoren! — наказав Доктор.— Грати! Шнель!

Биков затрусивсь іще сильніше.

— Я не вмію. Якнайщиріше перепрошую пана, але не вмію, не знаю...— белькотів.

— Думкопф! — верескнув Радзівілек, підійшов до піаніста, не випускаючи пістолета з руки.— То легко! Музика з цирку! Грати! Айн, цвай, драй!

Вчувши, що то має бути циркова музика, піаніст здогадався, про що Доктор його просить. Почав грати, а щойно почав грати — забув, що боявся.

Навіть я знав ту мелодію, хоча ніколи не був у цирку. Цирк — то безбожне ігрище, сини побожних жидів до цирку не ходять. Але сини мертвих жидів — то інша річ. Ті, як видно, ходять навіть до борделю. То як, побожність проминаєш разом із життям, а мертвий жид уже не є побожний? Та навіть якби ні, побожність мого батька однаково висіла наді мною, ніби тінь грозової хмари, важка і велика.

Піаніст грав. Я відразу збагнув, іще почувши перші такти: це мелодія, під яку на циркову арену виходять клоуни.

Радзівілек махав пістолетом у такт, як диригент паличкою, підбіг до бару, поклав руку на плече пану Панталеону.

— Ну що?.. Пан Панталеон! Ну!.. Ну! Хай пан Сонечко побачить твоє личко!

Панталеон не реагував. Дивився перед собою. Вже не стискав кулаки, руки поклав плазом на мідний блят бару.

— Ну давай! Личко!

Панталеон повільно повернувся до Капліци.

— Куме, Бог свідок, я того більше не витримаю.

Капліца перехилив склянку коньяку.

— Зробиш, що каже пан Доктор. Це наказ. Організація того вимагає,— буркнув, усе всміхаючись.

Панталеон відвернувся від Кума і втупився в те саме місце, у яке вдивлявся, ще відколи Доктор зайшов. У мене було враження, що він своїм поглядом уже пропалив дірку в панелі за баром.

— Шапіро! — вереснув Капліца.

— Та щоб ти піску з гімном нажерся...— вилаявся Шапіро під носа.

Вилаявся, але встав. Захитався, п’яний, але тільки на секунду. Дістав пістолета з кишені. Підійшов до Панталеона.

— Хлопе, зроби, що він тобі каже,— сказав м’яко, ніби переконував дитину випити трану.— Зроби. Бо ганьба буде. Зроби.

Панталеон шморгнув носом. Встав зі стільця, ступив кілька кроків і став посеред салону. Знову шморгнув і провів долонею від карку вгору, по шиї, аж до тімені. Скуйовджене волосся прикрив шапкою, опустив руки.

— Ну, дивися, пане Сонечко, дивися сюди! Цирк буде! — вигукнув задоволений Радзівілек, показуючи на Панталеонову потилицю.

Панталеон Карпінський став до мене передом. Я бачив тільки його лице, вуста і очі, стиснуті у дві вузенькі шпаринки. А пан Сонечко побачив те, що Радзівілек так сильно хотів йому показати.

— Ісусе Христе! — заверещав пан Сонечко на велику втіху Радзівілка і кинувся навтьоки, ніби побачив дідька. Радзівілек вистрелив йому навздогін, куля зачепила ватоване плічко піджака пана Сонечка і влучила в стіну. Пан Сонечко втік.

Радзівілек глянув на мене, ніби щойно мене зауважив, і тицьнув на мене пістолетом.

— А цей хто такий? — запитав.— Що то за обісраний пархач?

— Він зі мною,— спокійно сказав Шапіро.

— Підійти сюди! — наказав Радзівілек.— Подивитися!

Панталеон нерухомо завмер. Я зліз зі стільця, підійшов.

— Ти, сюди підійти! — Радзівілек показав мені на місце перед собою.— Подивитися!

Подивився. На потилиці Панталеона Карпінського було лице. Менш ніж доросле, зі стуленими очима і смутними, скривленими вустами. На верхній губі та ще там, де мало бути підборіддя, пробивався ріденький чорний поріст, схожий на той, що почав з’являтись і на моєму лиці кілька років тому.

Я напружився. Я знав, що зі мною робиться: ось я до шеолу вступив. Торкнувся підніжжя Божого. А може, я погано пам’ятаю. Може, тоді я тільки боявся, шеол запізнав пізніше. Не знаю.

Встаю з-за столу. Підходжу до вікна. Вулиця. Тель-Авів. Повертаюся за стіл, до своєї зеленої друкарської машинки і горнятка з холодною кавою.

По п’ятдесяти роках мені однаково досить просто заплющити очі — і ось я бачу те обличчя на потилиці Панталеона Карпінського, його обвислі риси, скривлені вуста, зрослі губи і стулені очі. І що найстрашніше — якась ледь помітна подібність із першим обличчям Панталеона.

— Потворка! Зроби так, щоб усміхалась! Панталеон! Хай усміхається! — тішився Радзівілек.

— Пане Докторе, буде вже...— намагався вгамувати його Шапіро.

— Усміхається! — кричав доктор.

Панталеон стиснув кулаки, всміхнувся своїм першим лицем і друге лице також усміхнулось, проте очі його так і лишились заплющені.

Мені стало спечно, тоді млісно, а тоді світ раптом заступила темрява і все згасло. Я зомлів.

Коли Шапіро привів мене до тями, Панталеона вже не було.

— Поїхали,— сказав Шапіро.— Ходи.

У Рифки забава була в самому розпалі. Кум із Доктором пили за баром. Між ними на барному стільці, випнувши дупу, на колінах стояла Кася, груди котрої я бачив, коли ми тільки зайшли до салону. Зараз грудьми і лицем спиралась на мідний блят. Доктор правою рукою пив, а лівою шурував у неї між стегнами. Я бачив, що він робить їй боляче, вона кривилась, міцно заплющувала очі. Кум на те не звертав уваги. Рифка писала щось до великої книги, що лежала на бляті біля лиця білявки. Биков грав скорботну мелодію.

— Ходи,— повторив Шапіро.

Тієї миті я не пам’ятав, що то він забрав із дому мого батька. Не хотів пам’ятати. Він подав мені руку, як тато дитині, я вхопив його долоню, і він повів мене, і ми вийшли.

Тоді я ще не знав, але нині гадаю, що тоді я перестав вірити в Бога. І донині не вірю. Через друге лице Панталеона Карпінського.

Унизу вже чекало таксі, чорне «шевроле». Ми влізли, але водій не рушав.

— Іще хвильку почекаємо,— сказав Шапіро водієві. Той знизав плечима і слухняно чекав.

Друге лице Панталеона Карпінського щось у мені змінило, ніби потягло за якийсь перемикач. Коли я побачив, то віра в існування Бога здалась мені абсурдною.

Або Бог, або друге лице на потилиці Панталеона Карпінського.

Замість Бога я захотів вірити в потворність. У Варшаві такого було небагато, потім, коли вже приїхав сюди, не мав часу на такі речі, тому серйозно в моєму житті потворності з’явилися після війни 1948 року.

Від початку п’ятдесятих я передплачую медичну пресу. Купую книжки з медицини. Переглядаю і вирізаю світлини і шкіци. Компоную їх у велику цілість. Це мої докази того, що людини не існує. Не існує чогось такого, як людина.

Якщо існують сіамські близнюки, то Бога немає. Якщо в одну людину вростає інша людина, якщо з грудної клітки однієї дорослої людини звисає половина іншої, таз і кволі ніжки, невеликі, але як ніжки кількарічної дитини, то що таке людина? Наскільки вони люди? Що таке тіло? Навіщо тіло?

У ванній, перш ніж стати під душ, я часто приглядаюся до свого тіла — йому лише сімдесят, але на вигляд воно куди старіше. У мене тіло старця, сповите в бліду шкіру, окрім лиця та передпліч, котрі потемніли від сонця за багато років носіння однострою з підкоченими рукавами. Шкіра на раменах обвисла, зібгалась, але під шкірою досі є м’язи. Живіт у мене товстий і округлий, бо вже місяць я зовсім не виходжу з дому, тільки сиджу за друкарською машинкою і багато їм, але я певен, що варто мені повернутися до режиму, до якого звик на службі, то за три тижні повернуся до свого колишнього, жилавого виду. Певно, що вернуся. Легко.

Але що ж то за тіло, те, на котре я дивлюся в дзеркалі? Я ховаюся в цьому тілі чи я є цим тілом?

А ким тоді є пів людини, врослі в груди іншої людини? Якщо двоє зрослих близнюків, котрі ділять одне тіло, наділене двома головами, ще двоє людей, а безголовий близнюк — заледве паразит, то людина — це голова? Чи радше в голові, бо я захований у тій невеликій оселі, у якій живу ще з кінця сорокових років, яка колись була наша, а зараз тільки моя, і раз моя, то я з неї вже не виходжу, але ховаюсь, ніби рак-самітник, у чужій мушлі, і так само ховаюся в мушлі мого черепа?

Бога немає, якщо хтось може мати дві голови або, що гірше, два лиця. Бога немає, бо немає людини. Чи не є людина власним лицем? Якщо народжуються немовлята без мозку, з кривавою, розверзтою черепною порожниною, що закінчується відразу над очима, то хто ж народжується? Людина? М’ясо?

Бога немає. Але є плоди з анацефалією. Люди з анацефалією?

Мене деформації не цікавлять, не цікавлять пальці, зрослі, ніби клешні краба, хоч і вони часто бувають потворні, худенькі люди з литками, що вдвічі грубші за тулуб, що нездатні й рухатись. Або й енцефаліт мошонки, так що вона розростається до розмірів футбольного м’яча. Не цікавлять мене страшні хвороби шкіри, келоїдні роги, що виростають із голови, новоутворення, що пожирають людські лиця, все це вражає, але не доводить мені неіснування Бога. До них я приглядаюся з цікавістю, але таких світлин із медичних журналів не вирізаю, не клею до свого альбому, альбому, присвяченого неіснуванню Бога.

Але те, що не можна провести чіткої межі між однією людиною та іншою,— найкращий доказ того, що Бога немає, і я, таталуф Моше Інбар, розповім про це кожному рабинові, кожному імамові чи християському ксьондзу, який тільки захоче мене слухати: Бога немає, бо людини також немає. Щось є, якісь істоти, але якщо є такі істоти, у яких неможливо визначити межу між однією людиною та іншою, то людини як особи, чогось осібного від решти світу і людей, людини, як ми звикли її розуміти,— немає.

Про це мій альбом. Мій альбом почався з другого лиця Панталеона Карпінського і його посмішки. Немає світлини, але пам’ятаю обидва обличчя, навіть сьогодні. І питаю сам себе — скільки людей було в янусовій голові Панталеона Карпінського? Чому друге лице сміялось, коли сміялось перше? Чи було там двоє людей?

У мене в альбомі — фото немовлят, котрі зрослися головами, у тімені, то чи було в цьому немовляті двоє людей? А чи й жодної, може, немовлята, котрі дурніші навіть від котів, людьми не є, може, народжуються нелюдами і лише стають людьми, хоч і не знаю коли, бо нічого про дозрівання дітей не знаю, не знаю, коли починають говорити, коли ходити, не знаю навіть, що стається спершу.

А я п’ятдесят років тому, я в старому «шевроле» — я так само людина? Відтоді в моєму тілі змінилися всі молекули. Може, за винятком емалі на зубах і кісток, якщо про це замислитись, але ж мої кістки та зуби — то не я. Але ж саме стільки зосталось від людини, яка приїхала з Варшави до Яффи, а все інше змінилося, лишилась тільки емаль на зубах?

І пам’ять. Чи радше її ретельний зліпок. Що я взагалі пам’ятаю?

І чи я, таталуф Моше Інбар у відставці, і молодий, худий жидок із Налевок Мойше Бернштайн — це та сама людина? Що нас єднає? Моя пам’ять про нього?

Він ніколи не думав, що стане кимось, ким став я. Тільки я те знаю. Мойше Бернштайн 1937 року не знає про те ще нічогісько.

Мойше Бернштайн 1937 року сидів у таксі, припаркованому на розі Кошикової та Пія XI, сидів і гадки не мав, чого вони чекають. Дізнався по хвилі, коли до таксі, відсапуючись і зітхаючи, сів Панталеон.

— Ну, то поїхали. Налевки,— коротко кинув Шапіро.

— Як скажете, пане шефе,— муркнув таксист у шкіряному шоферському плащі, котрий носив, бо їздив за тарифом, сидів у відкритій кабіні, цілком відділеній від пасажирського кузова. Було вже багато й сучасних таксі, у яких шофер сидів у кабіні, як у нормальному авто, але це була ще стара машина, їй, певно, було років із десять.

Панталеон сів навпроти Мойше Бернштайна, тобто навпроти мене, Моше Інбара, але радше-таки навпроти Мойше Бернштайна. І навпроти Шапіро. Стиснув руки на колінах.

— Ну, нічого тут не порадиш,— сказав Шапіро зі щирим співчуттям.

Зараз я тому співчуттю дивуюся. Адже Шапіро знав, що Панталеон потвора, загнана, проте все-таки потвора. Тоді я не дивувався, тоді в мені самому, новонародженому атеїсті, страх і відраза мішалися зі співчуттям.

Таксі рушило.

— Я деколи чую в голові голоси тої чортівні. Говорить до мене. Багатьма голосами. Тоді молюся до Господа Ісуса, але то не помагає,— промурчав Панталеон, дивлячись у підлогу авта.

Шапіро кивнув головою.

— Тоді п’єш.

— Ненавиджу горілку. Горілка — то згуба. Але тоді п’ю. Бо вона говорить страшні речі. Чортівські. А я їх роблю, ті речі, роблю, що мені каже той чортик. І я голодний.

— То, може, булки з сосискою? — запропонував Шапіро і зразу, не чекаючи відповіді Панталеона, дав шоферу відповідні розпорядження тоном, якого я від нього потім навчився і який мені ціле життя ставав у пригоді, але нині вже не стає, бо я на пенсії.

Ми затримались на розі Маршалковської та Єрусалимських, перед квіткарнею Фукса, де цілу ніч стояв невеличкий возик із вугільною пічкою та казанком, у якому булькотів окріп, а в окропі плавали сосиски. Ніколи доти я такого возика зблизька не бачив, бо не залазив у такі райони, хоч подібний возик стояв і на Краківському, на розі Тренбацької та Козячої. А передовсім я ніколи доти не їв сосисок.

— Хочеш? — запитав Шапіро.

Першим пориванням було дурнувате запитання про кошерність, але щойно в голові з’явився страх з’їсти трефного, з’явилась і думка — що з того? З’їм трефного.

Я не був голодний, щойно поїв. Але ніколи раніше не їв серед ночі сосиску з вуличного возика, і зараз буде мій перший раз, коли я їстиму в таксі сосиску з вуличного генделика.

— Попрошу,— прошепотів я.

Шапіро виліз, купив три сосиски і три булки на трьох паперових тарілочках, кожна сосиска щедро облита гірчицею, подав нам, і ми мовчки їли. Таксист не осмілився протестувати проти їжі в машині.

Тоді ми спинилися на розі Милої та Любецького, де мешкав Панталеон.

З рогу Милої та Любецького Панталеон Карпінський і його брат-диявол рушили до квартири, там брат-диявол наказав Панталеонові дістати зі штанів військовий ремінь із грубої старої шкіри, розбудити дружину, вхопити її за волосся і відвести до кухні, там наказав йому задерти на ній нічну сорочку, покласти її догори випнутим задом на кухонний стіл і частувати ременем, до крові, до отупіння, достоту схожого на те, у якому такий собі Зрадник лупив кийком Якуба Шапіро під час його ув’язнення в Ломжі.

То не було еротичне хльоскання. Панталеон не був збудженим, жодний із двох Панталеонів не був збуджений.

То було чисте насильство, не забруднене пожаданням. Панталеон бив дружину, бо хотів, щоб вона страждала і вила так, як виють голоси брата-диявола в його голові, і дружина Панталеона Карпінського вила, доки він не зірвав з її голови чепець і не запхнув їй до рота — боявся, що своїми завиваннями побудить сусідів, ті побіжать до патрульного і Панталеону доведеться впорати ще й патрульного, зламати йому руку чи ніс. Або й убити.

Тож він поров її вузеньким, жорстким поясом, поров, шмагав, а її товсті сідниці, руки і стегна стікали кров’ю, шкіра лускала, коли ж вона врешті-решт зомліла, то він підняв її, без зусиль, мало не ніжним і тендітним рухом, відніс до спальні та кинув на ліжко, тоді повернувся в кухню, дістав заховану для гостей пляшку горілки і пив, доки голоси в голові не затихли.

Це не вперше його зверхники катували його, але горілки він випив щойно вперше за два роки. Уникав її ще від 1919 року, коли втік із цирку, де його поїли горілкою щодня. Тепер пив тільки тоді, коли голос брата-диявола ставав такий гучний, що годі було його стерпіти.

На світі були двоє людей, котрих він боявся: Кум і Доктор, Доктор і Кум, ніхто більше не змусив би його показувати лице брата-диявола, але вони могли, і Панталеон погоджувався на те, бо вважав, що кожен повинен мати свого визискувача.

Я вірив навіть, що Кум і Доктор також мають своїх визискувачів, тільки що їх так не видно.

Голоси нарешті затихли, притлумлені алкоголем, і тоді Панталеон поклав голову, повну Панталеона Карпінського та його брата-диявола, на вузлуватих передпліччях і поринув ув алкогольну темряву. Панталеон і його брат зникли, принаймні до ранку, лише до ранку, але й те — полегшення.

Додому повернувся також Кум Капліца, як і зазвичай. Не любив ночувати не вдома. Під будинком Рифки його чекав «крайслер» із водієм, він сів до нього, трохи підпитий, задоволений життям і собою, і поїхав додому, як завжди, заснувши дорогою.

Він мешкав далеко, майже за містом, біля самої адміністративної межі, у непримітній віллі на розі Доманєвської та Пулавської. Великий будинок був оточений садом, у саду росли яблуні, вдома — три дівчини, Зузанна, Яніна і Кристина, для котрих Кум був любим таточком, а його дружина Марія — найкращою матусею.

Прислуги в них не було, Капліца не бажав, щоб у його домі були чужі.

— Маю вдома чотири баби, то що, маю ще якійсь чужій служці платити? — так питав.

Марія Капліца була простою жінкою з народу і також не уявляла, як би то хтось мав їй прислуговувати. Тільки найстарша донька, абсольвентка назаретянської гімназії на Черняківській, іноді бурчала, що всі її шкільні товаришки мають удома прислугу і кухарок і тільки в нас усе треба самій робити, чи тато настільки бідний, що не може когось підпрягти.

Кум на ті скарги не зважав, у ньому росли амбіції та захланність, хоча дім, достойний державного чиновника вищого ранґу чи офіцера, не нижче майора, не був покликаний демонструвати цю захланність цілому світу, на противагу цілком показушному «крайслеру».

Марія Капліца була дебела і водночас непомітна, чоловіка вважала за монарха, мудреця і архикапелана водночас. Іноді він її бив, як і кожен чоловік, але бив несильно і, наскільки сам судив, ніколи не бив без приводу, з чим вона й сама покірно погоджувалась, не враховуючи ті моменти, коли він бив її ще й зо п’яну. Зрештою, і приводи побити дружину йому випадали нечасто, бо вона була чудова господиня і кухарка. Тому й отримувала не частіше, ніж раз на місяць.

Інше діло, коли нап’ється. Одного разу, п’яний, вистрелив у неї з пістолета, але не влучив. Дівчата тоді не наважились навіть зійти вниз, настільки п’яним батька бачили тільки раз у році, на перше травня. Поза першим травня він також пив, щодня, проте ніколи не допивався до втрати контролю.

Проте першого травня він був одним із головних гостей на робітничій демонстрації, а потім ішов до міста зі своїми найкращими людьми. Всі знали, що люди, котрих він вибрав до першотравневої забави, перебувають під його особливою опікою. Серед них завжди були Радзівілек і Шапіро, але того дня вони не заходили ні в паштетярню на Лєшно, ні до Рифки — у Собенського і в Рифки Кій заклади були на щодень, а Першотравень вимагав чогось елітарнішого.

Тож обідали зазвичай у «Брістолі» чи в Сімона і Стецького, їли найдорожчі омари, лангусти і вустриці, демонструючи кельнерам різноманітні витончені способи споживати морське гаддя і жартуючи, що це робітничий клас вустами своїх представників зуживає найвишуканіші делікатеси. Потім ця концепція розширилась. Після обіду їхали в об’їзд міста. Починали з кав’ярень: «Закоп’янки», Швейцарської, «Баґательки» Лярделлі, «Зємянської», тоді приходив час для «Адрії», «Оази» і «Кристала», де вже не їли, тільки пили горілку, пили, доки не втрачали притомність, тоді вживали трохи кокаїну і пили далі, їхали на сніданок до Європейського, де їх уже чекали апартаменти і найкращі, святкові дівчата, вони трохи відпочивали в їх товаристві — і далі в місто. Щороку було так само, змінювались обличчя і заклади, не змінювалась програма.

Додому повертався третього травня надвечір, іноді сам, іноді з курвами. Переважно повертався в самих штанах і розхристаній сорочці, бо пальто і піджак загубив десь дорогою, руки йому трусилися, він смердів перетравленою горілкою, блювотою і тютюновим димом.

З травня 1935 року вистрелив у свою дружину, бо вона не схвалила двох дівчат-жидівок, котрих він привів собі додому, звернула увагу на те, що вони обидві молодші від його старшої доньки, сімнадцятирічної Кристинки.

— Антисемітка йобана! — вигукнув, бо перед тим цілий вечір дискутував із товаришами про лихо антисемітизму на польських вулицях.

Не влучив, куля застрягла в стіні, але Марія Капліца зрозуміла натяк і втекла на поверх, замкнулась на ключ у спальні, попередньо забарикадувавши двері до спальні дівчат, бо молодші Зузя і Янка спали разом в одній кімнаті, а Крися мала власну.

Урешті-решт це виявився один із найщасливіших днів третього травня в історії шлюбу пана і пані Капліц — ясна річ, якщо лічити від 1919 року, бо доти ніхто нічого не святкував,— бо все обійшлось без побоїв, Капліца за чверть години заснув на кріслі за столом, дівчата негайно здиміли, не насмілившись нічого вкрасти, а Капліца проспав вісімнадцять годин, наступного дня замовив дружині квіти, тож вона йому все пробачила.

Одного разу він зламав їй передпліччя, коли побив кочергою, але це заболіло Марії Капліці куди менше за слова, які він їй тоді сказав, коли назвав свою вірну і віддану дружину жирною свинею, котра змарнувала його молоді літа і висмоктувала з нього важкою працею зароблені гроші.

Доньки Капліци все чули, але й тоді не відважились вийти в партер, бо мама їх попередила, що то саме сьогодні той день, коли татко прийде додому п’яний.

Наступного дня всі звикле посідали до спільного обіду. Марія Капліца сиділа з загіпсованою рукою, тому до приготування їжі долучилась лише опосередковано, завідуючи роботою своїх трьох доньок.

Кум випитував у дівчат, що там чути в назаретянок, чи там якісь прошмандівки-законниці не вкладають їм у голову забагато церковних бздур, на що Марія Капліца побожно перепросила і вийшла з-за столу, як завжди вражена блюзнірствами свого чоловіка, а це його, як завжди, схиляло до ще гірших блюзнірств.

Того вересневого вечора 1937 року, після візиту до Рифки, Кум повернувся своїм «крайслером» до себе на Мокотув, з’їв приготовану дружиною вечерю, дружина розповіла, як минув її день, котрий його взагалі не цікавив, тож він її не слухав, переглянув вечірній випуск «Кур’єра», запитав про доньок, не слухав її відповідь, тоді пішов до спальні розкладати пасьянс.

Пасьянс вийшов. Капліца замислився про своє життя в контексті робітничого класу і соціалістичного руху, тоді перейшов до важливіших питань.

— Вигодував собі змію на грудях, от жидок йобаний,— муркнув, думаючи про Радзівілка.

Роздягнувся до сну, подивився в дзеркало. Причесав вуса, поплескав своє одутле черево, підняв його трохи, щоб розгледіти свій великий причандал, розмірами котрого страх як пишався, почухався де треба і пішов спати.

А я ще не знав, де спатиму тієї ночі. Не хотів повертатись додому, до мами і брата. Соромився того почуття, але саме так почувався. Почувався не повертатись до них. І не повернувся.

— Будеш спати у мене,— сказав Шапіро, почувши мої думки.

Мені так часто здавалося. Що чує мої думки.

Також я думав про театр, у який мав назавтра піти з Магдою, і вже знав, що не піду. Тих думок Шапіро не чув.

Ми зупинились на Налевках, номер 40. Чотирнадцять номерів тому, на розі Францішканської, був мій дім. П’ять хвилин — і я був би з моєю мамою і братом.

Але я ніколи більше до них не повернувся. Ніколи більше їх не побачив.

Пам’ятаю їхні лиця, дуже добре пам’ятаю обличчя моїх мами і брата, але пам’ятаю їх із єдиної хвилини, тієї страшної хвилини, коли Шапіро забрав мого батька. Не пам’ятаю, чи й не хочу їх пам’ятати з інших, кращих часів.

Пам’ятаю обличчя Емануеля і страх на ньому, і отупіння матері, і, чесно кажучи, нічого більше.

Шапіро заплатив, ми вийшли, консьєрж-християнин відчинив нам двері, навіть у нас, у жидівському районі, консьєржі зазвичай були з християн. Шапіро кинув йому кілька золотих, і ми піднялись по сходах нагору, Якуб відчинив мені двері, впустив перед собою, як господар гостя.

Квартира, сформована поєднанням трьох менших в одну, займала цілий поверх і геть не пасувала нашому району. У нас, у Бернштайнів, квартира була вельми велика, на три кімнати, але що з того, як одну ми здавали в найми. Не було в нас і водопроводу, клозет був один і на подвір’ї, а воду для миття і приготування страв носили з-під дворового курка, що стояв підозріло близько до клозету. Грілись ми вугіллям, яке спалювали в буржуйці. На Налевках так усі жили.

У Шапірів було інакше. Якуб викупив цілу кам’яницю, але записав її на Емілію, і Шапіро жили у власному домі, чого у варшавських кам’яницях майже не траплялось. Крамниці в партері та співмешканці платили невеликий чинш, значно менший від ринкової вартости, бо Якуб гроші заробляв ув іншому місці, але потребував репутації доброчинця для бідних. Тож власним коштом підвів до квартир воду і опалення, а для себе з сім’єю зарезервував цілий поверх, на якому об’єднав усі квартири, які там були.

Звісно, він міг просто виїхати і оселитись у якомусь із гарних сучасних помешкань на Жолібожі, у хорошій частині Середмістя, на Мокотові чи на Саскій Кемпі, чи й узагалі, як Кум,— у віллі за містом, але не хотів. Північна Дільниця, зі смородом її прокладених по вулиці ринштоків, із п’ятничним запахом човленту і з неповторним брудом була єдиною вітчизною, яка в нього була, і покинути цю вітчизну він не міг. А що не міг, то й не хотів. Не хотів асимілюватись. На Налевках у Варшаві був у себе, у малому Єрусалимі, життя на Мокотові означало життя в Польщі, а Якуб у Польщі жити не хотів, бо не любив Польщу, а ще дужче не любив асимілянтів, не любив тих жидів із вищих класів, котрим Наливки, Міла чи Смоча смерділи гірше, ніж найзасраніші польські чи руські села, бо нужда і сморід польського хлопа не були їхньою нуждою і смородом, тому нужда і сморід Налевок, сумнівні ґешефти, торгаші з клунками на спинах, увесь цей пропахлий часником і приправами передпокій Азії були їхньою нуждою і смородом, котрий хотіли змити з себе якомога швидше і якомога ретельніше.

Якуб не хотів нічого з себе змивати. Було щось демонстративне і нахабне в тому, як він парадував Налевками в найдорожчих костюмах від Заремби, як перестрибував калюжі в мештах, котрі блистіли сильніше, ніж чоботи польського ротмістра, як їздив Північною Дільницею у своєму «б’юїку». Люди, наші люди, жидівська біднота, не дивились на нього з неприязню, яку берегли для польських панів, не дивилися на нього із заброньованою для них ненавистю і страхом, не відчували заздрости. Якуб Шапіро носив ті костюми і їздив на «б’юїку» ніби від їхнього імені, бо Якуб Шапіро залишився одним із них. Жив на Налевках, у власній кам’яниці, але на Налевках. Не говорив польською до тих, хто не хотів польською слухати, і хоча був геть байдужий до Бога і традицій, все ж своїм невір’ям і погордою до звичаїв не дошкуляв нікому, кому це могло б заболіти.

На вулиці шанобливо кланявся старшим, котрим належало кланятись, так само шанобливо кланявся жидівським журналістам і письменникам, котрі засідали в себе у Спілці жидівських літераторів та журналістів на Тломацькому, 13, бо вважав їх основними творцями жидівської ідентичности та окремішности, оточував небаченою охороною та опікою, небаченою вже тому, що бандити передусім навіть не думали про напад. Шанував навіть тих, котрі були йому відвертими ворогами, як-от Зінґер. А якби подумали — він би помстився.

Дружина Шапіро чекала на кухні. Вони не були пошлюблені, але всі визнавали, що Емілія його дружина, і хоч за документами досі мала жіноче прізвище, Каган, ніхто не звертався до неї інакше, ніж «пані Шапіро». Даниїл із Давидом бавилися в шашки на дивані скромно і елеґантно обставленої вітальні. Глянули на мене, втупилися в мене, дивились, зацікавлені, трохи відсторонено, трохи з надією, дивились на когось, хто був між їхнім світом і світом дорослих.

— То молодий Бернштайн,— просто сказав Шапіро.— Тепер буде з нами.

— Ви їли? — заклопоталась Емілія Шапіро з дому Каган, не ставлячи під питання присутність нового і чужого квартиранта.

— У Рифки, і ще сосиски з возика. Де хлопцеві постелиш?

— У гостьовій спальні. Ти знаєш, ту американську льотчицю досі не знайшли? Так за неї переживаю... То я нині в газеті прочитала.

Якуб на хвилю зупинився. Передовсім подумав, що де його обходить якась американська льотчиця. Потім — що його засмутила ця звістка. Сподівався, що її знайдуть.

Мені показали моє місце. Емілія принесла постіль.

Я вклався, вперше в житті вклався настільки не в себе вдома. Якуб звично вклав синів спати, потім Шапіри замкнулися в спальні, я ж не міг заснути. Встав, сів біля вікна.

За вікном, на вулиці Налевки, линув сірий кашалот. Зиркав на мене спаленілим оком, великою головою черкав комини.

«Літані, мене звати Літані. Попіл волосся твого, Суляміт»,— заспівав, оголюючи повну зубів щелепу, а тоді згорнувся, завихляв поміж кам’яниць і зник з-перед моїх очей.

ג
Гімель

У Варшаві на Банковій площі, біля Уяздовського шпиталю, на офіцерсько-журналістському Жолібожі, на Мокотуві, на Саскій, на гіподромі, у Бельведері, у Міністерстві військових справ, на Гожій та на Маршалківській свято Йом Кіпур припадало на середу, 15 вересня 1937 року від Різдва Христового, припадало і мало кому впадало у вічі. Минуло непомітно. У «Кур’єрі» за 16 вересня жодного слова не написано про Йом Кіпур.

У Єрусалимі день Йом Кіпур минав спокійно. Біля Стіни Плачу товклися юрми молільників. За гру на шофарі всупереч приписам поліція заарештувала такого собі Арі Качера, члена Бетару. У божниці єрусалимського Старого Міста знайшли бомбу, котра так і не зчинила того, для чого призначалась,— тобто не вибухнула.

У Варшаві на Гусячій, на Смочій, на Налевках, на Новолип’ї, на Кармелітській, на Милій, на Лєшні та на всіх інших жидівських вулицях Північної Дільниці, Праги, Пельцовизни та Повісля свято Йом Кіпур припадало на середу, 10 тішрея 5698 року від створення світу. У «Нашому Погляді» огляду свята Йом Кіпур присвятили цілу шпальту.

У вівторок увечері жидівські вулиці Варшави переповнювались людом, автобуси і трамваї ходили порожнем, усі побожні жидове пішли до синагоги на Кол Нідрей.

Ще від дня моєї бар-міцви я завжди ходив до синагоги з батьком, як і кожен жидівський хлопець. Спершу батько відправляв капарот: для відпущення гріхів крутив над головою білим когутом, тоді когута вбивав, мама обливала тушку окропом, скубала, патрала. Мені подобався вид півнячих нутрощів. Далі мама брала тесак і ділила когута на частини, щоб роздати бідним. Голови в нього вже не було, тому мама спершу відтинала йому лапки і шию, на росіл, тоді відрубувала ноги, відрубувала крила, тоді вже безногу і безкрилу півнячу тушку ділила тесаком іще навпіл, на дві половинки жилавої півнячої грудки.

Тоді ми з батьком ішли в синагогу.

Праворуч і ліворуч від кантора ставали чоловіки із сувоями Тори, а кантор арамейською мовою співав про присяги, які ми будемо складати цілий рік у проміжку між цим Йом Кіпуром і наступним. Кол Нідрей, весарей, ушевей, вахарамей, веконамей, векінусей, вехінуєй.

Усі наші минулі присяги та обітниці вважались уневажнені.

Батько мені пояснював, що то має не буквальне значення, не означає, що побожний жид може не дотримувати слова. Пояснював, що це має означати відкуп за обітниці, яких ми не зможемо дотримати попри добру волю, з якою цю обітницю приносили.

А може, то Шапіро мені розповідав про свого батька, може, то батько Шапіро пояснював значення Кол Нідрей, а не мій?

Тіло мого батька розділене, як тіло когута на капарот.

Редактор Соколінський у «Кур’єрі» згадував про кожну знайдену частину тіла Наума Бернштайна. Останньою знайшли голову, замотану в батьківський халат разом із документами, і все прояснилось.

Я не хотів про те чути. Я вже два місяці жив новим життям. Вхопив худе тіло свого батька за кістки, сильно розкрутив над головою і приніс у жертву, як когута.

Поміж кам’яницями в повітрі поволі перевалюється масивне тіло кашалота, морські жолуді, що понаростали на його шкіру, поволі роззявляються зубатою пащею.

Літані. Літані. Літані.

Я не переймався похороном батька. Не замовляв кадіш. Не знаю, чи хтось замовляв. Гадаю, так, але не знаю. Був, зник, його немає.

— Да маме ін брідо зене авек ка Ломже, ци де швестойо...— сказала Емілія Шапіро за одним із перших моїх сніданків у їхній оселі, із самою Емілією, Якубом і хлопцями.— Янкев от зай ґеґебм с’ґельт.[19]

У її їдиші був майже нечутний, а проте чужорідний акцент, знак того, що з дитячих літ польською балакала так само добре, як і нашою. Якуб раптом пильно глянув на неї з-над своєї тарілки.

Я мовчав. Їв. Мені смакувало. Якуб дав їм гроші, вони виїхали.

Їм добре десь далеко. Але, може, це казали хлопцям?

Пізніше ми займалися в гімнастичній залі «Гвязди» на вулиці Лєшко, я займався в позиченому Шапіро завеликому спортивному костюмі та перемотував собі долоні.

Сам Шапіро вже не займався. Уже не вважався боксером, тепер був тренером. За два місяці, що минули від його останнього бою до Йом Кіпуру, він виразно погладшав, набрав принаймні кілька кілограмів і мусив дати кравцеві камізельки і піджаки, щоб той їх розширив.

Тепер він вчив молодняк, як правильно перемотувати долоні.

Найважливіше — зап’ястя. Я бачив багатьох боксерів, котрі перестали бути боксерами, бо не дбали про зап’ястя і вже нікого не могли вдарити своїми руками, що звисали на передпліччях, як голівки зів’ялих тюльпанів. Тож я старанно перемотував руки, відчуваючи на собі погляд кашалота.

Він підносився над вулицею Лєшно і втягував ніздрями запах поту хлопців, юнаків і чоловіків, котрі стрибали на скакалках, били шкіряні груші, билися з тінню, присідали і підстрибували.

Чекав. Співав тиху пісню мисливця.

Тим часом Шапіро почав спаринг зі щитками з одним молодим хлопцем, ще молодшим за мене, але вищим і фізично краще розвиненим. Він тренувався із затятістю ротвейлера. Я придивлявся збоку, чекав своєї черги.

— Ліва, поворот, ідеш, ідеш, гак, ідеш! — кричав Якуб.

Рукавиці били в щитки на його долонях: бах, бах, бах, як оплески, швидко, раз по раз. Якуб кричав, працював ногами, як на справжньому поєдинку, підставляв хлопцеві щитки, то прямо, то боком, то вниз під аперкот, то клав на живіт, вимагаючи ударів у корпус, а молодий боксер бив, і без вилясків, швидкими ощадними стусанами.

— Перехід! — вигукував Шапіро і креслив щитком розлогий серповий удар.

Хлопець пірнав під щитком, що цілився йому в голову, проходив на зігнутих ногах і негайно контратакував своїм серповим, з іншого боку, із милим вуху гуком удару об уже підставлений тренером щиток на іншій руці.

— Ноги, працюй, працюй, працюй!

Працював, ноги постійно рухались, ніби підлога під ним була з розжареної сталі.

— Працюй, бля, що це таке, хую ти риб’ячий, так хіба дупу можеш підтирати, працюй, працюй, лівою, лівою, що то за шмата, працюй, ліва, ліва, ліва, ліва має бути довга, довга рука, що в тебе там за кінчена кукса! Витягни! Перехід! Працюй, бля, раз, ухилився, ліва, права, краще, працюй, курво, рухайся, ліва, права, працюй, курво, що стоїш, не думай, бля, працюй, ухилився, права, працюй! Гак, лівий серп, вниз, вниз, бля, вже краще, довша рука, довша, не кукса, захват, лівий, правий, лівий серп, добре! Нога піді мною, підходь, добре, дистанцію тримай, що це, бля, що це, що ти за каліка, лівий, правий, ухилився, піді мною проходь, піді мною, нога, добре, та сама серія, лівий, правий, ухилився, правий, серп, що це, моя бабця так махає руками, та сама серія, працюй, лівий, правий, ухилився, правий, серп, тримай захист, хую риб’ячий, наступного разу проб’ю, та сама серія, лівий, правий, ухилився, правий, серп, та йоб твою мать, рука, захист тримай, рука, йоб твою мать, це бокс? Оце бокс? Оце гімно? Інвалідище, вали мені з клубу, лівою, лівою, працюй, захист, руку вище, бо проб’ю, руку, та йоб твою!..

Пробив. Гримнув хлопця щитком у скроню, хлопець заточився і сів на ринґ, обводячи все навколо посоловілим поглядом.

Я залишив маму і брата. Нема їх. Зникли. Виїхали до Ломжі. Нікого немає. Нікого не лишилось. Усіх залишив. Тільки я залишився. Літані втягував ніздрями запах мого поту, обмацував мене тихою піснею.

— Ну добре, добре, вставай, гарно, є поступ! — крикнув Шапіро, зненацька вже задоволений своїм учнем, ніби ще секунду тому то не він бештав його на чому світ стоїть.

Я залишив маму і брата. Бо хотів боксувати. Бо хотів побачити Шапіро, як він виходить на ринґ.

Я перев’язував долоні. Зап’ястя, долоню навхрест, кісточки, навколо великого пальця, знову зап’ястя. Тоді став під стіною, придивлявся.

— У тебе довгі пальці, як і в мене,— зауважив колись Шапіро, дотягуючи бандажну стрічку на моїй лівиці.— Мені від початку казали, що то пальці піаніста, а не боксера. Ну, потім здивувалися.

Мій батько, розділений на частини, плив у глибоких водах, а я вчився ходити, тримати руки, ховати щелепу за правою груддю і лівим барком.

Я був як немовля, котре вперше в житті спинається на власні ноги, спираючись на стіну.

У залі «Гвязди» я народився наново. Тримав лікті близько до себе, коли Шапіро бив серпом і простим.

Донині ступаю кроки, яких навчився тоді, донині ходжу дорогами, які тоді проторував, донині слухаю слів, сказаних мені ще тоді.

Мені було сімнадцять. Я залишив маму і брата, і тіло батька мого розділене на капарот.

Дні були вкрай подібні між собою, а водночас разюче відмінні від усіх проминулих днів мого попереднього життя — кожен із них збуджував, ніби гріх, і щоразу надвечір я вкладався спати в нетерпеливому чеканні наступного дня.

Ночами я будився, кричав, тоді до мене приходила Емілія Шапіро і гладила мене по голові. Я знав, що десь там, поміж кам’яницями, подвір’ями, над Віслою і над мостами ховається Літані, сірий кашалот зі спаленілими очима.

— Спи, хлопчику, спи...— муркотіла до мене польською. Вкладалась біля мене і по-материнськи тулилась до мене, хоч і не була моєю матір’ю, але була тепла, пахла жінкою або одеколоном Шапіро.

Часом я прокидався і слухав, як вона злягається з Якубом, слухав її зойків, а тоді рано дивився на неї в кухні та думав про ті зойки.

Щоранку механік із гаража Динаси приганяв «б’юїка». То було вже після сніданку, який готувала Емілія, завжди з’являлись на столі хліб із маслом, молоко, часом сир чи вудженина. Усе трефне і все розкішне, приготоване і подане мені з любов’ю, якої доти не знав.

Вона була тепла, турботлива, ні про що мене не питала, нічого від мене не чекала, ні про що не просила, нічого не вимагала. Часто торкалась мене.

Тоді я подумав, що вона краща від моєї рідної матері. Нині не знаю. Не пам’ятаю. Не пам’ятаю, яка була рідна мати моя. Краще пам’ятаю Емілію Шапіро.

Ні, то неправда. Я точно пам’ятаю, яка була моя рідна мама. Моя люба жидівська мамеле не була люба жидівська мамеле. Пам’ятаю її нечулість, коли Шапіро забрав батька, щоб його четвертувати.

Нині я знаю, чи радше здогадуюсь: моя жидівська мама напевне мене любила. Але я ніколи не відчував, що мене люблять. Може, не мав часу.

Як же то смішно, думаю собі нині, старий генерал пише на машинці про те, що мама його не любила. Скільки крові в мене на руках... А думаю про те, що мама мене не любила, таталуф Моше Інбар пише на машинці, що мама його не любила.

З неї променів холод, який не зникав ніколи, навіть коли притуляла мене до себе. Коли цілувала, її вуста залишались холодні, хоча губи в неї були теплі звичайним теплом людского тіла. А може, вона й зовсім нас не цілувала.

Емілія Шапіро була тепла і м’яка, як тісто на шабасову халу, котре вона іноді сама робила, вимішувала, а я загіпнотизовано дивився, як її рівні пальці занурюються в тісто, тісто поміж її пальцями. Я хотів бути тим тістом. Хотів, щоб вона занурила в мене руки.

Я дивився, як вона любить своїх синів, як любить їх тілом, руками, головою. Як їх цілує, як вкладає спати, як їх годує, як дбає про них.

Дивився, як любить своїх синів Якуб. Він був геть не таким батьком, як мій, відрізнявся від усіх батьків, яких я знав, і я гадаю, що він був геть не такий, як його власний батько.

Батько Якуба охоче пускав до руху кулаки і різки, Якуб ніколи не вдарив дитину.

Якуб стріляв у людей, перетинав горла невинним дідам, але ніколи не вдарив дитину. Не знаю, чому так. Страждання дитини вартує не менше і не більше, ніж страждання дорослого чи старого, чи й узагалі нічого. А Якуб просто був такий.

Якуб ставився до своїх синів серйозно. Якуб і до мене ставився серйозно. Із Даниїлом і Давидом Якуб говорив як із маленькими людьми. Маленькими, але людьми.

Я ледве їх собі пригадую. Стерлися з моєї пам’яти. Вони були близнюки, двояйцеві, дуже схожі, але не тією нелюдською схожістю однояйцевих близнюків. Хіба що Даниїл був більш рефлексивною, меланхолійною дитиною, віддавав перевагу книжечкам і дерев’яним кубикам, а Давид був такий собі лобуряка.

Я вже ніколи не повернувся додому. Сотні разів проходив свою кам’яницю, ніколи не зайшов навіть на подвір’я. Не відмолив кадіш за свого батька. Не знаю, де поховали його четвертоване тіло, донині не знаю, що сталося з тим тілом.

Я снідав і дивився на Емілію, як вона крутиться в кухні. Тоді я ще не знав, що ніколи більше не побачу ні маму, ні брата, проте знав, що не хочу до них повертатись. Шапіро не їв, бо зразу по сніданку ми їхали до паштетярні на Лєшно, де він снідав за столиком із Капліцою, Радзівілком і газетами.

Мені дозволяли сісти збоку, Шапіро замовляв мені каву, я не чув їхніх розмов, бо вони завжди розмовляли впівголоса, але знав, про що вони розмовляють.

Тож я пив каву, тоді ми пішки йшли кілька метрів до зали «Гвязди», котра також розташовувалась на Лєшні. Шапіро, поки боксував, бився за «Макабі», але до зали «Гвязди» йому було ближче, тому саме у «Гвязді» тренував молодь. А позаяк він був Якуб Шапіро, то міг тренувати молодь, де йому хотілося, бо його всюди були раді бачити.

Першого дня Шапіро дав мені блаватні спортивні штани, білу борцівку, м’які білі шкарпетки і чорні боксерські черевики по щиколотку, з білими шнурівками.

Я те все вдягнув на себе. Шапіро носив ідентичний одяг. Показав мені, як перев’язувати долоні, тож я перев’язав і почав свою щоденну науку.

Залишив маму. Залишив брата. Залишив тіло мого батька в невідомому місці, ніби скинув їх усіх до шеолу.

Хай у шеолі зостануться. Навіки.

Після одного з перших моїх тренувань ми поїхали на Керцеляк, їздили туди щовівторка і щоп’ятниці, котрі традиційно були торгові дні. Я волію згадувати це, волію радше згадувати наші походи торжищем, ніж мого батька, брата і матір. Тоді я вперше склав йому компанію.

На Керцеляку Якуб як звикле припаркував «б’юїка» з боку Окопової, і ми пішли далі, у бік Вольської і Холодної, я за ним як тінь, поміж накритими брезентом будами, де кожен продавав усе, із будки, розкладки, кабінки, де нас супроводжував хор вітань під акомпонемент передзвону трамваїв лінії Т і Z.

Добридень пану, пане Шапіро. Моє шанування, пане Шапіро. Пане Якубе, страшенно радий. Сервус, пане Шапіро. А ґітн туеґ, реб Шапіро, а ґітн.[20]

Вітався кожен, і баба, що продає картоплю і буряки, і молодий крамар, власник будки з костюмами за двадцять злотих, жидівський антиквар і бідняк, у котрого на продаж було хіба три пари дамських панчіх, майже не ношених, котрі він повісив собі на передпліччя і потрясав, ніби вірив, що так точно знайде собі охочого викласти злотий; вітався голуб’яр із клітками, повними галасливого птаства, вітався продавець мандолін і гітар, біля кіоска котрого постійно лунає бренькіт, а також базарний кравець, який оселився на помості ніби на сцені, віровизнання Мойсеевого, але віри атеїстичної, котрий працював на деренчливій машинці марки «Зінґер», на якій він просто на місці нашвидкуруч перешивав одяг.

Тоді саме не шив, чекав клієнтів. Погладжував чорний облуплений лак машинки, єдиної своєї живительки, ніби торкався хребта корови, з молока котрої живе ціла сім’я. Його звали Юзеф Штайгец і все, чого він хотів від життя,— мешкати на Керцеляку.

Ми йшли далі.

В унісон із привітаннями юрба перед нами розступалась — відступали баби, котрі накривали собі плечі барвистими коцами, поступалися місцем бородаті жиди в халатах, бідних і багатих, але частіше бідних, бідняки в самих сорочках, трохи багатші в піджаках, светрах і легких пальтах, іноді траплялась суконка, часом навіть елегантний тренч, але рідко, дуже рідко, на Керцеляку був люд переважно з Червоної Волі, де тренчі майже не носили.

На головах котелки, капелюхи, картузи, мисики, дамські капелюшки, але здебільшого — великі хустки.

Не всі знали Якуба Шапіро. Усі продавці, але тільки деякі клієнти. Проте коли він отак ішов крізь юрбу, йому не доводилося штовхатись. Юрба сама розступалась. Було в Якубі щось таке, що казало їм розступитись, щось таке, що колись змусило води розступатися перед Мойсеєм.

Шапіро мав єдину справу, квапився, тому на вітання не відповідав. У цьому сенсі міг дозволити собі навіть більше, ніж Кум.

Кум був як батько. Не міг ігнорувати привітання, мусив на них доброзичливо відповідати, бо тільки це гарантувало, що ніхто не стане на захист людини, котру Кум повинен покарати. Якщо Кум ігнорував чиєсь вітання, для проігнорованого це означало хіба турботи. А неласка в Кума — то щось, чого краще не заслужити, всі те знали.

Справи Шапіро мав у ресторані, що стояв на Керцеляку. То було паскудне місце, розташовувалось у дерев’яній буді, з якої безладно виступали чавунні труби з печей, пристосованих до готування найпростіших страв: фляків, біґосу, найдешевших сердельок, шніцелів по-варшавськи і тефтелів.

Усередині столики стояли так густо, що годі було допхати туди ще хоч один. Тут панував звичай безцеремонного підсідання, тут не раз доводилось їсти, не сідаючи, але Шапіро це, видно, не хвилювало.

Коли ми ввійшли досередини, власник, товстий хлоп’яга на прізвище Хороманчик, помітив нас і поглядом показав на двері двом гаврикам, котрі саме витирали хлібом тарілки від фляків. Ті негайно вийшли, проминули Шапіро, зминаючи кашкети в руках.

— Добридень, пане Шапіро,— прошепотіли хором.

Якуб повісив капелюха на стійку, сів за столик, клацнув пальцями на обслугу, замовив фляки по-варшавськи і чарку горілки.

Фляків йому дали подвійну порцію, горілки — цілу пляшку. Дістав із кишені тонкий нотатник і своє незмінне перо.

Не мав потреби оголошувати, що вже є. Усі те знали. І той, хто мав прийти, докладно знав, що має прийти. І що Якуб Шапіро не повинен чекати.

Отож прийшов Толєк-Голубник, котрий тримав з боку Лєшна сто двадцять кліток із голубами, звичайними, расовими і псевдорасовими, віддав двадцять злотих. Прийшла баба, котра продавала бляшані відра в частині базару з залізними виробами, між Окоповою і Холодною, віддала двадцять три злоті. Шапіро занотував.

Прийшов власник солідного критого кіоску з обігрівом та грошовим антикваріатом, де торгували всім: від царських жовтих монет до японської валюти, старих царських паперових рублів, повоєнних марок часів гіперінфляції. Вклонився, привітав Якуба на їдиші, поклав п’ятдесят злотих, п’ятдесят злотих потрапили в кишеню піджака Шапіро, у нотатнику з’явився відповідний запис.

Прийшов розпущений продавець мандолін, віддав двадцять. Запис.

Прийшов і швець Боровський. Якуб на нього глянув, коли той зайшов до кнайпи, і зразу зрозумів, що будуть проблеми.

— Пане Шапіро, любий пане Шапіро...— несміло почав Боровський.

Шапіро перегорнув два аркуші назад.

— Минулого тижня пан теж не заплатив,— сказав йому.

— Пане Шапіро, бо моя жінка хоче доньку видати, то треба весілля...— мало не розплакався Боровський.

— Пане, як думаєш, хто тобі гірше зробить — твоя жіночка чи пан Панталеон?

— Пане Шапіро, не знаєш ти мою жінку...— Боровський не жартував.

Шапіро, попри все, розреготався.

Відсунув тарілку з фляками, налив собі ще горілки, випив. Підійшов до Боровського і гупнув його коротким сильним гаком у сонячне сплетіння, ніби змією вкусив.

Боровський повалився на землю. Шапіро наступив йому черевиком на шию.

— Завтра. Принесеш, пане, до паштетярні Собенського заборговані сорок злотих і двадцять кари, разом шістдесят. Зрозуміло?

Боровський лише зойкав.

— І не підведи мене, пане Боровський. Бо інакше будуть пана з кар’єра по шматках діставати, а в труні ті кавалки доведеться хіба дротом прикрутити.

Якуб глянув на годинник. Ще й полудня не було, а він уже побив людину.

Боровський утік з їдальні. Після нього прийшли й інші, наприкінці заплатив Хороманчик, Якуб доїв свої фляки і попросив запакувати йому їжу з собою, що товстий шинкар зробив негайно, додав до замовлення навіть пляшку порядного вина, котре точно не входило до меню закладу.

Таким тоді було моє життя Мойсея Бернштайна.

Тренування в залі «Гвязди». Керцеляк. Часом — візит до Рифки.

Вдома Емілія. Забавки з дітьми Якуба й Емілії, Даниїлом і Давидом.

На Йом Кіпур, більш ніж через два місяці з моменту, коли я замешкав у Шапіро, я вже більш-менш умів ходити по-боксерськи і мав свої рукавиці.

Також у місті — принаймні в нашій його частині — стало відомо, що я живу в Шапіро, і я швидко зрозумів, що, коли йду вулицею, йду нею вже не як Мойше Бернштайн, син Наума. Я Мойсей, хлопець, котрий ходить із Шапіро. Кілька побожних жидів, котрих я знав із попереднього життя, зовсім перестали відповідати на мої щирі привітання. Але скільки раніше було побожних жидів, котрі взагалі помічали моє існування? Зараз крамарі перші казали: «А ґітн туеґ, дем бухо, а ґітн! Ме’от ах ду ланґ ніш ґізеен, немц зах епес, немц![21]» — і частували солодкою булкою чи яблуком. Лобуряки, з якими раніше мені б довелося битися чи втікати, не озираючись, самі сходили з дороги.

Я був хлопцем Шапіро. Я вперше в житті був кимось.

А може, мене й узагалі не було.

У надвечір’я Йом Кіпур, замість іти на Кол Нідрей, ми з Магдою пішли до театру, на «Вдову Ядзю» Рушковського в сценічній адаптації Тувіма. Ставили в Польському театрі. Ми мали піти до театру наступного дня після смерті мого батька, але не пішли. Пішли аж через два місяці, у надвечір’я Йом Кіпур.

Домовилися зустрітись на площі під Універсальною страховою конторою на розі Коперніка і Северинової, біля самого театру. Мені не можна було показуватися в неї вдома. Хлопець Шапіро, то всі знають. Вона жила недалеко, на Смочій, 33, біля рогу з Гусячою. Я теж не хотів, щоб вона показувалась в оселі Шапіро.

Стала там, чекала на мене. Я глянув на годинник, оце тоді його вперше вдягнув, носив на лівому зап’ясті: не спізнився. То вона прийшла зарано. Всміхнулась, побачивши мій жест.

На ній була проста блаватна сукенка з білим коміром і чорні черевички без підборів. Старанно вклала ясні кучері.

— Ти є,— просто сказала.

За ці два місяці ми бачилися лише кілька разів, на вулиці. Я їй кланявся, вітався, вона відповідала на привітання. У першу і другу зустріч я не затримувався, бо йшов із Шапіро.

— Що, подобається тобі та дівчина? — запитав він за другим разом, коли ми її проминули. То був паркий серпневий вечір. Ми поверталися з тренування, на плечі в мене була полотняна торба з рукавицями, черевиками і гімнастичним одягом.

— То лише приятелька,— відповів я.

Шапіро почав сміятися і так сміявся цілу дорогу додому. Вдома про все розповів Емілії.

Мені було соромно, особливо перед нею.

Емілія не сміялась. Потягла мене до великого дзеркала, стала за мною, тримаючи мене за рамена. Приглядалась до мого обличчя.

— Ти змужнів. Ти вже як мій Якуб. Можеш подобатись дівчатам,— прошепотіла мені на вухо.

Я засоромився ще дужче. Тоді ще не розумів, бо не знав природи цього почуття, як не знав природи і складности інших почуттів, не знав, що відбувається в моєму серці та в моєму тілі, але я жадав дружину Якуба Шапіро так само, як жадав Магду Ашер, а водночас по-іншому. Сильніше і не так сильно.

— Якубе, ходи-но сюди! — погукала чоловіка.

Той ввійшов до кімнати зі шматом ковбаси в одній руці та з газетою в іншій.

— Подивись, який він.

Якуб поглянув на мене, і я поглянув на себе. Я був уже іншим Мойше. Я був хлопцем Шапіро. Худим жидівським хлопцем у завеликих штанах і піджаку, у старій крапчастій сорочині. Сорочки я мав дві, костюм один. Скроні виголені, нагорі волосся довше і з проділом.

— Треба його якось вдягти,— сказала Емілія.

Шапіро подивився на моє обличчя в дзеркалі та скривився, ніби оце щойно побачив мій нещасний одяг.

Через дванадцять годин я стояв у примірювальній кімнаті кравецького ательє.

— Пане Шапіро! — зрадів, побачивши нас, кравець.

Ранок був серпневий і варшавський. На Налевках пахнув човлент, деінде пахнула ароматна резеда. Кравецька майстерня Тадеуша Заремби стояла на Кошиковій, 52, в одній із гарних кам’яниць на тій шикарній вулиці, яка пахнула, власне, резедою. У попередньому житті мені сюди ходу не було, але я тут уже бував, коли ми з Шапіро і Кумом заїжджали до Рифки Кій, то за кільканадцять будинків звідси, під номером 68.

За кришталевими шибками вітрин обабіч виходу стояли манекени, зодягнені в різні поєднання сорочок, піджаків, краваток і метеликів. Я їх добре пам’ятаю: ліворуч брунатні картаті та ялинчасті твіди, підготовані вже на осінь, до них вовняні краватки, збоку парасолі, картаті картузи і ажурні рукавички для кермування; праворуч смокінґ і фрак, та ще лискучий циліндр, ціпок і білі рукавички з оленячої шкіри.

Ми ввійшли.

— Пане Шапіро! — зрадів, побачивши нас, кравець, як я вже писав, але клієнт, котрий тоді стояв у закладі, нітрохи не зрадів. То був високий, стрункий і сивий чоловік з англійськими вусами в блаватному костюмі, на око — теж англійському. Він саме переглядав зразки матерій на сорочку, різко повернувся, коли ми ввійшли, і зо дві секунди з явною відразою придивлявся до нас.

Так, Шапіро був одягнений дуже пристойно, у двобортний костюм із сірої фланелі, очевидно добротний, хоч не показово дорогий. Як мені нині здається, двоколірні чорно-білі гольфи вже переходили межу показушности, як і золоті запонки з червоними рубіновими голівками, які він того дня саме вирішив одягнути.

Високий чоловік з англійськими вусами скривився. Читав Шапіро, ніби книжку, так легко, як це вміють робити люди його класу, люди його арійської породи, зросту і пихи, про котру я ще не знав, що ненавиджу її, проте вже ненавидів.

Їхні погляди перетнулися. Шапіро і чоловіка, котрий переглядав зразки матерій на сорочку.

Високий, стрункий старший пан з англійськими вусами відразу знав, хто перед ним. Жидок. Бандюк. Апаш. Гангстер. Він не хотів зв’язуватися з жидівським уркою з Налевок. Недоречність жидівського урки з Налевок у розкішному закладі Заремби ображала класову вагу старшого пана — і, як виявилося пізніше, етнічну також.

Клієнт виклично поглянув на Зарембу. Кравець знітився.

— Пане Зємбінський, вже повертаюсь до пана. Тим часом Пйотр займеться паном Шапіро і нашим молодим гостем,— сказав, киваючи на челядника.

Пана з англійськими вусами явно обурило те, що його взагалі згадали в одному реченні з паном Шапіро. Згорнув каталог зі зразками білої та блакитної єгипетської бавовни, шаркнув ногою, крутнув вусом.

— До побачення, пане Зарембо,— сказав так холодно, ніби прямим текстом казав, що сьогодні першим ділом змінить собі кравця.

Узяв із вішака сірий гомбурґ і вийшов, замикаючи за собою двері з показово ображеною делікатністю.

— Прошу пробачення,— муркнув Заремба.

— Пане Зємбінський?..— запитав Шапіро, виразно зацікавившись.

— Він, пан прокурор Зємбінський,— відповів Заремба.

— А він має щось спільне з Анджеєм Зємбінським, боксером?

— Та хіба те, що його виплодив. То чим я можу пану служити, пане Шапіро?

«Пану чи пана грошам?» — подумав я, коли Заремба питав, чим може служити, бо був іще молодий, дурний і не розумів, що це те саме. По хвилині я став посеред закладу, простягнувши руки на рівні плечей, челядник знімав із мене мірку, нотував заміряні кравецьким метром числа. Моє худе тіло зміряне і записане до кравецького формуляру замовлення.

Заремба з Шапіро вибирали матеріал на костюм. Зрештою Шапіро показав мені зразки темно-сірої фланелі з делікатними, майже непомітними смужками.

— Подобається?

Я кивнув. Я в житті не бачив такої гарної матерії.

— Один борт на три, камізелька, дві пари штанів, дві білі сорочки, дві блакитні, краватки чорна, сіра, блаватна і блаватна в смужку, чотири пари шкарпеток,— наказав Шапіро.

Сто вісімдесят злотих платить готівкою. На жидах найдешевший костюм можна купити за двадцять п’ять, найкращий у Ябликовських — за сто. Я ніколи не мав нічого дорожчого, ніж за десять злотих. Шапіро виклав усю суму зразу, відлічив із грубої пачки банкнот у кишені, ніби за хліб заплатив.

— За тиждень прошу пана з’явитись на примірку,— відповів Заремба.

Я з’явився. До того ми ще пішли до Кєльмана, замовити мешти.

Через місяць, замість іти до божниці на Кол Нідрей, я пішов із Магдою Ашер на «Вдову Ядзю» в Польський театр.

З її першого погляду я зрозумів, що вона бачить перед собою когось іншого.

Ми йшли вулицею, я дивився на себе у вітрини. Я був кимось іншим, уперше в житті так одягнений, у костюмі, у лискучих мештах, у білій сорочці з чорного краваткою, справжній тобі пуриц, навіть із білою хустинкою в кишені піджака.

А перш ніж я вийшов, Шапіро уважно і задоволено пообдивлявся мене, тоді зняв із руки годинник марки Glashutte.

— Дай руку,— сказав і застебнув годинник на моїй лівиці.— То автоматичний, накручувати його не треба. Він сам накручується, від руху руки.

— То, може, хай ліпше носить його на правій? — стиха докинула Емілія з кухні. Шапіро вибухнув сміхом.

Вона підглядала за мною, коли я займався онанізмом. Тоді я ще того не знав. А може, то вони говорили про котрогось зі своїх синів?

Я лежав на своєму ліжку в одній із трьох спалень квартири Шапіро, зсунув ковдру і, думаючи про тіло Емілії Шапіро та про тіло Магди Ашер, поволі займався онанізмом, пильнуючи, щоб не видати жодного звуку.

І тоді я побачив її, за прочиненими дверима, ледь помітну в слабенькому світлі вуличних ліхтарень. Раптом сягнув по ковдру.

— Не зупиняйся,— сказала так, що я не міг зупинитись і не зупинився.

Дивилась на мене, я відчував, що мене ґвалтують і тому люблять, і досі я в цілому житті не знав нічого більш збудливого. Вона дивилась на мене, як на Якуба.

Шапіро сміявся, але, крім годинника Glashutte, дав мені двадцять злотих на квитки і каву після театру. Раніше не давав мені жодних грошей, а я не наважувався просити. У мене були п’ятдесят своїх, але я ховав їх на чорний день, на момент, коли Шапіро викине мене з дому, а я був певен, що такий момент прийде несхибно, а повернутися в отчий дім також не міг, не після того, як залишив маму і брата.

Магда чекала під Універсальною страховою конторою, у скромній суконьці з білим коміром і дивилась на мене, на мене в новому, першому справжньому костюмі, котрий лежав на мені як влитий. У моєму темно-сірому костюмі я вже не був худим жидком із Налевок, я був худорлявим елегантним юнаком із семітською вродою.

А то є велика різниця між жидком із Налевок і худорлявим елеґантним юнаком із семітською вродою.

За день до того я прочитав у «Кур’єрі», що з мосту Понятовського у Віслу стрибнула якась посередньо вбрана жінка, прагнучи покінчити із собою. Це я донині пам’ятаю, бо саме тоді подумав про свій новий костюм. Журналіст «Кур’єра» пильно звернув увагу на те, що жінка була вдягнена посередньо. Саме так. Посередньо.

Могла бути вдягнена добре, могла бути вдягнена бідно, могла бути вдягнена посередньо. Ні добре, ні бідно. Посередньо. І та посередність згадувалась якраз у контексті її самовбивчого стрибка. Стрибнула у Віслу, вдягнена посередньо. Тому, можливо, дружина крамаря. Або служниця, котра доношує одяг після доброї пані. Або дружина скромного урядовця. Або сама скромна урядовиця. Але саме така вона скочила до Вісли. Посередньо вдягнена.

Не стрибала до неї нещаслива, хвора, зненавиджена, у розпачі, із нудьги, з апатії, не стрибала з розбитим серцем, не стрибала ні через кохання, ні навіть для жарту, ні програвши заклад, не з дурощів своїх, не спіткнулася, погрожуючи комусь, що стрибне, вона стрибнула у Віслу посередньо вдягнена.

І посередньо вдягненою її з Вісля виловив патруль річкової поліції, котрий саме пропливав неподалік на моторному човні.

Чи живою виловив ту посередньо вдягнену жінку патруль, чи мертвою — про те в «Кур’єрі» не написали. Але знаємо, що вона була посередньо вдягнена.

Магда Ашер, котра чекала мене на площі перед Універсальною страховою конторою, була вдягнена посередньо. Я був одягнений добре — так би написали про мене.

З мосту до Вісли стрибнув добре вдягнений молодик із семітською зовнішністю.

У квартирі на вулиці Дізенґоффа в Тель-Авіві знайдено тіло відставного тат-алуфа Моше Інбара. Причиною смерті поліція вважає самогубство. Слідство виключило можливу участь третіх сторін. Смерть настала кілька тижнів тому, поліцію викликали сусіди, занепокоєні запахом, що долинав із квартири. На івриті це звучало б якось інакше.

— Гарний вигляд маєш...— здивовано сказала Магда. Вона ще не бачила мене в моєму новому вбранні.

Я всміхнувся до неї, гордий зі свого нового вигляду.

— Це Шапіро тебе так вивбирав? — додала з цинізмом, якого раніше в її голосі я не чув, а потім чув довго, усе своє життя.

Ніби став наді мною. Завжди в його тіні.

І я вже не був добре вдягненим худорлявим юнаком із семітською вродою. Я знову був худим жидком з Налевок, котрого вивбирав Шапіро. Я на те промовчав, і ми пішли до театру. Я купив квитки, які раніше по телефону зарезервував на власне прізвище, промовляючи його з якимось соромом. Мені навіть здалося, що касирка, почувши моє «Мойсей Бернштайн», тихо зітхнула. Але, мабуть, мені тільки здалося.

Ми сіли в партері, у четвертому ряду. Я вперше в житті був у польському театрі, а це ще й був Польський театр. Ми не розмовляли.

Виставу не пригадую, хоча сміявся, коли випадало. Мені здається, що за кілька рядів позад нас сиділи Шапіро й Емілія, але, може, то мені тільки здається.

Головну роль грала Модзелєвська. Я дивився на Магду біля мене, на шкіру її передпліч, слухав її сміх і намагався відчути її запах, але не міг, бо перед нами сиділа пані в капелюшку, котрий затуляв мені частину сцени, і надзвичайно міцно пахнула, навіть шанелем номер п’ять, хоч тоді я не впізнав запах, бо звідки мені було знати парфуми, котрі коштували п’ятдесят злотих за маленьку плящинку.

Мені видавалося, як я вже сказав, що за кілька рядів позаду сидять Шапіро з Емілією, що дивляться на нас, я кілька разів помічав їх краєм ока, чув їхні голоси в антракті.

Магда теж покропилась парфумами, дешевими, з Варшавської хімічної лабораторії — їх запах я відчув уже пізніше, коли ми пішли прогулятись до Шльонсього саду, під фонтан. Сіли на лавку. Усе ще не розмовляли. Було вже темно, ми сиділи близько одне від одного, і тоді я відчув делікатний запах її парфуму.

— І як тобі вистава? — дурнувато запитав я, а Магда мене поцілувала.

Уперше. Я був заскочений зненацька, не зміг зреагувати так, як у моєму становищі має реагувати чоловік. Особливо з огляду на те, що то вона мене поцілувала.

Мій батько сказав би, що чоловікові в жодному разі не можна опинитися віч-на-віч із дівчиною на лавці в темному парку. То великий гріх.

Шапіро від поцілунків перейшов би далі, до дій, котрі йдуть за поцілунками.

Я бачив, як він бере свою дружину. Я вночі йшов до вбиральні, їхні двері були прочинені, і в півмороку я бачив його могутні плечі та сідниці, чув, як його таз вдаряється у виставлений задок Емілії, котра стоїть перед ним навкарачки. Зойкала, щось шепотіла, він свою справу робив мовчки.

Мене збудила ця сцена, я став як загіпнотизований.

Емілія глянула через плече.

— Хочеш приєднатись? — запитала.

Я втік. Мене гнали її сміх і стогони. Зрештою, може, вона цього й не запитала.

Рано, після сніданку, обоє з розумінням всміхались, але жодного слова не зронили про те, що сталося вночі.

Я боявся і втік, але так направду, то хотів приєднатися. А може, мені те все лише снилося, може, я й не бачив, як Шапіро бере свою жінку, а Емілія ніколи не запрошувала мене до їхнього подружнього ложа?

Магда мене поцілувала, а я навіть не поклав руку їй на груди.

Всміхнулась.

— Хлопець Шапіро, так тебе зараз називають — ти знав? — запитала.

Я не відповів.

— Хлопець Шапіро, а такий несміливий. Чарівно.

На Налевки ми повернулися пішки, прогулюючись уже спорожнілою Банковою площею, Тломацьким і Пшеяздом. Проминули Пасаж Сімонса. Не тримались за руки. Не хотіла, щоб я її провів додому, а я не вмів наполягти.

Ми стали на розі Налевок і Свєнтоєрської, біля складу дитячих товарів «Цитрина». Повечір’я було ще тепле, тому просто собі стали. Мовчки. Не хотіли йти далі. Далі була Гусяча, Магда зверне на Гусячу і піде до себе, а я піду далі, на Налевки, 40, до Шапіро.

А ще далі була кам’яниця, у якій уже не було моєї мами і мого брата.

— Хочеш цигарку? — запитала Магда.

— Ти куриш?..— знову дурнувато відповів.

— Ну, часом. Коли не тренуюсь.

— Не тренуєшся?

— Вже холодно,— пояснила мені, ідіотові.

У сумочці в неї була упаковка. Почастувала мене. Я, ідіот, не мав вогню, тому вона мені прикурила.

— Нині Йом Кіпур,— сказав, щоби щось та сказати.

Я все життя боявся мовчання.

— Ідеш завтра на маніфестацію? — запитала.

Я знизав плечима. Ясно, що йду на маніфестацію. Я ж хлопець Шапіро. Всі хлопці Шапіро йдуть на маніфестацію.

Всміхнулася. Поцілувала мене в щоку, повернулась і втекла, я ж повернувся до Шапіро.

Вони сиділи у вітальні, обоє читали, хлопці вже спали. Емілія з Якубом мали вигляд такий, ніби нікуди не виходили. Якуб в оксамитовій в’язаній бонжурці з прошитими закаврашами, якої, крім нього, певно, не носив ніхто на Налевках, Емілія була в елеґантному єдвабному халатику в турецький огірок.

— Налий собі коньяку і сідай з нами, почитай,— сказав Шапіро.

Я налив і сів. Сягнув по якусь книжку з полиці. Книжка була на їдиші. Ковтнув коньяку. Не смакувало.

Тоді подзвонив телефон.

— Візьми,— сказав Якуб.

Я взяв, сказав, що це оселя родини Шапіро.

— З Якубом треба говорити мені,— сказав Доктор.

Подав слухавку Шапіро, він дозволив мені лишитись біля телефону і слухати розмови.

— Час надійшов,— офіційним тоном повідомив Радзівілек, ніби звіщав пришестя Месії.— Треба нарешті зайнятися тим відставним поручником, що хотів би жидів позакривати в таборах.

Шапіро негайно пригадав собі справу двомісячної давнини. Редактор Соколінський назвав відповідальним за опитування Бобінського з «АВС». Шапіро тихо зітхнув.

— Ану не зітхай мені. Зробиш?

— Зроблю, зроблю...— відповів Якуб.

Радзівілек поклав слухавку не попрощавшись. Якуб потягнувся до телефонної книжки, знайшов номер каварні МіМ. Зателефонував, запитав, чи, може, є в залі пан Бобінський. Він був.

— Мушу їхати,— сказав Якуб Емілії.— Молодий їде зі мною.

Емілія знизала плечима, не відриваючись від книжки. Надто довго його знала, щоби зараз щось казати.

Я був уже зібраний, тому довелося хвилю зачекати, доки перевдягнеться Якуб, тоді ми посідали до «б’юїка» і з шиком заїхали на Крулевську, 11, під МіМ, тобто «Мистецтво і мода».

Шапіро був одягнений у блаватний двобортний костюм, білу сорочку і бордову краватку, оксамитові домашні черевики замінив на чорні оксфорди, і коли зайшов до повної каварні, кільканадцять пар дамських очей негайно зміряли його з голови до п’ят.

Мене в його тіні взагалі не було видно, ясна річ — всі погляди були повністю прикуті до Шапіро. За костюм теж, звісно, але передовсім за те, чим він його наповнював, за його велике боксерське тіло, зараз трохи ширше в поясі, і за певність себе, і спокій, які вщерть переповнювали те могутнє тіло.

Світле нутро МіМ було заставлене маленькими квадратними столиками, біля них стояли прості крісла з поручнями. На стінах висіли портрети, якась вусата польська шляхта з вісімнадцятого сторіччя, у кунтушах, деякі в перуках і без вусів. Біля столиків сиділо мішане товариство, чоловічо-жіноче, мистецько-журналістське, на вечірньому відпочинку і в пречудовому настрої.

Я знав, що ми сюди дуже не підходимо, ми, двоє жидівських пролетарів, я почувався там дуже не на місці; то не був ні «Метрополь», ні наш Рифчин бордель, то було їхнє місце.

Проте Шапіро ввійшов, як до себе додому, хоча ніколи досі у МіМ не був. Його певність себе і спокій мали міцний фундамент: у внутрішній кишені піджака, у товстому, перетягненому Гумкою згортку, лежали п’ять тисяч злотих, а в іншому — п’ятсот доларів. У правій кишені плаща крився пістолет. У лівій кишені штанів були двісті злотих дрібними купюрами, у правій кастет, у м’язах міць, яку він не вагався використовувати, у серці — готовність до перемоги. Це було його фундаментом, це було джерелом його потуги і ваги: сила, гроші та відвага, готовність будь-якої миті порушити закон, піти до в’язниці, якщо буде треба.

І тільки десь глибоко всередині Якуба Шапіро дрімало щось чорне. Тоді я ще не знав, а зараз, на п’ятдесят років пізніше, в іншому світі, знаю.

Якуб Шапіро був найсильнішим чоловіком, якого я тільки знав у своєму житті, а я знав багатьох сильних чоловіків. Я знав Даяна. Знав людей із загону 101, наприклад, Арієля Шарона. Мене тоді не запросили, я в 101 не служив, бо туди брали тільки кібуцників — так їм тоді здавалося, що тільки хтось народжений у кібуці чи мошаві може обороняти Ізраїль; мені було боляче з того, що мене вважали непридатним, але я знав їх усіх, тих обпалених сонцем жилавих чоловіків із підкоченими по лікті рукавами мундирів, котрі однаково легко ладні були стріляти і сміятись.

Я знав їх усіх, але ніколи, жодного разу за все своє життя я не запізнався ні з ким подібним до Шапіро, таким внутрішньо сильним, рішучим, упевненим в усьому, що робить.

На радянському телебаченні я бачив ядерний криголам «Арктика», котрий у сімдесят сьомому досягнув північного полюсу, розбиваючи дорогою лід у чотири метри завтовшки. Мав подвійний броньований корпус, реакторний привід і міг рухатися крізь лід, здатний зупинити будь-який інший корабель. Шапіро був кимось саме таким.

Або й не так: він був як кашалот, голодний хижак на полюванні, ганебно обважнілий, лінивий, але коли треба — швидкий і вбивчий.

А проте всередині, десь під сонячним сплетінням, дрімала в Шапіро маленька, тверда, чорна кулька, зерно, ядро кристалізації, на яке нашаровувалось усе те, що зовні на Шапіро не видно.

Паскудне дитинство, найнужденніше з нужденних, бо то була жидівська нужда під орудою царя. Батьківський пасок. Вуличні бійки. Страх.

Потім одна вирішальна мить, коли батько підняв руку з різкою, а Якуб ту руку перехопив, схопив за зап’ястя, стиснув і зрозумів, що батько вже ніколи його не вдарить, бо він, Якуб, за батька сильніший. Тоді він вирвав різку йому з руки, кинув батька на землю і, не дбаючи про материні верески, прав його тією різкою, аж поки зламалась, а тоді забрав у нього з гаманця жменю паперових рублів, вийшов з оселі і більше ніколи не повернувся. Майже зразу по тому вибухнула Перша світова війна.

Самостійне зростання підлітка в окупованій німцями Варшаві, під орудою цісара і Ганса Беслера. Голод і холод. Потім усе те, що було з ним в окопах, коли воював із большевиками. Знову страх, знову голод, знову холод, самотність. Знаю їхні обличчя, ніби бачив їх його очима. Він мені про них розповідав.

Лице Наума Бернштайна, котрому розтинає горло. Я, Мойше Бернштайн, син того, котрого він мусить замордувати, я чіпляюся за його рукав.

З тієї маленької, твердої, чорної кульки іноді вибухає страшний гнів Шапіро. Іноді ж — щось інше.

Але тоді, в МіМ, навіть він сам забув про неї, глибоко заховану. Був таким, яким його бачили клієнтки каварні — могутнім, сильним, по-боксерськи вродливим, сексапільним, як бувають сексапільними лише ті чоловіки, що не цураються насильства. Таким його бачили, коли крадькома дивились на нього, надто виховані, щоби повставати з-за столиків, де їх забавляли балачками миршаві інтелектуали, напомаджені актори чи збідовані поети,— встати, підійти до нього і простягнути аркушик із номером телефону.

Або з адресою, датою і часом.

Так, вони були для такого надто добре виховані, а може, і надто мудрі. А все ж якось ті аркушики до нього потрапляли, просунуті під двері гардеробу після бою, принесені побігачами до паштетярні Собенського, навіть підкинуті через посередництво оплачених і дискретних кельнерів. Я колись читав, що по смерті кардинала Рішельє при його ліжку знайдено скриню, повну нерозпечатаних листів від жінок, котрі благали провести з ним бодай годину в опочивальні. Шапіро такої скрині для жіночих цидулок не мав, тому просто зминав їх і викидав геть. Перед дамами з вищих кіл віддавав перевагу ґречним курвам, котрі цидулками не користувалися.

Тим часом він розгледівся в пошуках чоловіка, що пасував до опису, ще в липні запропонованого редактором Соколінським, котрий називав редактора, відповідального за питальник про зачистку армії від жидів.

Зауважив його мало не зразу.

Казімєж Бобінський був середнього зросту, стрункий, одягнений у сірий англійський костюм-трійку в делікатну смужечку, кармінові шкарпетки, білу сорочку і непримітну волошкову краватку, запонки в манжетах дуже дорогі, черевики наполіровані, волосся зачесане з брильянтином, нігті наманікюрені, тоненькі вусики підстрижені буквально за міліметр від лінії, що відділяє кармін губів від шкіри та за три міліметри від лінії носа. Він Якуба Шапіро помітив за секунду після того, як той зайшов у МіМ, і вже наступної секунди закохався в нього. Мене взагалі не помітив. Я ховався в тіні Якуба, Якубова харизма робила мене невидимим.

Він чекав цього візиту. Соколінський його не попередив, надто боявся, але розповів про це кільком колегам, і журналістським світом розлетілася звістка про те, що такий собі Шапіро шукає Казімєжа Бобінського. А от Бобінський, на противагу Вітольду Соколінському з «Кур’єра», нітрохи не боявся, Бобінський тішився перспективою зустрічі.

Він сидів за столиком із доктором Войцехом Залєським, керівником «АВС» і головним теоретиком енертистської економіки, котрий шукав третього шляху між капіталізмом і комунізмом та плекав мрії про велику католицьку Польщу без пролетаріату і без жидів, соціалістів і деґенератів.

Залєський просторікував про необхідність виключення жидів із економічного та публічного життя, про змушення їх до еміграції через різні санкції та замовчування.

Так про те говорив, ніби читав статтю зі своєї газети чи репетирував промову перед мітингом, мимохідь звертаючи увагу на свого співрозмовника. Бобінський, зрештою, його вже не слухав.

— Войтусю, любий, зараз є трохи важливіші справи, ніж виключення жидів з економіки та соціальної сфери,— нарешті перебив його.— Крім того, ти страх як нудно говориш.

— Які то справи?..— затнувся Залєвський.

— Королець.

Корольця, значну фігуру в ОРТ-«АВС» чотири дні тому побили невідомі бандити з приводу абсолютно відомого і очевидного всім, хто міг цікавитися побиттям Корольця.

— Дозволимо бепістам робити що собі захочуть? Тадзьо Глюзінський допіру вийшов зі шпиталю. П’ять зламаних ребер, три вибиті зуби, проламаний череп!

— Правда, правда...— Залєський виразно засмутився, після чого повернувся до свого мітинґарського тону, декламуючи: — Братовбивчі війни з усіх найгірші. Ми маємо бити жидів, пепеесівців і большовиків, а товчемося з Болем і його людьми, котрі, зрештою...

— Квасєборський і Васютинський,— лаконічно відповів Бобінський.

То були прізвища двох ключових діячів ОРТ-Фаланги.

Залєський на хвилину замовк.

— Це точно?..

— Так. Так, щоб на місяць до шпиталю. Але не більше. А ти, Войтусю мій любий, може, би вже йшов? Бо я ще маю тут важливу справу,— відповів владним тоном.

Залєський здивовано подивився на нього, у відповідь Бобінський рухом голови вказав йому на Шапіро. Залєський жахнувся, тоді обурено встав і вийшов, не оплативши свій рахунок.

Шапіро сів на його місце. Підняв руку, замовив каву, кельнерка негайно принесла замовлення. Бобінський замовив шампанського.

— А ти, пане, не п’єш? — жестом показав на фужер.

Шапіро відмовився пити. Я став збоку, сперся на стіну, підглянутим у варшавських апашів жестом засунув руки до кишень і так завмер.

Якуб зиркнув на мене лише раз, усміхнувся у вуса, покрутив головою.

Мовчали.

— Ти, пане, напрочуд вродливий,— порушив тишу Бобінський.

— Прошу?..— здивувався Шапіро.

— Напрочуд вродливий. Є в тобі щось від античних статур, ці панські рамена, барки, навіть лице не геть семітське, бо можна й припустити, що грецьке, хіба ні?

— Гм, я навіть не знаю...— відповів Шапіро.

— Запевняю тебе, пане. Коли на тебе дивлюся, то відчуваю, як м’якне моє досі тверде переконання, що жидів треба змусити до еміграції на Мадагаскар. Натомість твердне мені дещо інше.

Шапіро порснув кавою.

— Ну, ну, пане, не будь аж такий святий, пане Якубе. Ти ж не дівиця, пане, життя знаєш іще ліпше, ніж я. Але скажи мені, пане, що тебе до мене привело?

— Та анкета про виключення жидів з війська...— відповів Шапіро з силуваною повагою.

— A-а, так. Не хочу пана образити, але й брехати не буду, то що ж — такі в мене погляди. Жиди до війни не придатні. І загалом я вважаю, що їм слід емігрувати.

— Моя дружина теж так вважає, редакторе Бобінський.

— Мені як націоналісту близький сіонізм. Або мадаґаскаризм. Хоча тебе, пане Шапіро, я б якраз хотів тут затримати...— розмріявся редактор.

— А я нікуди й не їду,— вирішив підтримати гру Шапіро.— Це моє місто.

Бобінський затріпотів довгими віями.

— І я міг би бути твій, пане, як мешканець цього міста,— запропонував.

Шапіро нетерпляче махнув рукою.

— Ну добре, я тут фліртую, а ти, пане, певно, чекаєш від мене чогось конкретного. З великою прикрістю мушу визнати перед самим собою, що то не симпатія тебе до мене привела.

Власне, саме тоді Шапіро зауважив, що Бобінський його абсолютно не боїться. Його заскочила зненацька відвага, сокрита в цьому піжонському тілі, відвага безсумнівна.

— Хочу прізвище і адресу відставного офіцера, котрий у номері за сьоме липня відповідав на ваш питальник,— сказав Якуб по хвилинній павзі, впродовж якої сам він мовчав, а Бобінський, всміхаючись, підливав собі шампанського.

— Зненацька пана Шапіро зацікавила якась там стаття за липень. Зараз. Дивина.

— Дивина чи ні, а я хочу знати прізвище. І адресу.

— Але ж ти, пане, точно розумієш, що такої інформації я тобі під жодним приводом дати не можу?

Шапіро кивнув. Розумів.

— І ти мені, мабуть, захочеш пригрозити силою, якщо я тобі не розповім, так же?

Якуб безпорадно розвів руками, показуючи, що коли буде змушений вдатися до таких драстичних заходів, то чому й ні.

— Ох, це так збуджує! Ти, пане, такий мужній! Отут навколо,— Бобінський широко махнув рукою, вказуючи на всіх завсідників каварні,— самі лише міноги. Круглороті. Безхребетні. Дикуни. Черви. Тупі пизди. А від тебе, пане Шапіро, у мене голова йде обертом.

Якуб посміхнувся, направду збентежений.

— Ну а що стосується насильства, пане Шапіро, то моя права рука зараз у кишені, стискає руків’я маленького бравнінґа-шістки, із яким я ніколи не розлучаюся. Я б хотів стискати своєю правою рукою дещо інше, тепліше, ніж холодна сталь, щось, що я можу собі тільки уявляти, але, пане, сам розумієш — ситуація змушує. Шістка — то не калібр, але з такої дистанції, під столом, у черево, в пах, хай знехотя, але що ж я буду тобі, пане, казати, як ти сам усе знаєш.

— Знаю,— відповів Шапіро, бо знав.

— А якби ти, пане, хотів на мене якось потім напасти, то віднині я без охорони з боївки не вийду, хоч та охорона — то винятково нудні поляки, ідейні бридкі селюцькі хлопи. Фундамент нації. Жахіття. Ти, пане, звісно, маєш своїх людей, може бути стрілянина, але чи вартує того якийсь там поручник-резервіст? Не думаю.

— Не вартує,— погодився Шапіро, котрий теж так не думав.

— От я маю іншу пропозицію,— стишив голос Бобінський.— Ходи, пане, до мене. Дай тобою зайнятися, роздягти тебе... Я напущу ванну. Обцілую тебе, як жодна баба не цілувала, і не бійся, пане, я б у житті не осмілився хоч пальцем діткнути твоє дівоцтво. Але якби ти, раптом, захотів мене — то, звісно, чому б ні. А потім я пану повідомлю прізвище того нещасливця, адресу теж, але її мушу уточнити в редакції.

— Чи я тобі, пане, схожий на курву? — запитав Якуб дуже тихо, але я виразно чув, що та мала чорна кулька в його грудях запульсувала і була готова будь-якої миті вибухнути страшним Якубовим гнівом.

— Аж ніяк. Зате я — страшне курвисько, пане Якубе,— відповів Бобінський, роззброюючи Якуба своєю щирістю.— І страшно в тебе закохався, з першого погляду.

— Ну, то будеш нещасливий у коханні, бо я лише по дівчатах.

Бобінський покивав головою, замовк. Отак мовчки сиділи кілька хвилин, кожен чекав. Бобінський замовив іще шампанського. Якуб обмірковував різні варіанти. Чомусь розумів, що не може просто взяти Бобінського за комір і виволокти з каварні, бо той не завагається вистрелити. Він мав справу з відважним чоловіком, це безперечно.

— Облишмо амури. Поговорімо як чоловіки. Про політику. Ти, пане, знаєш, що сунуть великі зміни?

— Які то? — щиро зацікавився Якуб.

— Зміни серед, скажімо так, владних облич. Схоже на те, що маршалок за посередництвом одного собі Коца домовляється з радикальною частиною народного табору, яку презентує такий собі Боля. Боля П’ясецький.

— Чув я про Болеслава П’ясецького. Такий собі польський гітлерик, тільки тупіший,— відповів Шапіро.

— О, він геть не тупий, той П’ясецький. І має великі амбіції, а ще більше — безрозсудности. Хто зна, може, й рацію маєш, може, якби були відповідні умови, то він би з часом і зміг стати кимось подібним до Гітлера.

— Ти, пане, забуваєш, із ким говориш.

Бобінський лише всміхнувся.

— Я знаю, що ти добре запізнався з Анджеєм Зємбінським, то правда?

Якуб підтвердив кивком голови, а я відразу пригадав собі, як брунатна рукавиця, у якій ховалась долоня з витатуюваним мечем і гебрейським словом «смерть», вдарила Зємбінського гаком у підборіддя, як той обм’як, опав на дошки ринґу, як смикались його кінцівки, коли лежав.

— Так от, П’ясецький — то його шеф,— тягнув Бобінський,— Зємбінський його права рука. І крім боксування, за яким ти з ним уже запізнався, він вивчає право і має батька-прокуратора.

— Ми знайомі.

— З його батьком? Не сумніваюся, що ви йому сподобались. Отой уже жидів точно не любить, пане солодкий!.. У кожному разі, Зємбінський має свої амбіції, але при цьому мало нагадує типового студентика з шанованої сім’ї. Зємбінський любить вулицю, кастет, любить розганяти кров. П’ясецький на вулицю не виходить, бо він мозок, а не м’язи. І дуже пильнує себе, без револьвера навіть не сіпається. Краще тобі ними поцікавитись, пане Якубе, бо здається мені, що це може тебе прямо стосуватися. Воно й нас наразі стосується, поки ми з Болем на стежці війни. Але ми щохвилини можемо до нього приєднатися, хоч наразі здригаємось від самої думки про те. А от вам набагато гірше — розумієш? Вас не дуже стосуються поняття всенародної єдности і порозуміння, розумієш? Закінчиться урядова підтримка таких як Капліца. Якщо маршалок здогадається зробити те, що може зробити,— то нікого в міністерстві вже не буде обходити, що Капліца — старий бандюк. І всі ви полетите. Вниз. А бепісти, з їхніми гімнистими сорочками і чорними берцями, також полетять. Угору. Розумієш мене, пане Шапіро?

— А ти, пане, у цьому яку позицію займаєш? — запитав Якуб.— Який у тебе стосунок до того П’ясецького?

— Ох, то гарний хлопець, дуже гарний,— розмріявся Бобінський.

— Не про те питаю,— щиро засміявся Якуб.

— Знаю. Але мушу також попередити, що до твого чоловічого тваринного шарму той випещений чоловічок і близько не дотягує. А стосунок у мене до того десь такий, що ми в «АВС» вважаємо фалангістів Боля за продажних баламутів, котрі все зроблять, аби тільки знюхатися з владною верхівкою, пане Шапіро... Нагадай, все почалося з відповіді на анкетку, опубліковану сьомого липня?..

— Так.

— Там, де якийсь відставний офіцер пропонував позамикати жидів із армії в таборах, за дошками і колючим дротом?

Шапіро кивнув.

— Ну, у такому разі я розповім,— нагло озвався редактор.

— За що?

— А просто. Із симпатії. Може, із захвату. Бо мене той відставник не стосується, а ти, пане, гарний. Звати його Єжи Зєлінський. Навіть адресу пам’ятаю, бо адреса проста. Ковельська, вісім, квартира теж вісім. На Грохові. Може, я тобі це тому сказав, що мені здається, ніби той цілий Зєлінський має щось до діла з Болем. Так, тому й сказав.

Шапіро занотував адресу в тонкий маленький зшиток, який завжди носив із собою, тоді встав.

— То чому ти, пане, його в себе публікував? — запитав.

— Бо добре пише,— вищирився Бобінський.— Ти ж про мене, пане Якубе, не думай злого.

— Пане Бобінський...— почав Якуб і замовк, ніби шукав слів.

— Так?..

— Завтра маніфестація, Вольською на Банкову площу, знаєш?

— Знаю.

— Не йди на контрманіфестацію. Така товариська порада. Буде місиво. Нащо будеш дурно підставлятися.

— Раз так кажеш, пане, то не піду.

— Ти, пане Бобінський, порядний чоловік... Як на фашиста.

— Навзаєм, пане Шапіро.

Поклонились один одному. Якуб заплатив за каву, і ми вийшли. Все владнали.

Наступного дня на маніфестацію ми приїхали останні, у колоні з трьох автівок: попереду «крайслер» Капліци, далі «б’юїк» Шапіро, зі мною всередині, позаду Радзівілек у своєму задньопривідному маленькому «Мерседесі 170Н», яким кермував Тютчев. Погода була гарна, ідеальна для маніфестації, тепло, чисте небо, але не пече.

Під штаб-квартирою профспілки металургів на Вольській, 44, зібрався натовп.

— Ну, з десять тисяч народу є,— замуркотів Панталеон, дивлячись у відчинене вікно.

Шапіро покивав головою.

Потім я не раз бачив, як вони вміють легко оцінити кількість людей у великих юрбах. То все досвід. Я теж навчився. Не раз мені придавалося. Коли я стояв у черзі за щоденною порцією брудної питної води під час облоги Єрусалиму 1948 року, а зі мною стояли ще п’ять тисяч людей із відрами і бідонами, чекаючи тієї води.

Я завжди ненавидів юрби. Боявся юрб. Багато людей в одному місці, спинами до животів, раменами до рамен, вустами до вуст, видихи на шиї, хтиві, вправні долоні кишенькових злодюжок. На Керцеляку чи в Пасажі Сімонса ці перештовхування перехожих, а потім — всі юрби всіх літ мого життя.

— Ненавиджу юрби,— муркнув Шапіро, і я почув, що він мені дуже близький, дуже важливий для мене.

Люди, згромаджені під будинком профспілок, стали сумирно, спокійно, мовчки. Над юрбою здіймалися транспаранти.

ПСП ВОЛЯ

ГЕТЬ УСЕ

РОБІТНИЧА КРОВ

ГЕТЬ АНТИСЕМІТИЗМ

ПРОЛЕТАРІ УСІХ КРАЇН, ЄДНАЙТЕСЬ

Я сидів на задньому сидінні «б’юїка», за Панталеоном. Уперто вдивлявся в його потилицю, бо ж пам’ятав, що ховає в собі його густе чорне волосся.

Диявол, брат Панталеона, спав. Я думав про те, чи зміг би я його збудити. Чи він, розбуджений, упізнав би мене. І що міг би подумати про мене. І чи розповів би Панталеонові про те, що бачить.

Чи був Панталеон його володарем? Чи то цей диявол був володарем Панталеона?

Що він шепотів йому про мене ночами?

«Б’юїк», «крайслер» і «мерседес» припаркувались разом, ніби урядова колона. Шапіро дістав зі сховку пістолет, якого я раніше в нього не бачив,— великий тринадцятизарядний бравнінґ high power. Дев’ятка, тобто амуніція аналогічна як у парабелумі.

Добрий пістолет. Каддафі носить позолочений high power, Гусейн теж, Алі Агджа стріляв у Папу з high power. А я завжди віддавав перевагу американським сорокап’яткам. Сорокап’ятка просто робить у людях кращі дірки. І вона американська, не європейська, як усі дев’ятки. А я не люблю Європу.

Люблю Америку, значно більше люблю Америку.

Європу я перестав любити ще до того, як навчився думати, що вона є, і, напевне, задовго до того, як я вперше подумав про себе самого, що можу бути європейцем.

Яким європейцем?

Я таталуф Моше Інбар, уже сорок із лишком років воюю з арабами на Близькому Сході, я ганяв пустелею на джипі, втікаючи від російських танків із сирійськими, йорданськими, єгипетськими екіпажами, палив їхні танки. Від маніфестації на Вольській і десяти років не минуло, а я вже балакав арабською так, що перед єгиптянином міг удавати сирійця, а перед сирійцем — єгиптянина, то який з мене європеєць?

Я таталуф Моше Інбар.

На жаль, у відставці, а Магда Ашер живе з якимось биком і навіть не хоче, щоб я називав її «Магда».

Тож я повертаюся до часів, коли я був іще Мойсеєм Бернштайном, коли було мені сімнадцять, я був худим хлопчаком, котрому і на гадку не спало б думати про себе як про європейця, особливо в контексті амуніції, до якої пристосований бравнінґ high power.

Шапіро перезарядив і звів курок.

— У тебе є машина? — запитав Панталеона.

Той кивнув головою, показав руків’я наґана.

Я, сімнадцятирічний жидок, колись із Налевок, а зараз нізвідки, сидів на задньому сидінні і дрижав від вигляду їхньої зброї. Не від страху, але від піднесення.

Шапіро зняв капелюха, знову сягнув до сховку, дістав робітничий кашкет.

— Пішли.

Ми вийшли. Шапіро і Панталеон роззирнулись навкруж, по вулиці, по дахах. Шапіро зняв піджак, підкотив рукави сорочки, тоді праву долоню, затиснуту на руків’ї бравнінґа, заховав у праву кишеню штанів, ніби спроквола, але рука напружена.

Панталеон поліз у кишеню, подав мені коротку палицю: важкий рулон грубої шкіри, набитий свинцевими ошурками. Я подумав, що він нагадує пеніс якоїсь масивної худоби і зараз мені від неї переходить сила.

Мене захоплювала могуть великих тварин. Я ніколи не був у зоопарку, але мені в житті вистачило й виду великого тяглового першерона з волохатими копитами, з потужними м’язами, що грають під грубою шкірою. Я завжди на них дивився ніби заворожений, на курорті на Свідері бачив на пасовиську чорного бика з гладенькою лискучою шерстю і уявляв собі, як він бореться з ведмедем, як перемагає, не може ведмедеві програти та маса напнутих вузлуватих м’язів.

І зараз це моя сила, я, худий жидок, Мойше Бернштайн, тримаю в руках стержень тваринної сили самця, пеніс дикого звіра.

— Сховай в кишеню штанів,— підказав мені своїм хрипким голосом Панталеон.

Я сховав. Біля свого власного, у рази меншого пеніса.

Шапіро підняв руку і клацнув пальцями, від натовпу маніфестантів відділилися кільканадцять чолов’яг пролетарського вигляду. Праві руки вони тримали в кишенях піджаків і штанів. Я вже навчився розуміти, що це означає, що їхні заховані долоні стискають руків’я пістолетів.

Поставали біля автівок.

Шапіро кивнув головою, дав їм знак, що все добре, і щойно тоді Капліца і Радзівілек також повиходили, перший важко, перевальцем, другий — пружною ходою. Капліца був одягнений в одне зі своїх численних немодних і дорогих убрань, Радзівілек і Тютчев — у мундири Стрілецького Союзу.

Рушили в напрямку юрби, я з ними, маленький жидок Мойше Бернштайн у дорогому костюмі від Заремби, зі шкіряною палицею в кишені.

Зрештою Капліца заліз на складений із коробок подіум. Залунали брава!

— Хай живе Кум! — кричали.

А потім почали скандувати:

— Ка-плі-ца! Ка-плі-ца!

— Кричи з усіма,— муркнув мені на вухо Панталеон.

Я верещав. Ка-плі-ца! Ка-плі-ца! Ка-плі-ца! Якось розумів, що врешті-решт я саме цьому маленькому лисому чоловічкові в бридотному одязі завдячую своїм життям, новим костюмом, поцілунком Магди і поглядами Емілії Шапіро.

Якуб Шапіро не верещав. Якуб Шапіро роззирався.

Капліца підняв руку, і всі позамовкали.

— Що ж то, знову тупоголові оертисти виступають з антисемітськими демаршами? Знову ендецькі курви?! — загукав Кум.

Коли пролунало слово «курви», юрба замуркотіла на радощах, ніби велике, велелюдне псисько, підбадьорене вульгарною назвою спільного ворога.

— Що це означає, жидів тепер викидатимуть з армії? Бойкотуватимуть? Не знають, що робітник робітникові — брат? Вчора на Грохові повибивали шиби в жидівських вікнах! Так! Це вже дії, товариші, а не просто слова.

Тоді потягнувся в кишеню, дістав аркуш паперу, відсунув далеко від очей, перечитав.

— У квартирі Зеліка Ароха, на вулиці Осєцькій, тридцять два. І в квартирі Іцка Ґлашмідта, на Тубянській, дванадцять. Якісь обісрані енертисти! А де ж повага до права? У Берліні для жидів створено окремі лавки, пофарбовані в золотий колір,— що, у нас має бути так само? Не за таку Польщу ми воювали із загарбниками, не за таку Польщу ми проливали кров у війні двадцятого року!

Робітники аплодували. Почувши про війну двадцятого року, Шапіро всміхнувся у вуса.

— Так, нехуйово Кум на війні кров проливав, аякже,— муркнув ніби під носа. Але ніби до мене.

— Так?..— запитав я.

— Цілу війну просидів забарикадований у Варшаві, носа не вистромив, навіть коли бої були під самим містом,— тихо відповів Якуб.— З-за рогу стріляти царських жандармів він був не проти, але окопи йому не до смаку.

— Не дозволимо! — верещав Капліца.— Покажемо цим польським фашистам, що то значить — робітничий гнів! Так, як наші воюють в Іспанії,— не піддамося!

Але я того вже не слухав. Я приглядався до Якуба Шапіро і намагався не відставати від його погляду, котрий повільно, зосереджено рухався навкіл. Тоді я ще не знав, як і мені так дивитися, не вмів так дивитися, але зараз я вже знаю: людина тримається в напрузі, але цілком спокійно, не так, як напнутий лук, а як арбалет, котрий із уже зачепленою тятивою можна взяти і відкласти, хоч би й надовго. Людина має бути зосереджена на своєму погляді. На тому, щоб дивитись і бачити. Кожна деталь важлива.

Якуб Шапіро дивився і водночас аналізував, не знаю, свідомо чи ні, але аналізував. Пам’ятаю це, ніби сидів у його голові.

Чи не занадто неспокійно поводиться той потворний свинопикий блондин?

Чи не підозріло шепочуться ті двоє?

У натовпі мусить бути провокатор, напевне є провокатор, напевне заслали, може бути поліційний, може бути ендецький, чий провокатор, чи спробує взагалі провокацію, чи тільки після завершення здасть написаний на коліні рапорт?

Я багато разів так дивився. Але тоді дивився інакше. Тоді дивився на Якуба Шапіро. Так, знав, що то він убив мого батька, але водночас не знав. Не знав, хоч і мусив знати. Я був йому за те вдячний, хоч і дуже любив Наума Бернштайна, побожного жида, мого батька, котрий не побачив тих жахів, які всі побачили пізніше, бо мав свій особистий, приватний жах, перетяте горло, почетвертоване тіло — ніби тіло когута на капарот.

Якби Якуб Шапіро не вбив мого батька, не приніс його в жертву, то я б ніколи не виїхав із Варшави.

Якуб Шапіро був гарний, і я його любив.

Озвалась оркестрова латунь, хорунжі піднесли соціалістичні червоні штандарти і вперли в опояски шкіряних бандольєрів.

— Давно кати кров нашу точать...— виголошував Капліца, підносячи ліву руку зі стиснутим кулаком, щасливий, у своїй стихії, повний підставової пихи альфа-самця, що веде за собою стадо.

— ...і гіркі сльози все течуть, проте надійде час розплати, вони до нас прийдуть на суд! — відповідав люд, по-робітничому піднімаючи вгору лівий кулак, щасливий тим, що хтось їх веде, хтось ними керує, хтось, кому можуть довіряти, їхній опікун, батько, вождь.

Ми рушили. Йдемо. Так добре його пам’ятаю, пам’ятаю те відчуття належности, як воно підносить, надихає, але, крім цього, позаяк я йшов пліч-о-пліч із Шапіро, відчуття того, що я веду за собою людей.

Ідемо.

Спершу йде боївка, щойно потім робітники. Тобто спершу ми.

Шапіро, Панталеон, інші, пошиковані як військо, четвірками. П’ять перших четвірок — руки в кишенях штанів і піджаків стискають пістолети, машинки, пильні погляди, стиснуті вуста. Я йшов біля Шапіро, ніби поза ладом, як індекс між двома четвірками, не в лаві.

П’ять наступних четвірок — то серйозні забіяки, штурмівки в правицях, до ноги, до землі, як шабля в руці офіцера почесної варти, тільки що робітнича. Тоді резерв, поховані в штанах кастети, ножі, короткі палиці. Поміж ними я ніби запримітив Морица Шапіро, Якубового брата. Лише на мить, але зауважив, і Якуб його зауважив.

Потім штандарти. Оркестр. Потім люди.

Співаємо.

Усе далі, все гучніше, усе далі чутно спів.

Прапор лине понад трони:
Помсти грім і люду гнів,
Для свободи на посів.
Колір прапора червоний,
Бо на нім трударська кров!

Я теж співаю. Колір прапора червоний, бо на нім трударська кров. Кольор прапора черво-о-о-ний, бо на нім трударська кров!

Юрба як велика тварина.

Я — Йона в нутрі кита, мене пожерли, але не перетравили. Велика маса живого тваринного тіла, ближча до бога, ніж до людини.

Сто вісімдесят тонн китового тіла в океані, якщо поставити їх супроти людини, стають божеством, поганським божком із жиру і м’яса — у його нутробі мешкає пророк.

Я мешкаю в юрбі. Я Йона, у кишені в мене налита свинцем палиця. Юрба важить шістсот тонн, як чотири кити, шістсот тонн людської плоті, а колір її червоний, бо на ній трударська кров.

Ідемо Вольською, у бік Старого міста, йдемо поволі і співаємо. Час від часу хтось із вікна повіває прапором, червоним, біло-червоним, гукає віват.

На Холодній до нас приєднуються бундівці і лівиця «Поалей-Ціон», хвилина в сум’ятті, процесії перемішуються, докладно це пам’ятаю, хвилина стовпотворіння, окриків провідників і процесія знову формується, польські транспаранти, транспаранти на їдиші, а я відразу за Шапіро, Шапіро не затиснутий юрбою, Шапіро уважний, ідемо далі. За нашою боївкою йде боївка Бунду, правильні, енергійні хлопаки, потім боївка «Поалей-Ціон», серед них бачу Морица Шапіро.

Поліція нам трапляється щойно на Електоральній на розі з Сольною, під приземкуватою і розлогою кам’яничкою Фрибса. Знудьгований кінний патруль, сині мундири, шаблі та пістолети в піхвах, обличчя затінені великими дашками, ремінці кашкетів запнуті під бородою. Дивляться на нас беземоційно. Одного з них, здається, цікавить не так демонстрація, як вітрина крамниці під рекламною вивіскою «Вбрання».

Коли їх минає Капліца — безсоромно йому салютують. Капліца також підносить два пальці до капелюха.

На Банковій площі їх трохи більше, кільканадцять патрульних, загін кінних у вільному шикуванні під торговим будинком Лессерів. Стоять, розслаблені, чекають, дивляться в інший бік.

Наша процесія зупиняється, на площу виходить лише очілля.

— Щось мало сьогодні поліціянтів прийшло,— каже Радзівілек.

— Знають, що нічого їм тут робити,— знизує плечима Капліца.

Щойно тоді ми помічаємо контрманіфестацію. Менша, ніж наша. У більшости — студентські кашкети і цивільний одяг. Кілька групок у світлих мундирах, запнутих портупеями, і темних беретах. Виходять із боку Сенаторської, зі скверу перед Промисловим банком Польщі і палацом Мнішхів.

— Як думаєш?..— питає Капліца, киваючи на них головою.

— Братняк, бепісти з Фаланги, самі студентські курви, поважних людей я там не бачу,— відповідає Шапіро, постійно напружений, напнутий.— Але може бути стрілянина.

— Не відважаться, фашисти,— відповідає Радзівілек, пересуваючи зграбний капелюх на потилицю.

А я тільки стою, стою мовчки відразу за Шапіро і Капліцою, слухаю, дивлюся, стою там так само, як зараз сиджу за зеленою друкарською машинкою і пишу те, що запам’ятав.

Панталеон понуро киває головою і дістає з кишені наґана, відкриває заслінку і по черзі ладує всі сім комірок барабана. Я думаю про диявольського брата, що йому шепоче, шепоче і шепоче.

Стріляй стріляй стріляй тримай тисни убий стріляй.

— Можуть і відважитись, фашисти,— кпить Шапіро, а Радзівілек навіть не зауважує жарту.— У травні обстріляли бундівський парад.

— Не відважаться,— виразно каже Радзівілек і дістає з кишені піджака правицю, яка стискає руків’я пістолета.

— Заховайте машинки, заховайте. Дістати завжди можна,— заспокоює їх Капліца, і вони ховають зброю, неохоче.— Підніміть мене.

Шапіро з Панталеоном піднімають його.

— Оркестре! Варшав’янку тисяча дев’ятсот п’ятого! Співати! — кричить Капліца.

Ми й співаємо.

Вперед, Варшаво, в борню криваву, за святу справу, марш, марш, Варшаво.

І виходимо на Банкову площу. Вперед, Варшаво. Наперед шеренг маніфестації народовців вибігає десяток боївкарів, рушають у наш бік, зупиняються, жбурляють камінням, вирваними з вулиці кістками. Хтось дістає в чоло, заливається кров’ю, падає.

— Пропустіть! — горлає Шапіро, і наша боївка, озброєна пістолетами, розступається, наперед маніфестантів вибігають кілька чоловіків із тильних шеренг, у фашистів летять пляшки і каміння. Не відступають.

— То не лише студентики,— бурчить Шапіро.— Там ще боївка Національної робітничої партії, то міцні хлопці. Але є й такі студентики, як-от Зємбінський.

Показує на одного з ендецьких боївкарів.

— Отам, бачите? Приліз, курвий син, білобриса його морда. Там стоїть, разом із боївкою НРП.

Бойовики НРП вигляд мають звичайний, робітничий, як і кожен у нашій чи будь-якій іншій маніфестації. Зємбінський поміж ними ніби як хтось із іншого світу, хтось іншої раси.

Вищий від них усіх на голову, з дитинства годований іншою їжею, може, й іншими генами формований, у кітелі від мундира і чорних бриджах, праву руку тримає в кишені, очевидний жест, не кидається камінням і пляшками, лише віддає накази.

— Ходімо. Зброю тримати в кишенях. Муню, трубку,— командує Капліца і закочує рукави сорочки. Муня подає йому коротку сталеву трубку.

Я розумію, що то Капліца і до мене звертався, тож ми рушаємо.

Я тримаюся в тилу, за Шапіро, відчуваю велике задоволення, коли бачу, як він підбігає до фашиста, котрий найсильніше висунувся наперед, підбігає до робітника-бойовика з НРП, той замахується широко, ніби ланцюгом, Шапіро пірнає під тим замахом, я бачу все ніби сповільнено, фашист у чорному береті подивований, яким-то дивом цей здоровий жид раптом опинився так близько і збоку, а тоді великий жид коротким гаком вбиває мосяжні кісточки кастета йому в бороду, штовхає в груди, і ось уже бойовик провалюється в темряву, ще до того, як його безвладне тіло осяде на брук. Наступні вже біжать на допомогу, першого Шапіро кладе коротким ударом над коліно, я ще й донині чую той чудовий тріск кісток.

Потім наступний, знову так само, боксерська ротація під ударами, у руці суперника з’являється ніж, контроль ножа, кастетом у скроню, відштовхнути тіло, прошу наступного.

Зємбінський уже бачить Якуба. Вагається. Відступає, не наважується на конфронтацію.

Капліца, маленький і рухливий, гатить трубкою по головах, передпліччях і колінах, притьмом зламавши кілька кісток.

Панталеон горлає і лупить кулаком в лице чоловіка, котрого тримає під пахвою, ніби й не бачить, що той чоловік уже непритомний. Але Панталеон знає, що калічить уже непритомного. Панталеон хоче, щоб обличчя людини, котру він тримає під пахвою, віднині було вже цілком іншим обличчям, тому лупить в нього кулаком, ніби каменем, ламає ніс, ламає вилиці, щелепу, вибиває зуби, але не вбиває, бо тільки на живій людині нове лице буде вічною пам’яткою Панталеонового гніву, шалу і темноти. Нарешті опускає безвладне тіло на бруківку, підносить руки догори, розкладає долоні та горлає, ричить як бик і йде в бік націоналістів, ніби хоче їх зжерти.

З правиці стікає його власна кров, змішана з кров’ю жертви.

Фалангісти починають відходити. Бачать, із ким мають справу, бачать, що б’ються не з робітниками. Не мають нікого такого, як Шапіро, Панталеон, Муня, Капліца, як ми. Фалангісти ідейні, навіть оті найжорсткіші, робітники. Ми тут заводії. Тож вони відступають, не рипаються. Шапіро кладе ще двох, Панталеон ричить, розлючений тим, що вже нікого не може досягнути.

Зємбінський закликає відступати.

Наш оркестр досі грає, наші робітники досі співають.

Тоді лунає перший постріл.

Принаймні так мені здається, що то постріл — так само й іншим здається. Зненацька одні й другі розбігаються, охоплені панікою, народовці ховаються за низькою стінкою фонтану зі свого боку, ми з іншого, падаємо на бруківку.

— Не стріляти, то петарда, петарда!!! — кричить Шапіро, але вже пізно.

Панталеон простягає лапу з наґаном над стінкою фонтану і палить наосліп. Куля б’є в лікоть хлопця з тризубцем, але хлопець кам’яний, тож стоїть незворушно, незмінно підпираючи велику чашу фонтану. Капліца валить із бравнінґа в повітря, щоби випадково ні в кого не влучити, бо вбитий фашист означає клопоти. Націоналісти відповідають вогнем, теж високо, над головами, бо вбитий соціаліст означає клопоти, а вбитий урка означає величезні клопоти, аж до втечі з міста чи принаймні потреби десь переховуватися.

Ми б теж хотіли не застрелити когось на кшталт Зємбінського.

Обидві демонстрації панічно розбігаються, і робітники, і націоналісти. На площі залишаються бойовики. Тобто з одного боку ми, а з протилежного — бепісти і кілька міцних робітників ще зі старої Національної робітничої партії.

Тоді я чую свистки. З дитинця Палацу урядової комісії доходів і скарбниці щільним шикуванням виходить невидна раніше група резерву Державної поліції, грізні, у глибоких німецьких шоломах і сталевих окопних панцирах, що закривають корпуси і стегна, з овальними щитами і палицями, ніби з іншої епохи, ніби середньовічні вої.

За ними виїжджає сіро-зелений водний танк — поліційна бронемашина з брандспойтом замість каема. Рушають комоні. Танк прискорюється і без жодних сентиментів починає поливати і нас, і націоналістів.

— Ну, приїхали з Голендзінова,— буркнув під носа Кум.

— Валимо звідси! — кричить Шапіро.

Тоді Капліца встає, піднімається з-за муру фонтана. Ховає пістолет до кишені.

— Гімно! Хуй тобі, а не валимо! Гімно! — горлає.— Я Капліца, сто чортів вашій бабі в цицьку, ніхто мене водою студити не буде, то моє місто!

Іде в сторону поліції.

— Застрелять його,— шепоче Шапіро.

Але струмінь води омиває малого бандита.

— Ну що, може, хочете ще й обісцяти старого Кума, га? — кричить Капліца, стаючи навпроти панцерних поліціянтів. Широко розводить свої короткі руці, ніби запрошує їх до гостини.

Зупиняються. Поливалка перестає качати воду.

До Кума підходять двоє в мундирах, салютують, про щось коротко говорять, але ми не чуємо, про що. Кум усміхнений і задоволений, вже відвертається, коли це з-поза кордону панцерних поліціянтів проштовхується комісар Червінський із четвертого відділку Головної комендатури Державної поліції, проштовхується з усією своєю міщанською огрядністю.

— Ну, ін от із ду децу де драйо[22],— зітхає Шапіро.

— Стояти! — кричить Червінський.— Стояти! Арештуйте його!

Мундировані буцімто й не чули наказу. Відвертаються і дивляться в інший бік. Знають, що Капліца знає адресу кожного з них. Червінський, котрий має репутацію чоловіка, наділеного відвагою всіх варшавських поліціянтів, арештує Капліцу сам. Капліца усміхнено віддає йому зброю, дістає її двома пальцями з кишені, щоб поліціянт, бува, не подумав, що Кум хоче стріляти.

— Спокійно, пане комісаре, все закінчиться добре.

— Мовчати! — бурчить Червінський, злий і безпорадний.

Капліцу забирають за кордон, пакують до авто, від’їжджають.

— Валимо,— каже Шапіро і крутить рукою над головою, даючи сигнал решті колони.— Далі ними займуться поліціянти.

Поліціянти в панцерах і кінні рушають у бік націоналістів. Націоналісти кидаються навтьоки, комоні лупашать їх плазами шабель, ми всі вдоволено приглядаємося до цього видовища. Жоден поліціянт і не дивиться в наш бік.

Саме так я це пам’ятаю.

*

Я встаю від машинки.

Визираю у вікно. Нічого особливого, та сама вулиця, сонце, білість. Відвертаюсь. Я б хотів одягти свій мундир. Відчиняю шафи, у яких на голих вішаках висить пустка від убрань Магди. Шукаю мундир. Прості оливкові штани, до них сорочка на короткий рукав зі стрічками відзнак над лівою кишенею і десантними крильцями над правою. Шукаю червоний берет і брунатні десантні черевики з халявами, до яких ховаються омети штанів.

Немає. Ніде немає мого мундира. Перекидаю цілу квартиру, знаходжу свої цивільні костюми, сорочки на довгий і короткий рукав, краватки, у шухлядах валяються гидкі черевики, але мундира немає.

Може, забрала. Добре, хоч важко, але нащо мені мундир, я ж у відставці. Важливо, що я маю пістолет, мою стару вірну сорокап’ятку зі зношеним покриттям. У шухляді бюрка, у шкіряній брунатній кобурі.

Понятий наглим страхом, повертаюся до свого бюрка, відчиняю шухляду. Немає.

Дзвоню до Магди. Сигнал, чекаю довго, аж нарешті бере.

— Алло?..— каже її голос, голос старої жінки.

— Ти забрала мій мундир і зброю? — питаю без передмов.

Мені відповідає мовчання. Чую її видих. Не поклала слухавку, тримає біля вуха і мовчить.

— Магдо, ти забрала мій мундир і зброю? Він тобі казав?

— Не називай мене «Магда»,— повільно відповіла, я чую, що вона дуже сумна.

— Забрала чи ні?

— Тобі потрібна допомога,— каже.

Я кладу слухавку.

Повертаюся до машинки. Іще раз перевіряю всі шухляди бюрка. Зброї немає. На секунду гадаю, що її, може, ніколи тут і не було, але це вже означало би божевілля, я не хочу стати божевільним.

Треба писати.

Після маніфестації ми поїхали до Рифки, де я став уже частим гостем, часто складав компанію Якубові Шапіро, я був із ним усюди, як тінь. Ночами я слухав, як він злягається з Емілією, а вдень тренувалися в залі «Гвязди», ходили збирати гроші у крамарів і пити каву, і горілку, і на прогулянку, і в автомандрівки, і з різними дорученнями, всюди я за ним, Мойсей Бернштайн, мала тінь великого Якуба Шапіро.

Шапіро був піднесений бійкою, неспокійний, не сідав, постійно сіпався, підстрибував, ніби на ринґу.

— Горілки нам налий,— наказав.

Стали біля бару. Шапіро, Радзівілек, Панталеон, Муня і я. Тютчев сидів у тому-таки придверному кріслі, що й завжди, читав «Чужое небо» Ніколая Ґумільова. Радзівілек, надзвичайно спокійний, разом із Панталеоном потягував чай.

Горілку ми пили із Шапіро і Мунею, Биков у своїй кремово-білій сорочці від смокінга грав шлягери, а коли всі вже понапивалися, то грав, що йому більше подобалось, імпровізував, а я саме таку його гру любив слухати найбільше.

Ми вже випили по три склянки, Шапіро попросив смажені нутрощі, котрі йому негайно принесли.

Дівчат було тільки троє, з огляду на пору. Круглолиця блондинка Кася з неосяжними грудьми і пласкими пилками, потоплена в океані байдужости, Оля і Соня, дрібненька і чорнява, до котрої Шапіро мав певну слабинку.

Прийшов і Мориц, що мене здивувало, бо мені здавалося, що хтось такий не захоче пити горілку і блядувати. І навіть чаю не захоче.

Зараз дивуюся, звідки то я стільки знав про Морица. Якуб ніколи про нього не розповідав, взагалі, ні слова, тільки що я бачив його в «Метрополі», потім жодного разу, проте я знав, докладно знав.

Мориц не прийшов би пити горілку в борделі.

Мориц не прийшов би до борделю також з метою, з якою до борделю ходять зазвичай.

Мориц мав сумління. Мориц мав життєву мету. Мориц вірив ув ідею жидівської держави в Палестині. Мориц не робив нічого, чого не вважав би за принаймні побічно достосовним до ідеї жидівської держави в Палестині. Коли Мориц вранці розплющував очі, він розплющував їх задля жидівської держави в Палестині. Коли вставав з ліжка, вставав для жидівської держави в Палестині. Ів, відпочивав, навчався, сміявся, працював, жив для майбутньої жидівської держави в Палестині.

І якось важко було мені повірити в те, що задля майбутньої жидівської держави в Палестині Мориц може пити горілку в борделі Рифки.

А як так сталося, що народжені в домі, схожому на мій, народжені в побожному жидівському домі Якуб і Мориц мали кожен своє життя, такі абсолютно різні життя, котрі, зрештою, виявились такими подібними? Навіть фізично — обидва вони могутні, помітно дебелі, рославі, але також обоє рішучі, з характером, міцні.

Рифка всім налила. Ми випили.

— Давай телефон,— сказав Шапіро.

Рифка подала йому апарат. Прокрутив номер, чекав.

— Пане Биков, тихо,— буркнув до піаніста, котрий негайно припинив грати.— Алло. Шапіро на зв’язку. Добридень, пані. Так. Шапіро, Якуб Шапіро. Хочу поговорити з паном Литвинчуком. У справі пана Капліци. Пані, ти новенька? Добре, то скажи панові секретареві Литвинчукові, що я дзвоню в справі пана Капліци. Я почекаю.

Чекав зі слухавкою біля вуха, хитро мені підморгнув. Або Рифці. Комусь, словом, підморгнув.

— Алло, так, доброго дня, Шапіро. Доброго дня, пане секретарю. Саме так, у справі Капліци. Так, саме так, заарештований. Ні, прошу пана, не почекаємо, аж доки не вирішиться справа. Ні. Розумію.

Хвилину мовчав, слухаючи якихось пояснень у слухавці. Нарешті, демонстративно закотивши очі, забрав її від вуха.

Якуба, котрий досі був збуджений від бою і вдалої телефонної розмови, аж трясло. Підстрибував біля бару.

— То що там Доктор каже? — весело здивувався, хоча ще пам’ятав недавню розмову з Бобінським у МіМ.

— Та різне, що й у місті кажуть,— відповідав Радзівілек, не змінюючи тону.— Кажуть, що Смігли щось готує. Mit diesem Oberts, wie heifit er? Табір польського єднання?

— З полковником? Із ТНЄ[23]? То, може, з Коцом?

— Я, я. Оберст Коте. Адам Коте. На, то, може, і він, маршал Ридз міт дізем оберст і замах якийсь планують? Коте домовитися з Фалангою? Так, так. Зробити союз із націоналістен?

— Санація з Фалангою? — Якуб чудувався щораз дужче.

— Так, так. Прем’єр скинути. Президент скинути. Ридз-Смігли сам президент. Так, так,— кивав головою Доктор.

Якуб знизав плечима.

— А нас те взагалі стосується? — запитав.

— Та стосуватися, стосуватися,— відповів Доктор.— Вони жидів нітрохи не люблять.

Якуб відвернувся, постановив собі змінити тему на щось більш привабливе і негайно дав штурханця брату, котрий доти мовчки стояв біля бару, пильний, але розслаблений.

— Морице, Морице, що ти, погратися з дівками прийшов, га, янголику, погратися? — сміявся трохи п’яний Якуб, а я якось бачив, що такою парубоцькою щирістю він маскує щось, що, якщо й не було певного роду засторогою перед Морицом, усе ж напевне було повагою.

Муня і Панталеон пили понуро, мовчки.

— Х’бі ґекіме узрейдн а ворт міт дійо,— нарешті відповів Мориц.— Зах ібебетн.[24]

— То поговорімо, але раз у нас тут товариство мішане, то, може, по-польськи?

— Дус зене їдіше ін’юнім, із ломе рейдн їдіш. Ривке, ґіс мі араа, а ґлезеле![25]

Налила. Випив.

— Янкев, ді міс авекуфрн міт мійо кан Ерец їзруель. Дортн із індзо цукінфт. Ду зене нур ді шмокес фін Фаланґє. Ніш ка ґіте каатн кіме фар індз ін Пойльн![26]

— Бо там усі жидів люблять, та? Всі лишень чекають, аби звалити в пустелю, щоби ми, курва мама, там собі збудували державу. А чому не на Мадагаскарі, га? — відбуркнув Якуб, уперто польською.

Мориц на хвилину завагався. Жестом показав Рифці на келишок. Налила, випив.

— Ти там потрібен, Янкеве. В організації. Будуть квитки, все буде оплачено. Для тебе, Емілії і хлопців. Поїздами до Констанци, звідти кораблем. Організація оплатить перший клас, бо всім відомо, що великий пан Янкев Шапіро потребує зручностей.

— Не поїду я ні до якого кібіцу,— буркнув Якуб і випив.

— Та й не мусиш. Бо ніхто не хоче зробити із себе землероба, Янкеве. Ти б там жив, як собі хочеш. Ми тебе потребуємо в Гаґані. Гаґана потребує таких людей, як ти, вояків. Міцних, сильних людей. Землеробів у нас предостатньо.

Якуб розумів, скільки то вартувало Морицу — перебороти власну пиху і сказати щось подібне йому, Якубові, життям котрого гордував, аморальности котрого бридився. І розумів, чому Мориц платив таку ціну. Задля справи був ладен на все.

— Я не вояк, я бандит і боксер.

— Вояк, вояк... Янкеве, там кожного дня війна може знову спалахнути, на повну силу, як торік, розумієш?

— Та ж має бути перемир’я, жидівська держава так само має зробити. То Емілія казала. Як то називається, Піл?..

— Піл. То Емілія тобі має таке казати? Чи ти газет не читаєш? Що з тебе за чоловік? — взявся його шпетити Мориц.

— Читаю те, що мене обходить, а обходить мене те, що мене стосується. Спорт і кримінальна хроніка, міські новини. Чому б мене мали обходити якісь араби в далеких краях? — провокував його Якуб.

Мориц жахнувся, може, аж надто театрально, ніби хотів кинутися в бійку, але негайно й відпружився.

— С’вет ґур ніш заан фін дейм ікто, Янкев[27],— поважно сказав.

— Фін вес?[28] — Якуб теж споважнів і щойно тепер перейшов на їдиш, ніби в його розумінні ця мова була призначена суто для поважних справ.

— Фін де їдішо медіне ін Ерец. Х’майн ікто. Бальд вет мен арештірн Аль-Гуссейні ін шо. Альц вет зах унайбн фін’с най. Ді Гаґана даф губм зельно. Менчн ві ді, Янкев.[29]

— Х’бі ніш ка зельно[30],— повторив Якуб і випив.

— Дує деварт інк ніш ка ґітс.[31]

Мориц, Рифка з-за бару і я придивлялись до нього. Ми бачили, що Якуб міркує. Що вагається.

Встаю від машинки. Думаю про ту хвилину, все так докладно пам’ятаю. Бар, у фотелях під стінами сидять знуджені дівки, так добре пам’ятаю їхні імена і лиця, Оля, Соня, пухкенька Катя, Биков грає на фортеп’яні, за баром Рифка Кій.

Мориц мовчить, уже все сказав.

Якуб закурює цигарку, глибоко затягується і носом випускає дим.

Життя Якуба розгортається перед ним. Якуб опиняється перед рішенням.

Якуб думає про якісь недоокреслені пальми, піски та оази, котрі знає тільки з низькоякісних фотографічних передруків у газетах. Про арабів у білих хустках на голові. Про бойовиків Гаґани в тропічних мундирах із шортами і в турецьких фесках на головах.

Думає про вулиці, котрі любить і знає, на котрих його знають і люблять. На тих вулицях йому кланяється кожен капелюх. Дівчата в кав’ярнях просять автографи і рум’яніють, коли він питає, чи не пішли б вони з ним на прогулянку,— ніколи не відмовляють. Різник відкладає для нього найкращі кавалки. Поліціянти віддають йому честь, бо ж ось іде великий боксер Якуб Шапіро, іде чи їде у своїй пречудовій автівці зі своєю прегарною дружиною і своїми прегарними синами.

А там, що там буде? Пісок. Карабіни. Накази. Пальми.

Якуб курить папіросу, стоїть, нагло знерухомлений, не знаю, чи насправді так було, чи то лише мої спогади, але стоїть нерухомо, у сірому двобортному костюмі, білій сорочці, блаватній краватці і чорно-білих гольфах, стоїть, ліктем спершись на бар, приймає рішення.

— З’їбися, Морице,— каже польською, дуже голосно і виразно.— З’їбися.

Радзівілек всміхається під носом, мовчки хлепчучи чай. Панталеона і Муню розмова братів Шапіро не цікавить.

Я стою позаду, захований, усе запам’ятовую.

Мориц крутить головою.

Часом так буває, що людина голосно каже «ні», і те «ні» його ціле життя мучить. Якби мав узяти слова назад — не візьме. Пишається тим великим «ні». А проте воно його ціле життя мучитиме.

Добре, дуже добре пам’ятаю ту мить. Хочу її описати.

Якуб спирався ліктем на бар. Курив папіросу.

— З’їбися, Морице,— сказав.— З’їбися.

Мориц покрутив головою, знизав плечима, випив іще келишок, підійшов до Якуба і замахнувся, щоб свінґом ударити його в щелепу. Якуб легко ухилився, відіпхнув брата, став у позицію.

— Ану ходи, засранцю...— буркнув, а Мориц рушив у його сторону, але не дійшов, бо на дорозі перед ним виріс Радзівілек і розділив братів.

— Ну, доста. Канєц. Тут вам ніхт шляґен, ясно? — сказав.

Мориц підняв руку.

— Із фаан! Ґайц індр’ерд![32] — буркнув і вийшов.

— Їбатись хочу,— сказав Шапіро.

Дівчата зірвались як на команду, підійшли до нього, зокрема й Кася, котру я найліпше запам’ятав зі свого першого візиту до Рифки, як і зі всіх наступних. Часом вона поглядала на мене, але переважно на Шапіро.

Шапіро вибрав Олю і Соню. Кася повернулась на дно свого океану.

Я досконало пам’ятаю їхні погляди, Якуба і Рифки.

Колись вони кохалися, то було ясно. І вона його далі кохає, це теж було ясно. А він вибрав Емілію, це очевидно. Емілія народила йому дітей.

Рифка не має дітей. І нагло я зрозумів: Рифка не може мати дітей. Я знав, що Рифка — не проститутка.

Не знаю, що змінилося б, якби була.

— Займіться ним добре, дівчата. Так, як любить,— сказала матовим голосом Рифка Кій.

Обійняв її. Пішов до кімнати. Я зостався, не пішов із ними, маленькими ковточками сьорбав горілку за баром і ніхто не звертав на мене уваги, я був маленьким, невидимим жидком із Налевок, Мойше Бернштайном, сімнадцятирічкою.

А проте я досконало знаю, що там коїлося, у найкращій з усіх кімнат Рифки. Що Шапіро виробляв із дівчатами. Спершу просто трохи дивився, бо любив дивитися, як вони цілуються і роздягаються, тоді трахав їх по черзі в різних позах, брутально, хрипів і скрикував при цьому, але не кінчав.

Врешті обидві дівчини лежали, геть спустошені, зі зболеними міжніжжями, а він метався кімнатою зі стоячим хуєм, пив, клав платівки на бронзову таріль переносного грамофону HMV, крутив корбу і слухав американську музику, Бінґ Кросбі, Бенні Ґудмен, Каунт Бейсі, слухали разом, вкладався до ліжка, пив, працювали над його пенісом губами і руками, все до нічого, нарешті заснули, а він обм’як, так і не досягнувши того, що хотів, тому пив далі, коли вже не міг, уживав кокаїн і пив далі, дівчата вже спали у великому ліжку, а він не міг заснути, трусився, лежав поміж них, уже не міг пити, тому тільки лежав і трусився, а тоді кричав, скавчав, плакав, згорнутий як великий людський ембріон, нагий, брудний, спітнілий.

Тоді прийшла Рифка, побудила платних дівчат, казала їм забиратися і сама вклалась біля нього, обійняла його, накрила, гладила йому волосся.

— Емілія...— шепотів, а вона на те не зважала.

— Шо, Янкев, шо. Дус бінах. Шо, шо.... Зай ріїк, Янкль, ріїк...[33]— шепотіла.

Хотіла тільки, щоб він заспокоївся, а він трусився в неї на руках, не знав, де є, не знав, що з ним відбувається, був лише болем, страхом, розпачем — усім тим, чим не міг бути і не бував при світлі дня. Плакав.

Я не пам’ятаю, що зі мною тоді діялося. Може, я обережно пив горілку при барі, де й усі?

Може, пішов із якоюсь дівчиною? Не знаю. Всі у Рифки чекали на один телефон, така була процедура.

Радзівілек допив свій чай і забажав дівчину.

— Каська піде,— сказала Рифка з-за бару.— Але ти її, пане докторе, не попсуй так, як останнього разу, добре? Бо тиждень не могла працювати.

— Не хочу Каську,— холодно відповів доктор.— Хай Рифка іншу викличе.

— Але ніяка інша з паном уже не хоче йти, пане докторе,— потупила погляд.

— Або пані Рифка знайде якусь дівчину, або я собі візьму пані Рифку,— сказав Радзівілек.

— Тоді, пане, будеш із Якубом мати справу,— нагло буркнула геть іншим тоном.

Радзівілек витріщився на неї своїм холодним риб’ячим поглядом. Тоді я зрозумів, що погроза була поважна і доктор всерйоз боїться Якуба Шапіро.

— Во ім’я Отця, Сина, Духа Святого, амінь,— сказав Панталеон, бо допив третє горня чаю.— Докторе, я би йшов додому. Дозволиш?

Радзівілек кивнув головою. За баром, крім нас, лишився тільки Муня.

— Ну, то хай буде Каська,— нарешті сказав Доктор. Рифка кивнула.

Панталеон пішов додому. Биков замкнув фортеп’яно і вийшов услід за ним. Муня випив свою літру, що для його мізерної статури видавалося немалою кількістю, вмостився на канапі в салоні борделю і просто там заснув, похропуючи.

Каська підвелася зі своєї отоманки, проте не полишила дна своєї байдужости. Радзівілек рушив до покою, вона пішла за ним.

Рифка пішла до Шапіро.

— Пильнуй телефону, хлопче. І не засни мені тут,— наказала.

За нею вийшли кухарка і прислуга. Я лишився сам. По хвилі повз мене вийшли дві заспані дівчини, котрих Якуб узяв собі на ніч. Повдягали легкі пальта і пішли відсипатися від роботи — і я знову був сам.

Що я тоді робив, доки чекав? Не пам’ятаю. За стіною чув крики і гадав, що то кричить Каська,— то не були крики насолоди. Мені стало прикро, Каська здавалась мені гарною дівчиною. Я її любив. Тоді крики стихли.

Я походжав салоном, визирав у вікно. Завіси затхло пахли пилом, тож я їх відслонив, відчинив засклені двері та вийшов на балкон на вузькому фасаді кам’яниці, що тяглася вулицями Пія XI і Кошиковою, сливе прова корабля. І я став на тій прові, ніби капітан кам’яного судна, вдивляючись у глиб вулиці Кошикової, у бік політехніки і казарм.

Ніч була тепла, ще літня. Було тихо, ліхтарні горіли. Одного разу проїхала машина, двічі фіра, один раз — нічний трамвай, котрий перетинав Кошикову з вулиці Халубінського. Я глянув у глиб салону на зегар, що стояв на підлозі, четверта, тобто до світанку ще майже дві години. Повернувся на балкон і знову його побачив.

Підносився над політехнікою і дивився на мене. Очі його палали, він співав, кликав мене.

Я — Йона, подумав я.

Я — Йона. У недузі своїй взиваю до тебе, Господи.

Нагло задзвонив телефон. Я відвернувся від кашалота. Побіг узяти слухавку, але за телефоном уже був Якуб, ніби з-під землі виріс, виголений, пахучий одеколоном, у костюмі та елеґантно зав’язаній краватці.

Узяв слухавку. Я не зміг.

— Ало-о-о? Так. Чудово. Вже їдемо.

За ним до салону вийшла Рифка у зім’ятій сукенці та з розшарпаним волоссям.

— Випускають його?..— запитала.

— Випускають. Як завжди.

— Де його тримали?

— Як я й казав, у дванадцятому. На Даніловічовській.

До салону ввійшов Радзівілек, зручно всівся на високому стільці біля бару. Був тільки в одностроєвих штанах і розхристаній сорочці. Почухав собі черево крізь сорочку.

— Яєчні й кави! — гаркнув нагло, ніби абсолютно неприпустимо в усіх сенсах було вимовляти ті слова нормальним голосом.

— Випускають Кума. Треба їхати,— сказав Шапіро.

— Та хоч японського цісаря. Я перше поснідаю.

Я зміркував, що Якуб намагається витягнути з Радзівілкового тону щось іще.

— Може, всі спершу поїмо,— закінчила суперечку Рифка.— То ж недовго. Докторе, а як почувається Кася?

— Спить,— кинув.

— Ну, то поїмо,— сказав Шапіро, а я знав, що ця згода бодай почасти випливала з безпорадности і потрібна була хіба на те, щоб у цій маленькій суперечці з Доктором не втратити лице.

У кухні ще нікого не було, тож Рифка сама пішла приготувати каву і їжу.

— Йди глянь, що там Кася,— підказав мені Шапіро.

Я встав, пішов, досі ніби непомітний, непримітний, проминальний. Не пам’ятаю, чи Шапіро пішов зі мною. Здається мені, що ми пішли туди разом, саме так. Я засвітив світло в кімнаті. Або Якуб засвітив.

Кася лежала в закривавленій постелі, на спині, гола і також закривавлена.

Кров грубою кіркою запеклась на її м’яких стегнах. Лице мала спаплюжене, кирпатий носик зламаний, очі підбиті, повіки налиті кров’ю, ніби щойно зійшла з ринґу, лице запухло так, що вона сама просто не могла розплющити очі.

Шапіро торкнувся її шиї.

— Жива,— буркнув.— Але заледве.

Я бачив, як він наливається гнівом, як гнів родиться в його животі, під сонячним сплетінням, маленька, тверда, чорна кулька, котра поволі росте, щоб нагло вибухнути, виповнити ціле тіло, вдарити в голову, вдарити адреналіном, змітаючи перепони.

— Уб’ю підараса,— буркнув, повернувся на п’ятах і рушив до салону, вилетів туди, як вилітає бик на арену кориди, і кинувся на Радзівілка, вдарив кулаком Доктора в голову, доктор упав із горкера, а Шапіро допався до нього на підлозі. Доктор швидко протверезів, відштовхнув боксера, вони перекотилися, обмінюючись ударами, і раптом обоє нерухомо завмерли, ніби скам’яніли.

— Ну, малий, ти тільки шарпнись, а Едуард тобі башку прострелить,— сапнув притиснутий до підлоги Доктор.

Потилиці Шапіро торкався ствол. Ствол був частиною пістолета парабелум. Парабелум лежав у долоні Едуарда Тютчева. У другій руці Тютчев усе ще тримав томик поезії Ґумільова, заклавши пальцем місце, на якому закінчив читати. Мав намір невдовзі повернутися до читання. У серці Тютчева не було нічого — ні страху, ні жаги крові, ні гніву, нічого взагалі. Серце Тютчева було порожнє.

З іншого боку до шиї Шапіро торкалося вістря бритви, ручку котрої тримав у визволеній долоні Радзівілек. Бритва вже протяла шкіру, лезом стікала крапелька крові.

— Заспокоївся, заспокоївся? — питав Доктор.

— Заспокоївся,— нарешті сказав Шапіро, розвів руками і поволі зліз із Доктора, встав, відійшов. Тютчев також відійшов, але не сховав зброю в кобуру.

Доктор також устав. Витер бритву об серветку, склав, заховав до кишені.

— Радій, що я тебе не вбив,— спокійно сказав.— І попроси пробачення. Негайно.

— Йди на хуй, Радзівілку,— відповів Шапіро.

— Мені то дуже не подобається. Якби я тебе вбив, то зараз не мав би слухати ці жахливі слова. Добре, що я не вбив,— оголосив Доктор, устав, жестом дозволив Тютчеву відійти, обтрусився від уявної пилюки і повернувся до бару, до кави.— Коли та яєчня буде?

Шапіро став за баром, біля Радзівілка. З кухні вже пахло підсмаженим беконом і кавою.

— Я тобі, лайдаку, цього плазом не пущу,— прошепотів.

Радзівілек знизав плечима. Рифка повернулася з яєчнею і кавою, поставила їжу на бар.

— Іди до Каськи,— шепнув Шапіро, опускаючи погляд.— Але перше подзвони в швидку. Треба її до шпиталю забрати.

— Власне, дзвонили зі шпиталю.

— Що?

— Мариля. Клієнт. Вона була на виїзді, то я щойно дізналась.

— Курва мать! — затнувся Якуб.— Що це всі, змовились?

— Так завжди,— відповіла Рифка.— Може, на фільтрах щось підливають у водогін, якийсь бром чи щось інше, так що всім по цілій Варшаві хуй не стоїть, а як не стоїть — то зриваються на дівчат. Що, Докторе? Не встав? Треба було товкти дівчинку?

Доктор знизав плечима й далі смакував яєчню, вибираючи з неї шкварки. Ми не їли. Шапіро хіба випив кави, взяв плаща з шафки за баром, прихопив фотокамеру, маленьку, зграбну лейку.

Рифка плюнула на підлогу.

— Щоб тобі прутень відсох, бидло ти, щоб тебе в сраку виграли,— тихо прокляла Радзівілка. Доктор чув клятьбу, але не відреагував.

— Поїхали,— сказав Шапіро.

Біля дверей проминули Тютчева. Читав. Підняв погляд з-над книжки і сумними очима, без злости, радше з цікавістю, дивився на Шапіро.

Спустилися вниз. У темряві передсвітанкової години поволі починався рух. Християнські робітники йшли на фабрики. Кошиковою походжав поліціянт. Ми посідали в «б’юїк» і поїхали на Даніловічовську, крізь місто, що саме прокидалося.

Очі кашалота можуть ховатися в глиб тіла і висуватися назовні, змінюючи поле зору тварини. Навіть коли кашалот пливе. Я бачив його, коли ми їхали Маршалківською, він плив над нами, потім зупинився над Саським садом, коли ми звернули на Крулєвську, і я загубив його, бо вже дніло.

Ще заманячив мені над карним домом, коли ми звернули на Даніловічовську, і над коминами милярні Пульса я бачив тінь його могутнього тіла, танцювальний і повільний ритм його хвостового плавника.

Ми припаркувались під XII комісаріатом, що розмістився в старому приміщенні божниці.

Шапіро дістав із кишені пістолет, заховав під сидіння. Ми вийшли. Кашалота вже не було, зостався тільки його вогнистий погляд, його втуплені в мене очі.

Увійшли до комісаріату. Кум чекав нас у залі, сидів у кріслі, заклавши ногу на ногу, читав газету.

Я замислився, чому ж він не вийшов сам, якщо його вже звільнили. Таж міг вийти під комісаріат, узяти фіакра чи таксівку і поїхати, куди собі хотів.

Він міг, але не хотів. І тоді я вже якось почав це розуміти. Капліца був монархом і потребував, щоб до нього ставились як до монарха.

— Друзі мої! — весело вигукнув, побачивши нас, і встав із крісла.

Поліціянт віддав нам честь, коли ми виходили, всі посідали у «б’юїк» до Якуба і поїхали на віллу Кума, на розі Пулавської і Доманєвської. Їхали мовчки, Кум був натомлений, не озивався, дивився на вулиці міста, що прокидалося.

— Я маю адресу того відставного офіцерика,— сказав Шапіро, коли ми доїхали на місце.

— Того, що за викидання жидів із війська? Того, що його Доктор хотів?

— Його. Кобєльська, вісім, квартира вісім. Бобінський мені дав, бо вони з Пясецьким зараз на ножах, а той офіцерик, виявляється, від П’ясецького, не просто так його в «АВС» публікували.

— Ну, то будеш мусів його навідати, Кубо.

— Навідаю. Нині. Але перше маю дещо владнати на Жолібожі, тоді поїду в гості до офіцерика, на Грохув. А доктор Радзівілек, до речі, закатував Каську,— змінив тему Шапіро, нагадавши собі про побитих повій.— До шпиталю довелося слати. Лежить там разом із Марилькою.

Кум безпорадно розвів руками.

— Якщо таке ще раз зробить — уб’ю його,— буркнув Шапіро.— Хоч ти, Куме, скажи йому. Застрелю як собаку. Навіть знати не буде, що йому сталося.

— Не застрелиш, Якубе, не застрелиш,— буркнув Капліца, вилазячи з авто.— Хіба отримаєш такий наказ. Тоді будеш стріляти. А тим часом, синку, доброго тобі дня, я мушу трохи відпочити, так що сьогодні мене на місці не буде.

Шапіро покрутив головою, я бачив, як у ньому нуртує гнів, десь у череві, під ребрами, парує в голову. Але нічого не зробив.

Я теж нічого. Я просто сидів на задній канапі «б’юїка», невидний, малий Мойше Бернштайн, такий малий я, такий ніхто.

Якуб завів двигун, розвернувся і рушив на Жолібож.

ד
Далет

Пам’ятаю, так добре пам’ятаю, як ми стоїмо під дверима інтелігентного жолібозького помешкання. Шапіро витискає кнопку електричного дзвінка. На шию собі повісив фотоапарат. По хвилині двері, запнуті ланцюжком, відчиняє хлопчик, з вигляду десятирічний, у гарному костюмчику. Якуб секунду вагається, але тільки секунду.

— Тато вдома?

— Снідає,— відповідає хлопчик.

— Відійди,— наказує Якуб, хлопчик не розуміє, але відходить, Якуб копає двері, ланцюжок рветься, хлопець кричить, а ми забігаємо до квартири, я за ним, як завжди, як тінь.

Квартира заможна, але не багата, сучасна, вітальня, дві спальні, кухня — вбігаємо відразу на кухню, де жіночий і чоловічий голоси кричать на сина, бо що то за галас.

Сидять за столом, чоловік у краватці, але без піджака, високий, доволі вродливий, передчасно постаріла жінка і донька з кісками. Не встигли зорієнтуватися, що робиться. У Якуба в руках викидний ножик, підбігає до чоловіка, широко замахується, з-за голови, забиває ножа йому в руку, прибиває її до стільниці.

Усі кричать. Тоді Якуб дістає пістолет.

— Позатикайтесь, інтелігентські сволочі,— тихо каже, і щось у його голосі таке є, якась страшна погроза, що замовкають. Чоловік із прибитою до столу рукою тремтить, другою рукою тримає знерухомлене зап’ястя і відчуває, як йому на штанах, у міжніжжі, розпливається тепла темна пляма.

— Пусти мене до цього виблядка,— наказує жінці Якуб.— Якщо втечеш, то вже не побачиш свою доцю живою.

Жінка повертається через кільканадцять секунд. Обіймає дітей, втискається з ними в куток світлої, сучасної кухні. Діти не плачуть, туляться личками до її сухих грудей, сливе не дихають.

Жінка справляє на мене враження людини, призвичаєної до поразки. Діти теж. У мене в хедері були такі колеги, котрих батьки били дужче і частіше, ніж інших. Їх можна було впізнати за тим, як вони приймали нагінку від меламеда, без опору, без криків, із порожніми очима, ніби покинули власні тіла.

— Що ти зробив?..— питає тихо, і я відразу розумію, що то вона питає чоловіка.

Той мовчить, Якуб теж ігнорує питання.

Хапає чоловіка лівою рукою за напомаджене волосся на тім’ї, ховає пістолет, всуває праву руку в кастет і б’є.

Першим ударом ламає чоловікові носа. Другим вибиває передні зуби. Б’є так, щоб не оглушити, хоче, щоб він усе відчував. Третій удар знову в носа, раніше зламана кістка тріщить, кришиться, чоловіків ніс цілковито змінює форму, вигинається літерою С, пухне на очах. Двома прудкими струмінцями тече кров — на краватку, на білу сорочку, на яєчню.

Четвертий удар не наступає, не треба. Чоловік лежить лицем на столі, непритомний.

— Ваш, пані, чоловік, а ваш, любі дітоньки, татко, вчора був у борделі, яким ми опікуємося,— у Рифки Кій. Був там уперше і, либонь, востаннє. Він був незадоволений послугами нашої дівчини, бо та не хотіла дати виїбти її в дупу, тому він кілька разів дав їй у лице, вибив зуби і зламав носа. Я подумав, що йому потрібен урок гарного виховання. Ви, поляки з хороших сімей, цінуєте гарне виховання, ні?

— Зроби фото,— підказав мені, піднімаючи покалічену голову пана за волосся.

Я не знався на фотографії, але зробив. Або Якуб сам зробив. Не пам’ятаю. Якуб відпустив голову своєї досі непритомної жертви і вирвав з долоні ножа.

— Маєте телефон?

Жінка, затиснувши вуста, киває головою.

— У вітальні,— шепоче.

Якуб іде до вітальні, набирає номер.

— Дай Рифку,— кидає в телефон.

— Рифко, цей скурвий син дістав, на що заслужив. Скажи Марильці. І фото будуть. Так, Рифко, знаю. Знаю, що в тебе тепер немає дівчат. Знаю, що йому також належало. Так. Рифко, на жаль, не кожному можна дати в морду чи відрізати яйця.

Кладе слухавку, тоді вириває кабель з апарату.

— Валимо,— кидає мені, ми виходимо, збігаємо східцями, сідаємо до «б’юїка».

— Поїхали на пікнік,— весело кидає, але десь під поверхнею тих веселощів, десь дуже глибоко, чути дрож. Якуб боїться. То не фізичний страх, фізично Якуб Шапіро не боїться нікого і нічого на цілій землі, Якуб Шапіро не боїться Гітлера разом із його Легіоном Кондор, котрий б’ється в Іспанії проти Республіки. Якуб Шапіро не боїться Франко, Сталіна, Ридза-Смігли. Не боїться ні акул, ні ведмедів, навіть полярних. Не боїться куль, ножів, ані палиць, ані людей, котрі ними орудують.

Проте Якуб Шапіро чогось та боїться.

Усміхається, говорить про поїздку на пікнік, та водночас думає про синів.

Думає про Морица, свого брата. Про Емілію, свою дружину. Думає про невинних.

Черговий тоненький шар темної речовини відкладається на чорній перлині в череві Якуба. У тому шарі лунає хрупання лицьових кісток чоловіка на Жолібожі, його страх, подивування його дітей і дружини, у тому-таки шарі — повії Мариля і Кася, побиті, покалічені.

Марильку Якуб помстив, Касю не міг.

— Ґевальт фа ґевальт. Андеш кен дус ніш заан![34] — каже сам до себе Якуб, коли ми вже сидимо в машині, їдемо по Емілію та хлопців. Каже, ніби сам себе пробує переконати в правильності того, за чим живе ціле життя.

Через кілька днів Марилька дістає фотографії. Лежить у білій накрохмаленій постелі шпиталю Старозаконних на Чистій, біля ліжка стоять Рифка з Якубом і стою я, Марилька тримає в руках фотографію з фігурно обтятими краями, на тих фотографіях зображення чоловіка, котрий її побив, і він побитий дужче, ніж вона. Марилька киває перебинтованою головою, віддає світлини.

— Дякую,— шепоче.

І я нагло розумію, що тепер їй менше болить. Розумію і не розумію водночас, але знаю, усвідомлюю, бачу перед собою. Фотографії убавили їй страждань, хоч і не фізичних. Але якихось убавили.

Це відбувається через кілька днів. А того-таки дня, коли ми ще мстимося за Марильку, мусимо вдертися в ще одну оселю, мусимо далі обертати смертельне колесо, чинити насильство і зазнавати насильства, як у боксі, отримуєш удар, віддаєш, їси, а потім із їдячого стаєш їстивним, від Бога походиш і до Бога вертаєшся, із землі виходиш і в землю вертаєшся, коли їдять тебе мікроби — оце насильство, і коли вбиваєш павука — ось насильство, все насильство — тож ми поїхали навідати ще одну квартиру, з Жолібожа на Грохув, дорогою забрали Муню з паштетярні, по хвилі ми вже стали під плюгавенькими дверима з номером 8, на другому поверсі кам’яниці на вулиці Ковельській на Грохові. Ми були не в себе. Належало пильнувати.

Муня, котрий сюди приїхав із нами, залишився на чатах біля авто, стиснувши руку в очевидному жесті — на руків’ї машинки, захованої в кишені; я бачу Муню крізь вікно на сходовому майданчику, маленький пальний щурик, готовий кусатись. Шапіро і я — під дверима. Шапіро з текою, у новому костюмі від Заремби і легкому англійському плащі, перетягнутому паском на талії, я також елегантно вдягнений.

Попри ранню пору, кілька перехожих дорогою пильно до нас приглядалися, зараз вони стоять у самій брамі, але таки вміють пізнати сильну людину, тому-то нікому з них не спадає на гадку підійти до запаркованого на Ковельській «б’юїка», раз уже його вартує напоказ озброєний Муня.

Шапіро на хвилину відставляє течку і вдягає рукавички з тонкої чорної шкіри, щоби сховати гебрейське татуювання меча на правій долоні, тоді стукає в двері. За хвилю двері відчиняються, проте досі замкнуті на ланцюжок. У шпаринку визирає неголена, заспана пика фацета в майці.

— Пан підпоручник Зєлінський? — питає Шапіро.

— А хто питає? — питанням відповідає заспана пика.

— Прошу пана, мене звати Мруз, редактор Мруз, із газети «АВС». У липні ми публікували вашу відповідь на наш питальник про виключення жидів із армії, ту відповідь зустріли вкрай доброзичливо, то ми б хотіли з паном поговорити про дальшу співпрацю.

— Мруз, із «АВС», так? Якось я не пригадую...— Поручник Зєлінський уже не заспаний, уже підозріливо приглядається.

— З «АВС». Віднедавна в столиці, раніше працював у Львові. Нас прислав доктор Залєський. Також ми захопили для пана гонорар. Готівкою.— Шапіро дістає з кишені конверт, а я дивуюсь його завбачливости.— Можна ввійти?

— А то що, мав бути гонорар?

— Мав, ясно що мав, тільки що через недогляд ми так препаскудно затримали його. Тому я особисто й доставив — аби, до всього, попросити в пана пробачення.

Поручник іще хвилину вагається, придивляється до Якуба, мабуть, його тривожить семітська врода Шапіро, але таки спускає ланцюжок.

— Прошу. Але в мене в хаті страшний безлад, як то буває в старого холостяка, ти вже, пане, вибач.

Ми заходимо. Квартирка маленька, однокімнатка, стіл, два крісла, брудний барліг, умивалка. Туалет на майданчику, спільний.

Я тільки тоді помічаю, що поручник Зєлінський ніби сам просить кулі. Йому яких сорок років, він худющий і занедбаний. Права штанка підсукана і запнута аґрафкою за десять сантиметрів від коліна. І нагло бачу в очах Шапіро вагання. Хоч очей узагалі не бачу. Просто знаю, що від виду тієї ноги з підкоченою штанкою Якуб завагався. Уже був затиснув кулак на схованому в кишені кастеті, але зараз розводить пальці, звільняє мосяж.

— Прошу сідати,— показує Якубові на крісло при столі.

Якуб сідає, я стою при вікні, скромно, як і треба.

— Нічим не почастую, бо нічого не маю,— каже Зєлінський.— Раз уже даєш мені якийсь гонорар, пане, то куплю собі щось поїсти, якогось чаю, горілки. Так що добре, що ти прийшов. Я ще здивувався, що панове опублікували, бо я радше бепіст, аж тут — «АВС»... А що платите — то ще більше дивно, але дарованому коневі...

— Ми зараз не дуже любимось, але справа нації важливіша за фракційні спори.— Шапіро грав як по нотах, як природжений актор.— Такі дрібні жести дуже важать, коли треба будувати єдність національного руху. А чому ти, пане, саме до нас послав, до «АВС»?

— Бо «АВС» хтось бодай читає, а ті наші фалангістські газети — дай мені з ними спокій...

— А що твоя нога?..— запитав Шапіро.— Ми не знали...

— Я ж писав, що інвалід війни. Під Комаровом, осколок, рана невелика, але гангрена, то треба було відрізати.

— Де ти служив? — допитувався Шапіро.

— У сорок п’ятому прикордонному стрілецькому,— відповів Зєлінський.— Пан теж ветеран?

— Двадцять перший піхотний. Сержант.

— «Діти Варшави»...— покивав головою Зєлінський.

— Угу. Хреста хоробрих дали.

— Може, ти їм до нього пасував? — засміявся Зєлінський.

— Як то? — не зрозумів Шапіро.

— Ну, пане, у тебе таке трохи семітське лице, ні? Зійшов би за жидка, ти вже вибач. Ти тільки не ображайся, я знаю, що ти хороший поляк, багато доброго для Польщі тим дописуванням до «АВС» робиш, а я тільки про зовнішність говорю,— пояснював трохи сконфужений Зєлінський.

Шапіро замовк. Дивився на поручника-пенсіонера і мовчав.

— То як із гонораром? — поцікавився Зєлінський.— Бо знаєш, пане, мені таку ренту дали, що жити нема як. На їжу немає. Недоїдаю. Інвалід війни, ветеран, а не доїдаю, такі в нас жидівські порядки в Польщі.

— Я не з «АВС»,— нагло сказав Шапіро, дивлячись Зєлінському просто в очі.

— Що? — здивувався поручник.

— Мене звати Якуб Шапіро.

— Шапіро...— Зєлінський раптом почав розуміти.

Якуб устав. Дістав із кишені кастет, припасував на правицю, не знімаючи тоненької рукавички.

Зєлінський не був дурнем. Швидко зіставив усі факти. Так само швидко збагнув, що не має жодного шансу у фізичній конфронтації з тим жидом, котрий важить кілограмів зо сто. Не мав би шансів навіть на двох ногах, не кажучи вже про те, що саме помітив, як прикметно віддувається кишеня його плаща.

Тому він і не сіпався зі свого стільця, сидів і придивлявся до Шапіро. Я уявляв, як він зараз лютує сам на себе. Збуджений конвертом, він так легко в усе повірив, що цей здоровань із очевидно жидівським і хуліганським лицем водномить став для нього правдоподібним редактором «АВС».

— Інваліда війни будеш бити? Бо ти таки вояк, то правда, то видно,— сказав.

Шапіро став перед ним, і я бачив, що він вагається.

Не завагався, розтинаючи горло Науму Бернштайну. Не завагався ні на мить. А зараз вагався. Хоча прийшов сюди не вбивати. Вагався, чи бити поручника Зєлінського.

Потягнувся лівою, не замкнутою в кастет рукою до кишені, дістав газетну вирізку.

«АВС. Щоденні новини» від сьомого липня: «Жидів необхідно повністю позбавити громадянських прав і водночас обкласти податком, із зобов’язанням до примусових робіт у разі ухиляння від сплати податків як еквіваленту військової служби».

Зєлінський гучно глитнув.

— Як ти, пане, з тим не згоден, що написано, то напиши собі полеміку до якоїсь із тих ваших газет, а не приходь до автора з кастетом, ні? Чи то у вас такі жидівські звичаї? — відповів.

— Присилування жидів до земляних робіт має на меті отримати максимальну користь від залучення мінімальних коштів. Для організації таких робіт потрібні лише лопати і оскарди, кілька старих котлів, дошки на барак і багато колючого дроту,— читав далі Шапіро, аж я раптом зрозумів, нащо він це робить.

Він читав, аби роз’ятрити в собі лють, необхідну, аби зробити Зєлінському те, що вважав за потрібне зробити.

Але для вбивства Наума Бернштайна не мусив у собі нічого роз’ятрювати. Наума Бернштайна, мого батька, він убив так, як людей убивають повені, пожежі, урагани чи блискавки. Так, як витатуювана на його правиці תװמ Як смерть.

— Що, багато колючого дроту, курво? — запитав Шапіро, затискаючи пальці на кастеті.

Лють здіймалася в ньому так, як здіймаються хвилі насолоди, коли він рухається в жіночому тілі.

— Дроту колючого тобі треба, хую? — повторив, поволі роздмухуючи власний гнів.

Подав Зєлінському вирізку.

— Читай,— наказав.— Останній абзац. Організацію таборів примусової праці... Читай, курво.

— Організацію таборів примусової праці для жидів пропоную довірити молодим відставникам В. П., офіцерам та підофіцерам. До нагляду за жидівською працею належить залучати вислужених підофіцерів. Це дасть гарантію, що жиди працюватимуть добре і без вивертів,— прочитав офіцер нетвердим голосом.

Шапіро ступив крок у його напрямку.

— І що, хотів би мене замкнути в таборі? Як якогось готентота? — запитав.— Хотів би за мною припильнувати? Поганяти мене на роботу?

— Роби, що маєш, пархачу, але давай уже, доста цеї їбанини,— відповів Зєлінський, піднімаючи голову.— Ще дочекаєшся, що ми вас усіх за дротом позамикаємо.

Шапіро вдарив. Лише раз, коротким правим свінгом у ліву скроню. Зєлінський гучно злетів із крісла і непритомний повалився на підлогу.

— Беремо його,— сказав мені Шапіро.

І взяли. Або він сам його взяв, я не пригадую. Зєлінський був худий як драбина, та ще й не мав ноги, тобто ще на кілька зайвих кілограмів легший.

Із Зєлінським на плечі Шапіро ми спустилися вниз.

— Відчиняй скриню,— наказав Муні Якуб, виходячи на вулицю.

Муня був подивований, але без вагань відчинив багажник, тоді про всяк випадок дістав із кишені бравнінґа. Якуб кинув Зєлінського до багажника, у якому ще не так давно мандрував назустріч погибелі мій батько Наум Бернштайн, тоді попорпався десь у глибинах і дістав звідти моток колючого дроту, який туди завчасу поклав, і ним зв’язав відставному офіцерові Війська Польського руки за спиною.

— На тобі, хую риб’ячий, твій колючий дріт,— сказав і опустив кришку.

Ми сіли до «б’юїка», а коли від’їздили, за нами рушив один зі шпанюків, котрі ошивалися в проїзді, на завеликому для нього велосипеді.

Звернув за нами на Рембковську, не відриваючись, з Рембковської праворуч на Гроховську, там Шапіро натиснув на газ і ми без труду відірвалися.

— Однаково знайдуть,— муркнув Муня.

— Ну, то зараз трохи покружляємо,— відповів Якуб і з Гроховської звернув на Зєленецьку алею, а звідти поїхав просто на міст Понятовського.

Коли ми проїздили Віслу, я глянув угору за течією і знову його побачив. Він плинув у повітрі над Черняковським портом, мало не сторчма, з безвладно обвислим хвостом, великий ніби автобус, сірий. Спав.

Шапіро відкрив заслінку дроселя, «б’юїк» загарчав вісьмома циліндрами, а тоді Літані розплющив одне око, і те око спалахнуло.

Кашалот глянув на нас і побачив нас, побачив нас такими, які ми були, Муня, Шапіро і я. Шапіро кинув погляд через ліве плече і нагло з усіх сил влупив по гальмах, так сильно, що Муня влупився лицем у годинник, вмонтований у кришку ладника, а Зєлінський безвладно вдарився в перегородку, що відділяла багажник від пасажирського салону, я ж зміг упертись у пасажирське сидіння і залишився неушкоджений.

Шини завищали, «б’юїк» захитався і спинився.

Шапіро перейшов на нейтральну передачу, втиснув педаль гальма і дивився у вікно ніби зачарований.

Тоді я зрозумів, що він теж його бачить.

Літані дивився на нас одним оком, і роззявив пащу, і заспівав.

Я не розумів слів, але знав, про що та стара пісня, і Шапіро також знав.

Літані співав про свою владу і про свою глибинну могуть. Чи хто начепить мене на гак, чи обв’яже язик мій мотузкою? Чи пробиє мої ніздрі шилом, чи зробить хтось мене своїм невільником?

Усе, що під небом, належить мені, і ярмо на мене ніхто не накине.

— Курва твоя мамця засрана! — плаксиво кричав Муня.

З його носа юшила кров.

— Заткни писок,— буркнув Шапіро і, навіть не дивлячись на нього, кинув йому хусточку з кишені піджака.

— І пощо ти, хую, так без попередження гальмував? — далі присікувався Муня.

Літані втягнув очі в глиб тіла, перевалився на правий бік, махнув великим хвостовим плавцем і поплив крізь повітря вниз за Віслою, у бік Саської Кемпи і Гоцлава.

— Я носа зламав, курво, сто хуїв тобі в сраку, я собі носа зламав об ту твою перейобану торпеду! — кричав Муня.

Шапіро поволі повернувся на Сидінні, а тоді нагло, перш ніж Муня взагалі встиг помітити, що відбувається, приставив йому до чола ствол свого пістолета, невеличкого кольта 1903 із перламутровими накладками на руків’ї, що поблискували з-під пальців Шапіро.

— Ще раз без дозволу роззявиш морду, щурику, і закінчиш у багажнику біля того скурвого сина,— страшним голосом прошепотів Якуб.

Я знову бачив, відчував, як набухає, пульсує під діафрагмою чорна кулька гніву. Знав, що може вибухнути щомиті.

Муня підняв руку.

— Спокійно, шефе, вже...

Шапіро відвернувся, заховав пістолет до кишені, поклав руку на кермо.

Гучно сигналячи, нас проминув маленький вантажний «опель», а я знав, що Якуб міркує, чи не погнатися за ним, чи не наздогнати, не підрізати, не витягти шофера з кабіни, не затовкти, закопати на смерть.

Але не погнався.

Глибоко зітхнув, газонув, потягнув на себе важіль коробки передач і поволі рушив мостом униз, їхав і глибоко віддихувався, намагався вгамуватися.

З мосту повернув на Солєц, із Сольца за костелом на Віляновську і припаркувався під кам’яницею працівників Банку Польського, на перетині власне Віляновської, Черняковської та вулиці Окронґ.

Муня запитально глянув на нього, досі тримаючи хустинку біля носа.

— Колись я тут жив. На Віляновській. Іще з Рифкою. У такій гарній світлій квартирі, вікна виходили на вулицю і на костел. Ніхто мене ніколи так не кохав, як вона мене в тій квартирі,— несподівано тихо сказав, до себе, однак до нас.

— Шефе, і нащо ми сюди приїхали? Для спогадів і сентиментів?

— Мушу зателефонувати. Пильнуй авто,— пояснив Якуб, нагло отямившись зі спогадів.

Кивнув мені, ми вийшли. У кам’яниці була громадська переговорка, про котру я не знав, але знав Шапіро. Подлубався в кишені, знайшов двадцять грошів, кинув до апарату, зателефонував.

— Скажи Кумові, що через десять хвилин будемо з шорією[35]. Живий. Зроби там десь позаду місце, де його тримати,— кинув у слухавку без жодного добридня чи рекомендацій, так само без допобачень кинув слухавку.

Повернулись до авто.

Муня віддав Шапіро закривавлену хустинку.

— У сраку собі її запхай,— доброзичливо порадив Якуб, і ми рушили Черняковською до Ксьонженцої, тоді Новим світом і Краківською далі, через Тломацьке на Лєшно.

Шапіро припаркувався під паштетярнею Собенського. Разом із Мунею взяли попід руки вже притомного поручника Зєлінського і завели його до приміщення.

Усередині за столиком сиділи Капліца з Радзівілком, поруч із ними стояв Панталеон, попиваючи чай.

— Ну, Кубо, ти й надумав собі, приносити його сюди...— сказав Кум і встав, щоби придивитися до каліки.

— Не хотів сам вирішувати.

Зєлінський лежав на підлозі, на боці. Запнута аґрафкою на куксі ногавиця відчепилась і лежала на підлозі, порожня, зів’яла, ніби кишка.

— І що, стерво ти фашистське, як тобі зараз, га? — весело запитав Кум, підходячи до Зєлінського.— Веселенько, га?

— Я вас не боюся, виблядки. Можете мене вбити, моє життя — то гімно, я в цьому світі не маю за чим сумувати. Нічого не маю. Не маю ноги, не маю жінки, не маю друзів, на курви мені грошей не стає, зрештою, мені й хуй давно вже не стає, на горілку мені не стає, ледве стає на сухий хліб. Якраз аби не вмерти з голоду — не більше. Усе в мене позабирали, жидівська кліка, п’явки, все позабирали. Ногу віддав Польщі, а виявилося, що то ваша Польща, жидівська Польща Пілсудського і халамидників, і та Польща на мене висралася. Нічого не маю. Нахуй кому здалося таке життя? Я би сам давно вбився, але то гріх. Можете мене вбити. Мене то не обходить. Не боюся. Але і плазом то не піде, пархи обдристані,— гордо відповів Зєлінський.— Знайдеться на вас польський Гітлер і позамикає вас у таборах, як англійці в Африці негрів позамикали, чекайте, дочекаєтесь.

Шапіро поглянув на нього з певним подивом. Одначе неабиякої відваги треба було, щоб так говорити, лежачи на підлозі без ноги, з руками, зв’язаними за спиною колючим дротом.

— Йобані, засрані жиди,— додав Зєлінський і плюнув їм під ноги.

— А тут помиляєшся, бо я поляк,— радісно сказав Кум і копнув плаксія по писку.— Поляк, соціаліст, антисемітизм мені просто бридкий. І бридкі мені такі гітлерики, як ти, стерво.

Зєлінський виплюнув кашу з крови та вибитих зубів.

— Хуй фам фсім у труну,— пробелькотів розквашеними губами.— Жиди, фофіялісти, польшофики, фсе отнакові срадники.

Радзівілек доїв свій паштетик, сьорбнув кави, підвівся і підійшов до Зєлінського.

— Я дуже не люблю слухати фашистів, так бридко говорять, не люблю,— сповістив.

— Замкніть його у підсобці,— наказав Кум.— Пане Собенський, зроби там десь місце.

Панталеон і Муня взяли Зєлінського, котрий уже тільки булькав кров’ю, за зв’язані руки і затягнули до підсобки.

Я то чудово пам’ятаю. Один черевик волочиться підлогою, порожня ногавиця, кров.

— Куме, що ж ми зараз із ним зробимо? До глинища? Відпустимо? Нащо то все взагалі? — запитав Шапіро.

— А мене не питай, Доктора питай, то його Доктор хотів,— кинув Кум, знизуючи плечима.

Шапіро повернувся до Радзівілка.

— Що з ним зробити, Докторе?

— Я займусь, не переживай,— відповів Радзівілек.— Поки що лишаємо його тут, Тютчев його потім якось забере, щоб він тут пану Собенському не вадив. Не бійся.

— То добре, бо я нині з жінкою, братом і братовою домовився на пікнік за містом,— сказав Якуб, і було щось викличне в його тоні чи, може, у безневинності інформації, і це було так виразно, що то навіть Кум зауважив і невдоволено звів брови, докірливо глянув на Якуба.

Радзівілек же ніяк не відреагував, доїв свій паштетик, допив каву, вийшов.

За баром телефон, Собенський узяв слухавку.

— Пане Шапіро, пані Рифка пана просить.

Шапіро підійшов до телефону, потягнувся по слухавку через бар.

— Дякую, Якубе,— сказала Рифка.

— Не за што,— відповів Якуб і поклав слухавку.

Я вже написався. Встаю від машинки. Підходжу до вікна.

Той само краєвид, що й завше. Арабський хлопець штовхає возика, на якому наладовано великі затерті меблі, старі чи стилізовані під старі, випинаються гнуті дерев’яні ноги та смугасті оббивки фотелів і канап. Я його вже тут бачив. Маю враження, що навіть меблі тут поскладані так само, як і колись.

Його минають автівки. Біля кіоску з газетами ортодокс курить цигарку, чогось чекає. Минає його дівчина в мундирі, на спині чорний карабін, стволом донизу.

Тиша. Вікно не пропускає жодних звуків.

І раптом тишу обриває дзвінок у двері. Підходжу, дивлюсь у вічко, то Магда. Відчиняю.

Заходить.

— Як ся маєш? — питає.

Знизую плечима.

Заходить до вітальні, торкається шкіри боксерської груші.

— Тренуєшся?

Знову знизую плечима.

— Хіба стільки, щоб не сколіньковатіти[36] остаточно.

То неправда, я зовсім не тренуюся.

Перестав, коли Магда пішла. Ніколи не дозволяла мені повісити вдома грушу, я мусив навіть для простих рутинних вправ ходити до клубу. Тому коли вона пішла, я пішов до спортивного магазину і купив собі грушу, шкіряну, блакитну, велику, вісімдесятикілограмову, повісив її у вітальні, просто посередині. Я мусив попросити знайомого майстра на всі руки, щоб він вмонтував гак у стелю, бо сам я не зміг би. Той змонтував. Повісив.

Відтоді я щодня проминаю цю грушу в нашій тісній вітальні, але жодного разу і пальцем її не торкнувся, а нині торкнуся. Як тільки Магда вийде.

Киває головою.

— Як пережив свята?

Не розумію, про що вона, тому не відповідаю.

— Ти забрала мій пістолет? Мундир? — питаю.

Пильно придивляється до мене, уважно, але нічого не відповідає. Підходить до радіоприймача, вмикає, переводить на короткі хвилі та слухає частоти.

— Колись ти любив послухати «Вільну Європу», а від першого січня їх перестали глушити, ти знав? — питає.

Підходжу, вимикаю радіо.

— А як там хлопці? — питаю.

Знову приглядається до мене. Зітхає. Дуже, дуже важко.

— Я того більше не витримаю, розумієш? — каже.— Того вдавання. Я трохи грала в ту твою гру, але більше грати не хочу.

Я знизую плечима. Магда забирає сумочку і виходить.

Тільки за нею замкнулися двері, я дістав із шафи бандажі та обмотав долоні.

Шапіро п’ятдесят років тому показав мені, як належить бандажувати руки, і далі я робив це точно так само, як тоді в залі «Гвязди».

Обмотав. Боксував ціле життя. Інші грали в теніс чи футбол, а я боксував. Трохи тренував молодих гімнюків, горлав на них тоді так, як тренер горлав на шмаркача у «Гвязді» пів століття тому.

Розігрівся — покрутив руками вперед, назад, ліва вперед, права назад, навпаки, підстриби. Потім скакалка.

Коли я стрибаю, на моєму животі та грудях підстрибує старече сало. Смішне на вигляд.

Потренував техніку перед дзеркалом, іще без рукавиць, аби добре видно було положення кулаків — прості удари, кроки, дугові, гуки, блоки, стусани, ухили, потім комбінації, все. То зайняло мені сорок п’ять хвилин, піт уже лився струменями, я задихався, але таку задишку треба перебути, то я перебув, одягнув рукавиці, зашнурував, допомагаючи зубами. Тепер є рукавиці на липучці, але я більше люблю шнуровані.

І добре потренувався на груші. Вперше, відколи вона пішла. Лупив грушу рукавицями, аж зі стелі сипався тиньк. Сусіди не наважувались поскаржитися.

Ну, або я й не бив так енергійно, як мені здавалося.

А потім я прокинувся. Долоні незамотані. Тренування мені тільки приснилося. І я надто втомлений, щоб тренуватися наяву.

Але Магда тут хіба була насправді.

Дуже важко встати з ліжка.

Ми поїхали на Налевки, 40, Якуб посигналив, за хвилину Емілія з хлопцями спустилися вниз і втрьох запакувались на заднє сидіння, поруч зі мною, Давид у матері на колінах, Даниїл біля мене.

— Не знаю, чи добра то думка,— сказав Якуб.— Ми не дуже погодилися.

— Власне, тому це й добра думка,— відповідала, так упевнена в собі, як упевнені в собі бувають лише жінки, коли явно переростають чоловіків у розумінні емоційних нюансів.

З Налевок поїхали на Гусячу, де просто біля жидівського цвинтаря мешкав Мориц, в одній кімнаті зі своєю нареченою. Без шлюбу. Я побіг по них, вони за хвилю спустилися, на Мориці було спортивне вбрання, пумпи, картаті шкарпетки, легкий піджачок і кашкет. Його наречена, світська жидівська етерна брюнетка на ім’я Зофія, була у квітчастій сукенці. Втиснулась до нас на заднє сидіння. Мориц сів біля Якуба. Подав йому руку на знак згоди.

— Заа ніш байз оф мійо фа де авантюре[37],— сказав перший, ніби трохи впокорившись, але Якуб відразу збагнув, що, пробачаючи і не бажаючи дальшої образи, Мориц, по суті, демонструє свою моральну зверхність, як і завжди.

— Х’вель трахтн веґн даан Ерец їзруель[38],— відповів, щоб не дозволити брату вигідно вмоститися в тій моральній вищості людини ідейної над вуличним бандитом, котрий живе тільки для себе самого.

Поїхали Окоповою на Керцеляк, де Якуб мав іще якісь свої справи.

Усі повиходили, Емілія, Мориц і Зося повели хлопців на млинці, які продавала сільська, замотана в хустку баба на самому краю площі.

Якуб пішов до кнайпи Хороманьчика забрати належні йому гроші, усе пройшло гладко, у нотатнику з’явились відповідні записи, готівка потрапила до внутрішньої кишені пальта, і ми повернулись до автівки, біля якої вже чекали Емілія, хлопці та Мориц із Зосею.

— Дай покермувати,— попросив Мориц.

Якуб на хвилю спинився, на хвилю відчув тягар готівки в кишені плаща, бандитської готівки, і зрозумів, що прохання Морица є розгрішенням від цього тягаря. Мориц, котрий просив покермувати, насправді просив про спокій. Якуб без жодного слова, лише усміхнено, подав йому ключі, а за хвилю вони вже були як брати, котрих нічого не розділяє.

— Тільки тато може їздити на машині! — крикнув Даниїл, або, можливо, й Давид, не пам’ятаю, котрий із них.

Якуб засміявся і сів на пасажирське, Мориц за кермо, ми знову повсідалися ззаду і поїхали Товаровою, проминули Єрусалимський переїзд на площі Завіші, далі поїхали Груєцькою.

Мориц не був хорошим водієм, йому бракувало досвіду, шарпав автівкою, але Шапіро терпляче все йому пояснював і допомагав.

Якщо то не був спокій, то принаймні перемир’я.

На виїзді з Охоти дорога зіпсувалася, базальтова бруківка тонула в болоті, при дорозі замість кам’яниць постали дерев’яні хати, інкрустовані лише електричними дротами, знаком сучасности.

З краківського шосе Мориц нарешті повернув ліворуч, ми заїхали під летовище і порозкладали на траві їжу та напої.

Мориц із Зосею привезли сендвічі та біле вино, у Якуба був пакунок від Хороманьчика, Емілія взяла ґефільте фіш. Всі ми їли і пили.

— Наступного року виїжджаємо,— раптом сказала Зося.

Я придивився до неї. Вона була дуже гарна, молодша й худіша від Емілії та, якщо міркувати об’єктивно, певно що була від неї вродливіша, проте мені Емілія все одно подобалася більше.

— А куди виїжджаєте? Надовго? — зацікавився Якуб.

— Назавжди. До Палестини. У лютому.

— Ну, я в кожному разі хочу зарахувати собі цей останній семестр.

— Попри ґето? — запитала Емілія.— Після того як було минулого року, коли ті виблядки на цілий місяць заблокували університет?

Мориц безпорадно розвів руками. Якуб добряче хильнув вина з пляшки.

— То їх «Братняк» змушує. А «Спільна поміч»[39] їм не дасть ради. Три чверті християнських студентів читають «АВС». І тому також, Кубо, треба виїхати. Бо вони рано чи пізно додумаються до санації.

— Знаю,— понуро відповідав Якуб.— Мені це сказав якраз один такий із «АВС».

— Ну, ти хоч маєш знайомих, братку,— покрутив головою Мориц,— але в кожному разі, кілька років і за нас усе повирішують. Тут нічого для нас нема. Ви могли би поїхати з нами — кораблем із Констанци.

— Здається, готують державний переворот,— сказала Зося, піднімаючись від кошика.

— Хто? — зацікавився Якуб.

— Смігли, Коц. Ну, вони,— пояснила.

— Нащо їм державний переворот, як і без нього мають повноту влади — то ж санатори,— засміявся Якуб.— Щонайбільше — домовляться з фашистами, введуть їх до уряду, та й по всьому.

Мориц притлумив усмішку. Знав, що зараз буде, і тішився цьому невеличкому впокоренню свого брата.

— Смігли з Коцом хочуть вдарити в санаційну лівицю. У всіх тих сиріток Пілсудського,— терпляче роз’яснювала Зося тоном хорошої вчительки,— хочуть їм зробити таку собі польську ніч довгих ножів. Прибрати Славка і Мосціцького, а навіть і решту.

— І хто ж то має кошерно зробити?

— Бепісти. Здається, що домовилися з П’ясецьким. Уже мають проскрипційні списки. То, власне, для того їм і потрібен той цілий Озон. Уже все місто про це голосить.

Якуб слухав уважно, і Мориц був приємно подивований тим, що Якуб так бере на ум політичні перипетії, котрі йому роз’яснює молодша від нього років на десять панянка. Можливо, його брат таки не був таким заплішеним простаком, як подеколи здавалося?

— А ми в тому як? — запитала Емілія.

— Ми — то хто? — зачепив її Мориц.

— Не знаю. Ми. Жиди,— відповіла.

— Але котрі? Бунд? Ми? Виблядки з Бетару? Хуйлани з Аґуди? — допитувався Мориц, і під «ми» явно мав на увазі ліваків «Поалей-Ціон».

— Та, певно, по-різному. Бетарівці ж хочуть того самого, що ті йобані фашисти: щоб усі жиди з Польщі позвалювали до Палестини,— відповіла Зося.

— Ну, скажімо, П’ясецькому з колегами цілком байдуже, де викидати жидів, аби тільки нас вигнати з Польщі, найкраще — кожного з однією валізкою, їм же йдеться про гроші, про наші статки,— заперечив Мориц.

— Ага, про твій статок особливо,— засміявся Якуб.

— Бетарівці хочуть жидівської Палестини,— незворушно провадив Мориц.— Тільки що крізь призму Жаботинського вони цілком не розуміють соціальних та економічних аспектів.

— До сраки мені та Палестина, разом із її соціальними і економічними аспектами.

— Знаю, знаю...— махнув рукою Мориц.

З-за великого ангару летовища виповз літак, середнього розміру, як на той час — незвично сучасний, з двома двигунами на крилах і з подвійним вертикальним хвостом. Двигуни вже працювали на малій потужності, літак повз у бік злітної смуги. Під рядом із чотирьох вікон виднівся напис «ПОЛЬСЬКІ АВІАЛІНІЇ ЮТ».

— Що то за літак? — повернувся Якуб до Морица, котрий, як знали всі його близькі, дуже кохався в авіації, палав до неї тією шаленою любов’ю, якою кожен прогресивний ум тих часів палав до техніки. Любов’ю, котра виростала з надії на те, що техніка може змінити людське становище.

— «Локгід L-10 Електра»,— Морица випередив Даниїл.— Мене вуйцьо Мориц навчив! Я тепер усі пізнаю: «локгіди», «юнкерси», «дуґласи»,— всі!

— І то добрий літак? — Якуб примирливо вирішив зробити брату приємність і дати змогу поговорити про його захоплення.

— Дуже. Триста кілометрів на годину, дальність — тисяча сто, десять пасажирів. Та американська льотчиця, Амелія Ергарт, саме в такому полетіла через Тихий океан.

— Ну, то не найліпше свідчення на його користь. Вона ж таки загинула, так? Я в газеті читав. І немає ніяких звісток.

— Ще знайдеться, побачите,— запевнила Емілія.

— Можна в такому полетіти до Греції. Є регулярне сполучення,— вів далі Мориц.— Якщо мати гроші. Раз-два — і на місці. А з Греції, з Тесалонік, кораблем до Яфи.

— А часом не виходить так, що англійці зараз не пропускають? — вагався Якуб.

— Не пропускають. Але організація допоможе,— запевнив Якуба.— От побачите.

Тоді ми були щасливі, я це пам’ятаю. Навіть я, мовчазний і практично невидний свідок усього того, малий Бернштайн в елегантному костюмі, тінь Якуба, тінь людини, слід людини, навіть я був у ті часи щасливий, коли ми сиділи теплого вересневого дня на траві біля летовища, аж до смерку дивилися, як злітають літаки.

За «локгідом» стартував великий DC-2, тоді тридвигуновий «юнкерс», обидва з маркуваннями LOT. DC-2 подобався мені найбільше, «юнкерс» видавався смішним із тим своїм Гвинтом на носі на додачу до Гвинтів на крилах.

А потім над будівлею летовища, над його вежею, я побачив великого кашалота, його тіло не розтинало повітря стрункою сигарою літакових корпусів, але перевалювалося в ньому, ніби то повітря було густе.

І дивився на мене. Або на Якуба. І його очі палали червоним вогнем. Роззявив зубату пащу і промовив слова, котрі були словами, але котрі я не вмію, не можу записати.

Якуб теж його бачив, ми обоє дивилися. Решта нашої компанії, Емілія, Зося, Мориц, хлопці, здавалося, кашалота не бачили, але ж я знаю, що він був там, над диспетчерською вежею, здіймався в повітрі, я знаю, що він приплив за нами, за мною і Якубом, на нас дивився.

Заклацав пащею, сказав щось раз і ще раз, перевалився на бік, махнув великим плавником і пірнув, зник за будинком, відплив.

Літані.

— То ти повертаєшся до університету, так? — допитувався Якуб, коли вже почало смеркати і ми пакували коци, начиння і рештки їжі до багажника, у якому раніше встигли поподорожувати кілька нещасливців, зокрема й мій батько.

Мій батько, Наум Бернштайн, його тіло поділене, ніби когут на капарот. Голова відділена від тулуба, руки по рамена відрубані, ноги відрубані. Колір закривавленого м’яса на зрізах, ніби м’ясо в різника. Кров мого батька всочилася в землю, кров Наума Бернштайна, котрий не мав грошей заплатити Капліці та не хотів утікати, не вмів боронитися.

— Повертаюся,— відповів Мориц.

— І будеш сидіти на позначених лавках, ніби якийсь негр? Може, вам їх ще в золото помалюють, як ото Гітлер помалював лавки в парку? Або заблокують університет на місяць, як того року?

— У нас лавки, здається, мають бути проіндексовані цифрами. У ВШЕ і політехніці — літерами. Але то лишився тільки один семестр. Далі виїжджаємо. Їдьте з нами, Якубе. Там наше місце.

Якуб на хвилю замислився, всміхнувся до себе, недовірливо покрутив головою.

— А коли починаються заняття? — запитав.

— Сьомого жовтня.

— Прийдемо.

— Не хочу, щоб ви приходили.

— Морице, хочеш бути сам, коли з того боку буде Зємбінський зі своєю боївкою?

Мориц Шапіро не відповідав.

— Ми прийдемо — хочеш ти чи ні. То наше місто. І ніякий гітлерик у бриджах не буде нам казати, де ми маємо сидіти на лекціях у нашому місті.

— Нам? Якубе, а коли ти провів бодай квадранс на якійсь лекції? — помстився Мориц за доскіпливу увагу Якуба до морицової діяльности — чи, радше, її браку.

Він був на десять років молодший від Якуба. Ще трирічним дитям, іще перед війною, родичі віддали його на виховання більш заможним кревним із Ченстохови, після чого померли. Коли Якуб вернувся з війни, то забрав брата у кузинів та взявся виховувати його сам. Він теж тоді жив доволі бурхливо, тому брата залишав під опікою тіток, із якими приятелював, але ніколи не занедбав його й ніколи не був відсутній довше, ніж кілька тижнів. Найперше послав його в бундівську фреблівку CISZO, тобто Централе їдіше Шуль Організац’є на Крохмальній, де навчання було двомовне, велось польською і їдишем, і обидві мови Мориц опанував добре і без акценту.

Третю і четверту мову, гебрейську і французьку, вивчив у Міській гімназії «Лаор» на Налевках, біля пасажу Сімонса, за яку Якуб платив по п’ятдесят злотих вписового на місяць, і за ті п’ятдесят злотих Мориц дуже швидко переріс інтелектом свого далеко не дурного брата, а також, згідно з профілем нової школи, став лівим сіоністом. Не був також трубачем і підпихайлом — не цурався бійки і був спритний навкулачки, а вся вулиця боялась його далеко не тільки тому, що всі знали, хто такий Якуб.

Зрештою, це швидко стало для Морица баластом, якого він зо всіх сил намагався позбутися. Після матури не пішов до університету, всупереч волі брата. Виїхав від Якуба, винайняв кімнатку в одній мурановській халупі, знайшов низькооплачувану роботу в конторі, решту ж часу витрачав на організаційну діяльність у лівиці «Поалей-Ціон».

Зрештою, по кількох роках таки пішов навчатися, вчився надзвичайно ретельно і мріяв, мріяв про Палестину. Гебрейською балакав цілком вільно, ніби народився в кібуці під пальмами, а не під порослими грибком кроквами квартири номер 31 на вулиці Новолип’я, 23.

— Ми мусимо виїхати до Палестини, Якубе,— повторив.

А потім ми розійшлися і кожен повернувся до своїх справ. Мориц — до зборів і перемовин, Якуб — до рекету на Керцеляку і тренування молоді в «Гвязді».

Ночами кохався з Емілією, а я слухав їхнє кохання.

Рано снідав із синами, а я слухав їхні розмови. Кілька разів на тиждень ми їздили до Рифки, іноді він брав собі дівчину, іноді пив — тоді плакав і вив ночами, а Рифка його пригортала і цілувала, і тільки з нею він бував цілком безборонний, м’якотілий, ніби виповзав зі свого боксерського панцира.

При Емілії не плакав, для неї наказав собі бути скелею.

Також почав збирати гроші та вимінювати гроші на золото. І почав розмовляти з Морицом.

Про кібуци і мошави.

Про політику Мандатної комісії. Про промови міністра Едена і його вісім тисяч людей на вісім місяців. Про Special Night Squads Орде Вінґейта і про самого Вінґейта і його ексцентричні вибрики. Про спеціальні загони Гаґани, у котрих хтось на кшталт Якуба Шапіро мав би знайти собі акурат належне місце.

Якуб слухав і мріяв.

Тим часом у місті чимало всього відбувалося.

Під кінець вересня редактор Бобінський повертався незлецьки підпитий і в урочій компанії певного молодика з вечері у «Бристоль-барі». Молодик мав жити на Добрій, так він сказав редакторові, брамник мав би бути вельми доброзичливий і ніяк їх не перепиняти; молодик запрошував пана редактора на вино і бесіду про перспективи італійського фашизму і вищість концепції народу як культурно-історичної спільноти всупереч німецькій расовій дефініції, що спиралась на кровні засади.

Коли вони спустилися Каровою вниз, до Скарпи, а надворі вже було пізно, проминули одну з брам. Із брами вийшли шестеро.

На них були бепістські мундири, світлі толстовки, чорні бриджі, а що Бобінський був чоловік інтелігентний, то відразу зрозумів, що про перспективи італійського фашизму з молодиком, котрий уже щодуху біг у напрямку Вісли, вже не побалакає, не скуштує його вуст, не причеше долонею його ясного волосся, не відчує солодкої ваги його м’язистого тіла.

Тож він поліз у кишеню по свою шістку, дістав, націлився.

— Геть, виблядки,— буркнув.

Не пішли геть. Вистрелив відразу, коли рушили на нього. Певно, вважали, що не наважиться натиснути на спуск. Влучив одному з них у рамено, а вже за секунду лежав на землі, за дві секунди знепритомнів, коли його копнули в скроню підкованим чоботом.

Непритомного кинули у кузов вантажівки марки «Форд».

Прокинувся через сорок п’ять хвилин, коли на нього вилили відро води, був голий, руки були зв’язані за спиною, болісно викручені плечові суглоби, за руки його підтягли вгору, до стелі, підтягли шнуром, перекинутим через крокву.

На кріслі неподалік сидів Анджей Зємбінський у гарному костюмі та курив цигарку. Коли докурив, загасив її об чоло Бобінського, тоді копнув його в пах, а далі запитав, чи то він зрадив ідентичність Зєлінського, після чого люди Зємбінського підтягли шнур, плечі Казімєжа Бобінського вискочили із суглобів, а він відчув, ніби ті плечі, вискакуючи із суглобів, розривають його навпіл, і завивав, і в тому завиванні зміг повідомити, що все їм розповість.

Розповів про Шапіро.

Зємбінський аж затремтів від піднесення, коли почув прізвище свого ворога.

— Засадіть цьому підарасу пляшку в сраку, тоді кулю в лоба, до мішка, досипте каміння і киньте до Вісли,— наказав Зємбінський.

Казімєж Бобінський почав наполегливо бутіти про смак вуст одного хлопця, з яким тогоріч улітку провів у Римі п’янкі два тижні, про смак вина і макаронів у маленькому ресторанчику на Трастевере, про панораму Альп із вікон літака, про м’якість долонь матері Казімєжа Бобінського, Аврелії Бобінської, з дому Ратай, тоді багато страждав, а тоді помер, а тоді його тіло спустилось на дно Вісли і там і зосталось.

Анджей Зємбінський того вечора вже не мав охоти до праці, а рано-вранці подався до свого провідника, Болеслава П’ясецького.

Зустрілися на сніданку в барі «Брістоль», тому самому, з якого минулого вечора вийшов редактор Бобінський із хлопцем-зрадником.

Зємбінський повідомив провідника, що відставного інваліда війни, поручника Єжи Зєлінського, найімовірніше, викрав Якуб Шапіро, боксер, бандит, хлопець добре відомого Гангстера Кума Капліци, і що потрібно вигадати план, як перехопити Якуба Шапіро, бо то буде не так просто, як із Бобінським.

Болеслав П’ясецький, двадцятирічний блондин із волоссям, укладеним охайними хвильками, із пшеничними вусами, ковтнув великий шмат яєшні та відповів, що про це йому вже відомо, бо минулого вечора із ним по телефону зв’язався такий собі доктор Януш Радзівілек, високопоставлений офіцер Стрілецького Союзу, а водночас співробітник Капліци і важлива постать робітничого і соціалістичного руху Волі, Охоти і Північно-Західного Середмістя, і повідомив, що поручник Єжи Зєлінський у його розпорядженні і що він готовий про це поговорити, а він, П’ясецький, має чудову ідею для вирішення певної дрібної, проте істотної технічної проблеми, яка з’явилася після вчорашньої нічної конференції з полковником Коцом, тобто проблеми впливу і здатности мобілізувати вулиці, якою наділений індивід, знаний як Кум Капліца, котрий пов’язаний із вищими колами санаційної лівиці, а водночас користується величезною повагою соціальних низів та різної наволочі лівобережної Варшави.

Зємбінський подумав, що даремно страждав і помер Казімєж Бобінський і що загалом шкода чоловіка і діяча, але цими думками з провідником він не поділився.

А П’ясецький розповів, що має щодо Радзівілка певний особливий план і що зараз із ним має домовленість, а тому, якщо Зємбінський має при собі зброю, то нехай вибереться з ним недалечко звідси, на Повісля, бо там вони домовились, а береженого, як відомо...

Зємбінський мав зброю, тому пішли.

Радзівілек, котрий був великим любителем солоденького, засідав у невеличкій цукерні Янковського на Повіслі, на вулиці Радній, 19, за один будинок від рогу Броварної. Цукерня була маленьким, скромним закладом, якраз до рівня вбогої публіки Повісля, п’ять столиків із мармуровими стільницями під одною стіною, під другою — буфет із вітриною, повного солодощів, у підсобці кухня.

Радзівілек їв пончик і пив каву. Був сам, у парадному мундирі офіцера Стрілецького Союзу, підперезаний поясом і портупеєю, у бриджах і високих лискучих чоботах, бо знав, що справи, які він має владнати, добре ладнаються авторитетом мундира. За столиком у протилежному кутку тісної зали сидів Тютчев, боком, ніби геть нічого спільного до Радзівілка не мав, ніби з ним не прийшов, не їв, не пив, гадав тільки про те, чи буде стрілянина.

Коли ввійшли П’ясецький і Зємбінський, Радзівілек не підвівся, лише неґречним жестом показав П’ясецькому на крісло. Тютчев чекав.

— Мене звати Болеслав П’ясецький. Але руки панові не подам,— почав гість, сідаючи.

— Ти сідай, пане П’ясецький, мені від тебе не реверанси треба,— відмахнувся Радзівілек цілком пристойною польською, геть не такою ламаною, як говорив у нашому товаристві. Так мені, принаймні, здається.

П’ясецький замовив лише каву. З погордою дивився, як Радзівілек замовляє третій пончик із ружевою начинкою і їсть його зі смаком, але геть без манер.

— Ну і? — запитав нарешті.

Доктор змахнув крихти з рукава мундира.

— Маю того лайдака,— відповів.— І можу його покарати за ті паскудства, які виписував у тій вашій газеті, або можу його просто вам віддати.

— Нам його не треба. Нашій справі той каліка-алкоголік ні до чого не потрібен. Людський баласт.

Радзівілек на хвилю замислився і глянув на фашиста з повагою, яку виказують хай відразливому, але хіба достойному супротивнику.

— Однак, пане, зустрівся зі мною,— нарешті сказав.

П’ясецький широко всміхнувся. Радзівілек придивлявся до нього і поволі починав розуміти, що не варто легковажити цим шмаркачем.

— Скарай його, пане,— сказав.— Брутально. Але так, щоб відбилося на Капліці.

Радзівілек здійняв очі до неба. З якого ніби впав цей молодий фашист.

— А що буду мати натомість, пане П’ясецький?

— Невдовзі в Польщі багато зміниться. А ти, пане, займеш собі місце Капліци і будеш мати нашу симпатію, коли в Польщі багато — і направду вельми багато — зміниться. І знаєш, пане, ті люди, котрі Капліцу оберігали аж доти, різні славки і їм подібні, його вже не вбережуть.

— Але ж ти, пане, знаєш, що я жид, так? — поважно запитав Радзівілек, струшуючи крихти з коміра офіцерського мундира.

— У новій Польщі, чоловіче добрий, може бути так, що я вирішуватиму, хто жид, а хто ні,— самовпевнено всміхнувся П’ясецький, так що його нахабство заімпонувало навіть Радзівілкові.

— Коли? — просто запитав Радзівілек, ігноруючи образливого «чоловіка доброго».

— За кілька днів. Восьмого жовтня.

— Даси мені, пане, якісь гарантії? — далі допитувався Радзівілек.

— Слово. Ну, то на цьому все, так?..— знову запитав П’ясецький, підводячись із крісла.

— Ні, ще ні,— осадив його Доктор.— Пане, ти міг би спробувати вдарити в Капліцу купою інших способів. Не посвячуючи в те одного з не дуже ваших людей.

П’ясецький на хвилю замислився, пригладив вуса. Зрозумів, що брехати не варто.

— Моя організація має перед собою важливе завдання. Можливо, найважливіше в історії нашого народу,— раптом розпалився.— Польща має бути великою або ніякою. Ніхто інший не дасть їй тієї величі, тільки ми, моя організація. Наша імперія зросте, зросте, навіть якщо доведеться зросити її нашою кров’ю, розумієш, пане? Не розумієш, бо ви мислите інакше, але так є. А моя організація нетривка. Ми маємо ворогів і всередині нашого руху, і серед — очевидно — наших противників. Потребуємо жертви, жертви, котра нас зміцнить та об’єднає.

— То шукаєте такого собі вашого Горста Весселя, я? Або Ґустльоффа? — запитав Радзівілек, котрого розчарував запал П’ясецького. Той мав його за когось більш інтелігентного, а будь-який ентузіазм вважав ознакою глупоти.

Больо всміхнувся у вуса.

— Хай би й так. Шукаємо нашого Горста Весселя чи Ґустльоффа.

— Ну так, тут у нас герой війни, а куксоногого алкоголіка з організаційних міркувань вам не шкода. Ясне діло.

— Ясне. Пане, ти мені скажи, нащо тобі це було. Той Зєлінський. Я розумію, антисеміт, але хіба мало антисемітів? Я он теж антисеміт.

Радзівілек пулився в нього, забавляючись стрілецькою мацеювкою, що лежала на столі.

— Він там написав про дошки і колючий дріт. Щоб нас позамикати в таборах,— нарешті сказав.

— І тому пан його викрав? Бо написав про дошки?

Радзівілек знизав плечима і всміхнувся власним думкам.

— Пане Радзівілку. Я звідси зателефоную одному прокурору, котрий має нам із цим допомогти. Думаю, це буде швидко. То батько одного з моїх людей, моєї десниці. Почекаєш, пане?

— Почекаю. Але давай мені не доведеться з ним говорити,— згодився.

Отож сидів, їв пундики і чекав.

Прокурор Зємбінський приїхав за чверть години, Радзівілек підвівся, вони поручкались, тоді Зємбінський привітався з П’ясецьким, усі посідали, замовили каву, а Доктор і молодий енертист виклали йому все, що мали викласти. Прокурор відповів, запропонував свій варіант розв’язання справи, яка стосувалася їхнього спільного, як виявилося певний час тому, інтересу.

— І ще одне,— додав насамкінець,— хочу забрати ще й Шапіро.

— Нема мови. Він ключова людина в тому, щоб усе працювало, це по-перше. Він мені потрібен,— відповів Доктор.

— Та холера ясна, цей убивця ходить до мого кравця! Не можу шити собі одяг в тому закладі, що й убивця! — кипів прокурор.

— Не кричи, пане,— спокійно сказав Радзівілек, вдивляючись у Зємбінського своїм безвиразним поглядом мертвої риби.

Зємбінський злякався того погляду. Не боявся нічого, але цього погляду злякався.

— Мусиш, пане прокуроре, вдовольнитися Капліцою. Шапіро — вуличний герой, люди його люблять. А мене ні. Має бути навпаки, але з тим я нічого не зроблю. А так я дозволю тобі забрати Шапіро — і зрештою якесь гімно всадить мені в спину фінку чи кинжал. Не віддам його тобі, пане прокуроре.

— Я не бажаю бачити бандитів у свого кравця!

— То зміни кравця, пане,— сказав Радзівілек тоном, яким Марія-Антуанетта зі своєю монаршою зверхністю радила бідним їсти тістечка замість хліба.

Прокурор крекнув, розгладив англійські вуса. Він не вмів притьмом миритися з поразкою, а що довше з нею всередині не погоджувався, то виразнішою вона для нього ставала. Нарешті встав, холодно попрощався і вийшов разом із П’ясецьким.

Радзівілек замовив черговий пундик із ружевою начинкою.

Якось так воно мало бути. Так я собі це уявляю, так відтворюю на основі того, що мені колись оповідали,— так воно мало бути.

Кілька місяців не писав. А то й більше. Не знаю. Не певен. Давно не писав, але нині знову сідаю за друкарську машинку і пишу.

Одначе, то були по-своєму чудові часи. Тоді.

Через кілька днів після того, як ми поїхали на пікнік, Якуб дав мені мій перший пістолет, іспанську шістку, навчив стріляти, ми порозбивали кулями пляшки в лісочку на Бєлянах, далеко за Інститутом фізвиховання, стали пліч-о-пліч, стріляли, пістолети в правицях високо підняті, руки ледь зігнуті в ліктях, ніби на змаганнях зі стрільби, як прекрасно порскали пивні пляшки, які ми поскладали на дерев’яній перекладині, раз, раз, раз, раз.

Хіба так було, так мені здається. Або, може, то тільки Якуб стріляв. Але ми жили.

А нині, тепер, нема більше життя.

Нині рано по телевізору дізнався, що вбили Абу Джигада. У Тунісі.

Наші командоси убили. Ми не зізнаємося в цьому. А я дізнаюся з телебачення і можу тільки гадати, що то наші командоси, а навіть не знаю, яке відділення, хоча, звісно, маю свої домисли. Тільки домисли. А я ж маю бути одним із тих, котрі аналізують цілу акцію. Через два, через три роки маю бути кимось, хто цілу акцію запланує. Але вже не буду.

Не згорблюся над штабними паперами. Не буду більше волочитися крізь піски, поночі, з карабіном у руці, вже не заб’ю ножа в шию чатовому, то все вже в минулому.

У мене закінчились цигарки. Але я ж не виходжу з квартири, взагалі.

Маю враження, що забув гебрейську. Думаю лише польською. Їдиш забув уже давно, багато років тому.

Давно не писав. І нині теж не планував писати. Машинка накрита покрівцем. З’їв трохи засохлого хліба, два помідори, запив кока-колою, ввімкнув телевізор. По телевізору ретранслювали бій Голіфілда з де Леоном, бій був лише тиждень тому, тому я подивився до кінця.

У першім рунді де Леон танцював навколо Голіфілда, опустивши захист, відважно. Так само Якуб бився з Доробою Другим. Змінював ритм кроків, валив гаками в корпус, Голіфілд ледве відповів парою джебів, один влучив у ціль.

У другому рунді перейшов у напад, припер де Леона до линв і почав уже в близькому контакті валити гаками в корпус. Раз, раз, раз, із тупою запеклістю, ніби відбивав м’ясо на котлети. Польки так робили, я пригадую, від світанку відбивали свиняче м’ясо на шабові котлети, вепровина була дорога. Емілія, прегарна Емілія, дружина Шапіро, теж відбивала свиняче м’ясо на котлети, як польки, як Голіфілд, котрий працьовито і запекло відбивав тулуб де Леона.

Навіть тут я іноді чую ті удари товкача об м’ясо, розбиває, бах, бах, бах, але, може, мені це тільки здається, може, то якісь давні фантомні зображення.

Але чую, згори, знизу товчуть м’ясо товкачами.

Не знаю.

Залишив свого брата. Залишив свою маму. Назавжди. Не хотів залишати їх назавжди. Потім, уже з Палестини, написав їм листа, потім ще одного, вони мені не відписали, хоча й могли, бо я написав у січні 1939 року. Могли відписати. Не відписали. Може, змінили адресу? Не відписали. Може, переїхали до Палестини? Так я собі казав ціле життя. Може, поїхали до Нью-Йорка. Може, до Палестини. Може, що завгодно. Я не пробував їх шукати, хоча власне хтось такий, як я, і міг би їх знайти. Я знаходив інших, коли отримував такий наказ чи коли мене про це просили.

Голіфілд відбивав тулуб де Леона, постійно притискаючи його до канатів, потім переніс свої удари на голову де Леона, де Леон кілька разів намагався відповідати, але його удари були слабкі, слабесенькі. По другому рунді коментатор запитав Тайсона, що сидів там на виду, про бій, той щось белендів, не знаю що, не знаю англійської. Тайсон був у бежевому костюмі, із виголеним на кучерявій голові переділом. Не люблю Тайсона.

Після коментаря Тайсона була монтажна склейка трансляції, відразу сьомий рунд. Голіфілд кілька разів влучив у голову де Леону, так що той уже ледве тримався на ногах. У восьмому було вже просто побиття: де Леон стояв лише тому, що спирався на линви, Голіфілд місив йому голову, аж нарешті суддя припинив бій.

Я глибоко дивувався переможеному де Леону. Так отримати і стояти далі... Ну, то було щось. Тоді були новини і подали інформацію про смерть Абу Джигада. Потім я прийняв душ і зателефонував до Магди.

— Алло? — відповів чоловічий голос. Польською.

Я також відповів польською. Польською запитав цю гниду, хто він є, що робить в оселі моєї дружини, яким правом бере слухавку і чи знає, хто я є, і чи точно хоче зі мною задиратися. З кимось таким, як я.

— Слухай, то знову він дзвонить...— знову сказав польською, голосно, але не в слухавку.

Я почув, як Магда щось відповідає в глибині своєї нової квартири, але голос був такий приглушений, що я не розібрав слів. І більше нічого не почув, бо по її відповіді він поклав слухавку.

Тобто вона сказала йому покласти слухавку.

А зараз хіба повернусь до писання. Тільки спершу щось з’їм. І, може, ще потренуюся. Не знаю, хто приносить мені їжу, бо в холодильнику завжди щось є. Скромно, але завжди щось. Може, Магда, моя кохана, люба Магда Ашер, котра була зі мною все життя, від Варшави до Тель-Авіва, може, то вона приносить мені їжу, коли я сплю, бо ж вона має ключі.

Або хтось із моїх синів, Авірам або Йоав, мої сини, обоє можуть із гордо піднятою головою називатися Сабрами, може, котрийсь із них приходить ночами, вдячний, що моя алія дозволила їм народитися в землі Ізраїля, а не в проклятій, просоченій кров’ю Польщі, і з тієї вдячности наповнюють мені холодильник. Маю бляшанку тушківки, яйця, кілька помідорів.

Ні, з’їм після тренування.

Тож одягаю форму, бандажую долоні, старанно, поволі. Хочу розігрітися на скакалці, але вже не вмію на ній стрибати, ноги мені заплутуються, тому замість неї — прості підстриби, тоді боксерський біг.

Тіло мене не слухається. Я бачу себе в люстрі. Старий дід. Здаюсь на двадцять років старшим. Мені шістдесят вісім, я маю вигляд на вісімдесят вісім.

Пробую боксерський біг і не можу на те дивитися, ноги не відриваються від підлоги, чалапаю на місці, як дідуган. Ледве піднімаю руки на рівень рамен у жалюгідній пародії на те, що колись було джебами, дуговими і гаками, динамічними, ніби хтось стріляв бичем.

Бачу в тому дзеркалі Якуба Шапіро на тренуванні п’ятдесят років тому, бачу, як його м’язисті ноги швидко підстрибують, ледве й торкаючись підлоги, стопи лише черкають її, негайно відштовхуючись, кулаки вилітають уперед і негайно повертаються до лиця, ніби їх тягнули невидимі пружини, він увесь — пружина, стиснута, еластична, такий потім на ринґу, ні на мить його стопи не залишаються в одному місці, все тіло задіяне в тій його потаємній, незбагненній хореографії, голова в боки, вгору, вниз, навколо, трикутником, складні положення рук у рукавицях, стоп і стегон, ніякої спонтанности, тільки моделі різних комбінацій, завчених напам’ять положень кінцівок, тулуба і голови, і пошуки, пошуки, пошуки, пошуки шпари між кулаками суперника, між лініями його ударів і площинами блоків і зливань, і шпара знаходиться, і в ту шпару Якуб Шапіро як ніхто зумів забити свою рукавицю, і суперник валився на землю, а Шапіро міг закурити цигарку, бо з незбагненних причин його легені примудрялися працювати навіть попри тютюновий дим.

Він був єдиним відомим мені боксером, котрий примудрявся курити навіть за день чи два до бою, а тоді, попри все, не втратити дух.

Колись я теж такий був.

А зараз я в дзеркалі, дідуган. Обвисла шкіра на оспалих раменах. Коліна дрижать.

Але ні, не дозволю собі цього. Збираюсь на силах, іще хвилина боксерського бігу, намагаюсь відірвати стопи від землі, але ніби приклеєні, намагаюся бити, але не можу, не вмію, не вмію, але намагаюся, аж нарешті відчуваю страшний біль у грудній клітці та падаю на підлогу.

Повертаюся до тями через годину. Вже не болить, хіба що стегно забив. Повзу до столу, спираюся, встаю, знімаю рукавиці. Смажу собі яйця, краю хліб, намагаюся їсти, але не маю апетиту. Роблю каву, повертаюся до письмового столу, у шухляді якого вже немає мого пістолета.

Мабуть, Магда забрала. Або Авірам. Або Йоав. Хтось із них забрав. І мій мундир теж.

Знімаю з машинки зелене укривало. Знову хочу писати.

Хочу написати про те, як розпочався навчальний рік 1937/1938, як Мориц пішов на пари.

Ми прийшли до лекторію, змішані з юрбою жидівських студентів, усі були навіть у студентських шапках, посідали в жидівському секторі, розчинені поміж справжніми студентами, так що не зорієнтувався ні професор, котрий ще не розпізнавав студентських облич, ані християни з «Братняка». Тільки Панталеона ми залишили на коридорі, бо він був на голову вищий від найвищого з жидівських студентів, то дуже сильно звертав би на себе увагу. Якуб узяв п’ятнадцять чоловіків, студентів із «Братняка» в залі сімдесят чоловіків, але тут важить якість бійців, а не їхня кількість.

Мориц Шапіро ввійшов останній, замкнув двері зали, почекав, аж професор займе своє місце за катедрою, тоді сів на християнське місце.

— Пиздуй до себе, брудний парху,— звернувся до Морица студент, котрий сидів поруч у велецькому бонеті на голові.

Мориц широко йому всміхнувся.

— Пиздуй на жидівську лавку, або я тебе сам туди вижену.— Велетчик підвівся зі своєї лавки.

— І дуже пошкодуєш,— відповів Мориц.

Велетчик вдарив його у вухо. Мориц не ухилявся, хотів, щоб цей перший удар його досягнув і заболів.

— Прошу панства, що там відбувається? — запитав обурений професор із маєстату своєї катедри.

— Жидок сидить не на своїй лавці! — крикнув хтось.

— Прошу припинити вла...— почав професор, але не договорив, бо вчасно зауважив пляшку, яку в його сторону цілком собі влучно жбурнув Муня. Ухилився і сховався за катедрою.

І так почалось.

Велетчик спробував ударити Морица вдруге, але цього разу молодший Шапіро вправно ухилився, вхопив поляка за п’ясть і рамено, шарпнув, перекинув, заламав руку.

Велетчик кричав, що здається, але Мориц не пускав, аж поки в руці щось хрупнуло і студент знепритомнів.

Тоді встали Якуб і його люди, заховані в секторі для жидів, і рушили на поляків.

Першого Якуб копає в черево, тоді валить гаком у щелепу, і студент у шапочці корпорації Patria на голові перевалюється через поруччя балкону «авдиторіум максимум», ніби ганчір’яна лялька, падає на нижній поверх, падає на столи і сидіння, ламаючи собі обидві руки.

Потім йому ті руки загіпсують, праву пофіксують штифтами, і наступних вісім тижнів йому дупу витиратиме мама, як за давніх часів.

Другого Панталеон Карпінський на головному поверсі авдиторії валить дебелою, розпростертою долонею в чоло, і хлопець м’якне, ніби варена паштетівка, і падає поміж рядами сидінь непритомний.

То перші двоє.

— Ґвалт! Кличте поліцію, кличте поліцію! — надривається професор Палійський за своєю катедрою і негайно кулиться, бо ж бачить, що гігантський Панталеон Карпінський уже рушає в його бік, горлає, перестрибує ряди сидінь, ніби то біг з перешкодами на олімпіаді.

Нічого кращого, ніж бити когось такого, як професор, думає Панталеон, когось, кого на щодень бити не можна. Жодного задоволення в тому, щоб лупити бідняка чи трусити волоцюгу, котрий не заплатив, але побити когось, хто носить сурдут і окуляри, когось, хто мешкає в будинку зі слугами і ходить наманікюрений, то приємність рідкісна — і тим більше задоволення від передчуття.

І стоїть зараз Панталеон на підвищенні катедри, тримає професора Палійського за волосся і приставляє йому до скроні револьвер. У професора з його професорського носа тече кров. Професорські окуляри лежать на підлозі, розчавлені панталеоновим чоботом.

Безладна биятика не вщухає. Б’ються поміж лавками і столами, і люди Шапіро мають помітну перевагу, проте й ендецьких студентів рано вважати за переможених, бо їх дуже багато і на місце побитих негайно стають нові.

Тоді Шапіро дає знак Панталеонові, Панталеон на мить відриває ствол наґана від професорової скроні, піднімає зброю над головою і стріляє у високу авдиторну стелю. Професор, цілком логічно переконаний, що чує гук смертельного пострілу, обсцикається.

Бойовище вщухає.

— Пан професор зараз почне лекцію,— каже Панталеон, і ствол револьвера повертається до викладацької скроні.

— Це ґвалт, замах...— слабким голосом відповідає професор, безсило придивляючись до того, як у пахвині розповзається темна пляма.— Я протестую.

— Викладати! — гарчить Панталеон.

І пан професор нетвердим голосом починає свою лекцію з римського права.

— А панове студенти нехай сідають, хто де стоїть,— каже Шапіро, також тримаючи в руці пістолет. І притьмом у численних долонях з’являються нові бравнінґи, вальтери і наґани.

Панове студенти сідають. Муня блокує входи до авдиторії металевими прутами.

Панове студенти чемно слухають лекцію якусь чверть години, стискаючи кулаки і обмірковуючи помсту, або, боязкіші, подумки моляться, жаліють за своїм життям і просять християнського Бога вберегти їх від смерти.

За чверть години до авдиторії вривається поліція.

А саме тоді, коли поліція виважує заблоковані двері «авдиторіум максимум», зовсім неподалік, буквально за кількасот метрів звідти, маршалок Ридз-Смігли і полковник Адам Коц виходять із Палацу Ради міністрів, де брали участь у бурхливому засіданні президії тієї-таки Ради міністрів, а зараз пішки, бо день хороший, прямують до ресторану Сімона і Стецького, котрий також розташовується неподалік.

— Бачив, пане маршалку? — питає Адам Коц, тицяючи Сміглому під носа першу сторінку «Кур’єра».

— Свіжі лангусти, омари і вустриці від сьогодні в Сімона і Стецького,— вголос читає маршалок.— Ну то все ясно.

Могли б зайти до «Брістоля», але в Сімонса і Стецького дискретніше. Поруч із ними, проте на поштивій дистанції, троє обмундированих та озброєних функціонерів Охоронної Бригади. В кобурах, згідно з інструкціями, готові до стрільби бравнінґи, наладовані та переведені на запобіжники.

На зборах президії, окрім міністрів, прем’єра Складовського, воєвод, особистих асистентів та секретарів, був також чинний президент Республіки Ігнацій Мосціцький.

Полковник Коц відкрито засудив воєводу шльонського Гражинського, котрий саботував розбудову Табору Національного Об’єднання.

Також полковник Коц вимагав ліквідувати професійні спілки.

— Замість спілок створимо професійні корпорації, як в Австрії зробив Доллфусс і розвинув Шушніґ,— наполягав, жестикулюючи, ніби ксьондз на гомілії.— Ліквідуймо всі політичні партії, щоби включити їхні структури в структури Табору. Польщі не потрібні політичні партії, Польщі потрібна єдність,— сказав, розлютивши тим міністрів Зиндрама-Косцялковського, Квятковського і Понятовського, відомих своїми ліво-ліберальними поглядами і пов’язаних з замковою групою, тобто з президентською партією.

Зараз маршалок Смігли-Ридз і полковник Адам Коц мають справи, про які президент, а тим паче прем’єр, не повинні нічого знати. І до розмови про такі справи чудово надається недоступна для простих клієнтів ложа у Сімона і Отецького, де вони, власне, й сидять.

Кельнер розливає до келишків старку і подає оселедця з оливою, сардинки і біфштекс по-татарськи на закуску.

Смігли чекає, коли кельнер вийде. Гладить себе по лисині. Кельнер виходить. Дискретність ніби вважається головною чеснотою кельнерів, але ніколи не знаєш.

— Доповідай,— наказує.

— Частину пан маршалок уже чув.

— Доповідай решту. Про стан готовности нашої, як то кажуть на совітах, чистки.

Коц хиляє старку, закушує, встає від столу, виглядає за двері ложі.

— Нікого сюди не пускайте, старшино,— каже до функціонера Охоронної Бригади,— до скасування наказу. Нікого. Зброю в руки.

Охоронець киває, салютує, дістає з кобури великого бравнінґа-hp, Коц повертається за стіл.

— Безпосередньою реалізацією всієї операції займається Пацьорковський. Удари буде координувати полковник Венда. Має досвід.

— Ой має,— усміхнено погоджується Смігли, пригадуючи собі перфектно розіграну Вендою «загибель» генерала Загурського десять років тому, сьорбаючи старку і длубаючи виделкою біфштекс.

— От власне.

— А хто займеться фізичною реалізацією? Хто піде до кого треба і натисне на спуск? — питає маршалок, глитаючи тартар.

— Бепісти, тобто молодняк П’ясецького — по-перше. Вже практикують стрільбу і метання гранат у Голендзінові,— у Коца на все була готова відповідь.

— А ми тому П’ясецькому часом не даємо до рук небезпечне знаряддя? — маршалок сам собі здається аж надто проникливим, коли ставить це запитання.

— Зараз даємо, потім заберемо. Передбачена кількість — тисяча п’ятсот осіб, зрозуміло, звідки більшість. Декого замкнемо в Березі, кілька найважливіших — у в’язниці.

— Кого у в’язниці?

— По-перше, президента.

Смігли широко всміхається. Врешті-решт, про Мосціцького він якнайгіршої думки.

— Замкнемо також Пілсудську, Славка і Пристора. Пілсудську потім випустимо, якщо пообіцяє тримати фацу. А пан, пане маршалку, тоді буде в Бухаресті, разом із П’ясецьким. Бо те все зробимо в ніч із двадцять п’ятого на двадцять шосте.

— А Славой?..— питає Смігли.

— Зі Славоєм побачимо. Може співпрацювати. Прем’єром, ясна річ, не лишиться, дамо йому якесь міністерство на втіху. Але не внутрішні справи, ясна річ. Але якби раптом щось надумав — то ясно що. Але не надумає. Не той тип.

— А те падло, Косцялковський?

Коц театральним жестом показує на землю.

— О, то чудово,— тішиться маршалок, але нараз і непокоїться: — Але півтори тисячі — то багато.

— Багато, але стільки нам вийшло, як ми їх усіх полічили,— відповідає полковник, доливаючи старки до келишків.— Треба одночасно знести ПСП, комуністів, старих ендеків і немало наших. Стільки нам вийшло.

— Але чи не забагато? Скільки Гітлер змахнув у тридцять четвертому? — переймається Смігли.— Чому б нам не стільки?

— Та біля сотні. Але він уже опозицію тоді придушив, йому тільки й треба було, що в себе навести порядок. А ми, пане маршалку, мусимо навести орднунґ одночасно зі старими товаришами Славка, замоковими і антитаборовцями, із ПСП і їхніми бандитами, як той цілий Капліца з Керцеляка, з ендеками, людовцями, з усіма.

Маршалок перехиляє келишок.

— Але півтори тисячі? Скільки людей до цього знадобиться?

— Яких п’ять тисяч,— каже Коц із виразною пихою в голосі.

— У нас є такі структури?

— Маємо людей від Боля, це по-перше. Два, зорганізували трійки вартих довіри молодших офіцерів, до капітана включно, так що за потреби кожна може розділитися, залучивши по двоє перевірених сержантів чи капралів. Три, втягнемо в це поліцію, вони не будуть чистити, лише арештувати, а вже арештованих десь зберемо докупи і колективно вичистимо.

Маршалок уважно слухає, киває головою і на знак поваги цього разу сам наливає горілку до келишків. Обоє п’ють, нахромлюють на виделки тремкі плястерки оселедця, закушують.

— Адасю, а що там церковці? — переймається маршалок із повним ротом.

Коц ковтає оселедця, недбало втирає губи.

— Примас видасть оповістку, що засуджує злочини, не приймає насильства, а тоді вони з нами домовляться, бо як інакше. Коли побачать, як ми очистили суспільство, то самі прийдуть, бо більшість із них добрі поляки, то раз, а два — просто налякаються, щоб ми і з ними порядків не навели. А коли ще візьмемося за жидів, то нам тільки аплодувати будуть.

— О, власне, жиди. Що з жидами?..— допитується Смігли.

— Не знаю, як з Агудою, нічого не розумію, що тим дикунам треба. Розпрацьовуємо. Керівників Бунду і «Поалей-Ціон» треба буде про всяк випадок прибрати. З бетарівцями домовимось, пообіцяємо їм вишкіл, зброю, благословення в дорогу і шпіца в сраку, хай собі їдуть до Палестини гризтися з арабами, чи на Мадагаскар, тільки хай собі їдуть. Хай пан маршалок тим не переймається. Я буду таємно спостерігати, що там Пацьорковський і Венда чворять,— запевняє полковник.— І з Румунії, пане маршалку, ти повернешся до нової Польщі. Ліквідуємо партії. Життя опиратиметься на дві колони: на Табір і на військо, і ці дві колони будуть сходитися в особі пана маршалка. Об’єднаний сейм поставить пана маршалка на посаду Начальника держави згідно з нашою найкращою традицією, від Костюшка через маршалка Пілсудського.

— А як це закріпимо в конституції? — мило замислюється двовимірний і марнославний Ридз.

— Та щось там напишемо,— применшує ситуацію задоволений собою полковник.— Як у тисяча дев’ятсот дев’ятнадцятому написали малу конституцію. Треба буде ще вирішити, що назагал робимо з жидами. Пан маршалок, очевидно, чув, що з цього навчального року всюди позапроваджували лавкові ґетта?

— А я, звісно що чув,— погоджується Ридз.

— З тим нічого й боротися. Така воля народу. Там і всюди вже є numerus clausus. Упродовж двох років запровадимо numerus nullus і не будемо приймати нових, тим, що навчаються, дозволимо закінчити, якщо зобов’яжуться емігрувати, і задум власне такий, аби до сорок другого, гора — сорок третього року в жодному польському навчальному закладі не було жодного жида серед студентів. Із наступного року перестанемо призивати жидів, офіцерам запропонуємо відставку і поволі будемо їх притискати міцніше.

— А що натомість за військову службу? — питає Ридз.

— Спеціальний військовий податок. Ми зараз мітимо радше на поголовний доступ до кожного в призивному віці, тобто нам доцільніше обкладати подкатом ґміни, ніж зажиратися з кожним бідним пархом за ті кілька злотих. Потім, відповідно, відберемо в жидівських лікарів ліцензію, так само з іншими вільними професіями. В ідеалі, десь до тисяча дев’ятсот сорок п’ятого маємо їх повиганяти з більших маєтків, якщо не захочуть емігрувати. І так далі. Аж поки всіх не змусимо позвалювати з Польщі. Або не асимілюються.

— Асимілюються? — дивується Смігли.

— Екзамен з польської мови, хрест тощо. Ми ще того докладно не обмірковували. Але є кілька таких спільнот, які варто було б зберегти. Ми над цим працюємо,— відповідає Коц.

Смігли кивнув головою в особливий спосіб, що означало кінець офіційної частини розмови. Принаймні, так я собі те уявляю, я знав багатьох генералів, і кожен із них умів єдиним кивком дати зрозуміти, що офіційну частину закінчено.

Коц устав, відкликав вартового з Охоронної Бригади, закликали кельнера, їли омари, лангусти і вустриці, пили біле вино, а нарешті Смігли зажадав собі дівчат — і з’явились дівчата.

Я був хлопцем Шапіро. Мав гарний костюм, не мав іще пістолета, тільки наповнену свинцем шкіряну палицю. Дихав на повні груди. Умів також пірнати під дугові удари, не зводячи погляду з суперника, ухилятися, згинаючи ноги, негайно повертатися, коли рукавиця того, з ким я б’юся, зачепить волосся на моїй голові, повертатися, вискакувати поза досяжністю його кулаків і в цій ротації самому вдарити дуговим у щелепу чи ребра.

Коли до «авдиторіум максимум» забігли поліціянти без мундирів, Шапіро вигукнув кодове слово:

— Евакуація!

Про це раніше домовилися зі студентами за допомогою Морица і жидівської організації самопомочі, тому на той сигнал усі жидівські студенти попідводились і почали юрмитися під виходами з авдиторії, здіймаючи при цьому такий шарварок, на який лише вистачало сил.

У сум’ятті поліціянти не могли відрізнити нас від студентів, бо ми мали такі само студентські шапки з дашком, тож ми без труда вислизнули, порозбігались університетськими коридорами, аби, користаючи з сум’яття, покинути заклад через різні виходи і розпорошитися містом.

Якуб, і Панталеон, і я, котрий тінню їх супроводжував, забігли в Трауґутта і сповільнили крок, позбулися студентських шапочок, минули площу Чапських, коли з Чацького вилетів «шевроле мастер» і перегородив дорогу, з авто вискочив Анджей Зємбінський із пістолетом у руці. Певно, його телефоном повідомили про нашу університетську авантюру.

Націлився в Панталеона, котрий був попереду, вистрелив, але в Панталеона не влучив, зате влучив у кам’яницю Врубецьких, котра стояла під номером 22 на Краківському передмісті.

Куля відлупнула шматок тиньку, а Зємбінський знову натиснув на спуск, однак другий постріл не пролунав — замок іспанської «астри» заклинив, заїла кришка порту екстракції, а часу відвести замок назад, щоб його розклинити, Зємбінський уже не мав, Панталеон підбив йому руку з пістолетом і атакував. Зємбінський вправно ухилився від широкого дугового Панталеона і, яко вправний боксер, напевне впорав би його, якби тільки боксували, але Карпінський просто кинувся на нього і притиснув, ніби борець, задавив своєю величезною вагою і почав лупити кулаками по голові. Пістолет випав Зємбінському з руки.

— Бери його! — крикнув Якуб, проте тоді з авто вийшов хтось іще.

Їй було близько двадцяти п’яти років, так на око, була висока і худа, і радше не була вродлива. Можливо, була гарна, то залежало, як на неї дивитися, проте певно, що не вродлива. Мала великі, але дуже широко розставлені очі, ніби розсунуті аж на скроні, і мала вигляд трохи такий, як ті чужоземці з худезними тілами і великими очима, яких зараз по телевізору показують американці, але тоді ще, ясна річ, нікому такі порівняння не спадали на гадку. Темно-брунатне, але ще не чорне волосся було укладене модними хвильками, на тілі мала спідницю і легенький светрик.

Підняла з бруківки пістолет Зємбінського, вправно перезарядила, усуваючи клин, націлилася в Панталеона і Якуба.

— Лишіть його,— сказала.

Тоді Якуб глянув на неї, а вона дивилась на Якуба, і сталося те, що часто ставалося, коли дівчата дивились на Якуба: він їй сподобався, хоч вона ще й сама перед собою того не визнала, бо ж цілила в нього з пістолета. Але було в Якубі щось таке, що змушувало жінок, які його помічали, думати і мріяти про нього.

Вона була сестрою Анджея Зємбінського і називалась Анна. Тоді я цього не знав, але згодом дізнався.

— Йдіть...— сказала.

Панталеон засунув руку до кишені, шукаючи руків’я револьвера, але Якуб стримав його жестом.

— Ходімо, не треба стріляти, ходімо...— лагідно сказав, і Анні сподобався його голос. Попри це, не припиняла цілитися в нього з пістолета.

Панталеон пустив Зємбінського і встав, тоді ми пішли, обережно, Анна все тримала нас на мушці, аж на площі Малаховського ми сховалися за церкву євангелістів і зникли з її очей.

Тоді Анна допомогла братові сісти в авто, витерла йому кров і сіла за кермо.

— Хто то був? — запитала.

— Жидівський бандит, Якуб Шапіро. Я з ним колись бився на ринґу і програв,— відповів її брат.

Ми ж безперешкодно повернулись до Якуба на квартиру і вже того дня звідти не виходили. Хлопці не пішли до школи, все пообіддя сиділи з Якубом та Емілією, грали в карти і читали «Сатану з сьомого класу» Макушинського, хоч Якуб і нарікав, що вони все читають оті польські книжки, а мали б читати жидівські. Тоді слухали радіо. По радіо професор Стенповський говорив про діяльність професора Самуеля Дікштайна, тоді була програма для сільської молоді, а о дев’ятнадцятій — прем’єра радіовистави Ельжбети Шемплінської-Соболевської під назвою «Хіромантка», тієї вистави всі слухали з такою врочистою увагою, з якою більше ніхто не слухає радіо, що грає десь на тлі. По радіовиставі Емілія перемкнула на іншу програму, де грали музику з платівок.

На вечерю їли хліб із маслом, сир і помідори. Запивали білим вином. Якуб налив також Даниїлові і Давидові, на палець, розбавив водою.

— Нащо вам те було, Якубе, ота авантюра в університеті? — запитала Емілія.— То тільки питання пихи? Що жоден поляк не буде забороняти Шапіро сидіти на лекції там, де їм подобається?

— А того мало? — відповів.— Маю виблядкам усе дозволяти, як того року?

Емілія на хвилю замислилась. Попила вина.

— Того досить,— визнала його рацію.

Мовчали. Він мовчав, бо хотів приготуватися до того, що мав сказати, мусив зібрати в собі якусь силу, щоби сказати це вголос. Вона мовчала, бо знала, що він хоче сказати їй щось важливе.

— Хотів тобі сказати, що ти маєш рацію. Поїхали, Еміліє. До Палестини. Тут ще трохи — і буде як у Гітлера. Я знаю, що англійці зараз не пускають, але Мориц то владнає, через організацію. Я вступлю до Гаґани. Буду робити те само, що й тут, але з якимось більшим пожитком, ніж тільки для власної кишені.

Хвилю мовчала. Дивилась на власні руки, насупивши брови, мудра і сильна.

— Виїжджаємо до Палестини, хлопці,— нарешті сказала.— Мусите вчити гебрейську, як вуйко Мориц.

— Але спершу я маю тут залагодити свої справи. Зібрати гроші, щоб ми там не бідували. І поїдемо.

Налив вина до склянок, їй і собі.

— За Палестину,— сказала.

— За Палестину. До чорта Польщу.

— Я не хочу їхати до Палестини,— сказав Даниїл.— Не маю там друзів. І ненавиджу гебрейську.

— Я теж не хочу,— додав Давид.— То далеко, там тільки пісок і нема пані Хай, котра нас вчить польської. Я не хочу їхати туди, де нема пані Хай.

Заспокоювали їх обоє, Якуб з Емілією, як належить у такій ситуації заспокоювати восьмирічок, дуже складно заспокоїти восьмирічок, у котрих розуму вистачає хіба на те, щоб не брати всі слова батьків за чисту монету.

Потім вони вклали хлопців до сну, випили ще пляшку і кохались, а я підглядав, як велике, важке тіло Якуба спочиває на тілі Емілії, а Емілія дивилась на мене з-за його плеча і бачила мене, і знала, що я дивлюсь. Обвила його ногами за пояс.

Тоді Якуб відчув, що на них дивляться. Так мені здається, що власне відчув. Зірвався, повернувся, сів на ліжку.

— Хто там? — запитав у темряву, навпомацки шукаючи пістолета, що лежав на нічному столику.

— Нікого там нема, Якубе, ходи до мене,— сказала найм’якшим із голосів, ніби гамувала норовистого коня. Тільки жінки вміють говорити таким голосом, тільки мудрі жінки.— Нікого немає. Ходи.

Поклала долоню на його пахвину. Він хвилю вдивлявся в темряву, неспокійний, швидко дихав, але таки повернувся до неї, а я повернувся до своєї кімнати і дивився крізь вікно на Літані, котрий крізь те саме вікно дивився на мене.

Я Йона. З глибини взиваю до тебе, Господи.

У той само час, у тій само Ніневії, під тим само кривавим поглядом кашалота Едуард Тютчев у хащах пагорка Потоцького, у світлі зачепленого до гілки ліхтарика бритвою зробив останній поріз на тілі поручника Єжи Зєлінського, відділяючи геніталії поручника Єжи Зєлінського від решти тіла поручника Єжи Зєлінського. Поручник Єжи Зєлінський був іще живий, але не відчував болю, одурманений солідною дозою морфію і алкоголю. Останні три години свого паскудного життя він провів, прикутий кайданками до калорифера в кухні маленької квартири Тютчева, куди його забрали просто з паштетярні Собенського і де Тютчев ставився до нього настільки добре, наскільки й байдуже, пильнував його як актив, яким Радзівілек хотів розіграти свою партію.

І от нарешті настав час кинути на стіл карту «поручник Єжи Зєлінський». Радзівілкові залежало на тому, щоб під час автопсії точно виявили, що катували ще живу людину, не трупа. Страждання і, як наслідок, мучеництво були важливим елементом гри. А от морфій з алкоголем були ініціативою Тютчева. Коли він давав Зєлінському горілки і заштрик морфію, то керувався не тільки жалем, а ще й розсудком, не мав охоти бабратися з в’язнем, котрий верещить і шарпається під тортурами, тобто ризикувати привернути увагу якогось випадкового перехожого, зацікавленого вересками.

Хоча, з іншого боку, відомо, що у Варшаві живуть мудрі люди, котрі, почувши верески з хащів, радше прискорять крок, ніж зацікавляться, що там діється. Так чи інакше, вколов Зєлінському цілу плящинку. Його страждання було нікому не потрібне.

Єжи Зєлінському залишалося ще кілька хвилин непритомного життя, хоча насправді він помер уже давно.

Помирав цілих сімнадцять років, і єдине, що в ньому лишилося,— це певність у тому, що його зрадили. Зрадило його позбавлене ноги тіло, зрадила жидівська Польща, увесь жіночий рід, котрий так палко з ним прощався, коли він ішов на фронт, котрий із ним прощався, цілував, махав хустинками, обіцяв пребагато, навіть просунув язик до вуха після того, як прошептав цю обітницю поручникові, котрий наступного дня мав рушати на фронт.

Жіночий рід в особі його нареченої клав йому на міжніжжя долоню, коли підпоручних Єжи Зєлінський рушав на фронт у зеленому англійському мундирі, з німецькою шаблею і російським револьвером на боці. А коли поручник Єжи Зєлінський повернувся з війни багатшим на одну медаль і вищим на один ранґ, але біднішим на ногу, жіночий рід зненацька згубив до нього будь-яку цікавість. Наречена поручника не чекала закінчення війни і, ще перш ніж поручник устиг збідніти на ногу, вийшла заміж за певного заможного вихреста на прізвище Маєвський, котрий володів трьома колоніальнйми крамницями в Лодзі, мав двадцятивідсоткову частку в броварні, а до того автівку і дві кам’яниці у Варшаві, а в нижній половині тіла — дві цілі ноги, а до них — великий обрізаний прутень, яким доставив колишній нареченій поручника чимало задоволення.

Ще тоді поручник Зєлінський обманювався, що він, інвалід і герой війни, швидко знайде собі втіху за тією жидівською курвою, проте невдовзі з’ясувалося, що ніхто не хоче безногого вояка у відставці без маєтків і посади, зате з капіталом, який росте не по днях, а по годинах,— капіталом гіркоти, прикрости і жалю, до яких десь у районі травневого перевороту доєднався звичний, проте цілком чорний, бо геть позбавлений надії розпач.

Наша мама, сестра і коханка, їхній батько, брат і коханець, наша чорна богинька з отилим тілом Венери з Віллендорфу, з великою пащею, розверзтою, як щелепи анаконди, та паща ковтає нас поволі від ніг чи від голови, але завжди цілком.

Тютчев дістав «Подорожник» Ахматової і читав, чекаючи, доки Зєлінський помре. Він також знав смак її зубатого рота, її чорної пащі, але навчився жити з ним у згоді, дозволив їй глитнути себе без бою, він злився з нею, і в ньому померло все, що не було розпачем, і став її аватаром, байдужим напівбогом, що легко ступає варшавським бруком.

Коли Зєлінський помер, стікши кров’ю, Тютчев заховав Ахматову до кишені і, згідно з наказом Радзівілка, вклав мертвому Зєлінському до вже беззубого рота його закривавлені та безформні, бо відрізані, геніталії, далі запакував дрібне тіло поручника у два джутові мішки, завдав пакунок собі на спину і, стогнучи, заніс до припаркованого при Годовській радзівілкового «мерседеса» із заднім двигуном, запакував трупа в передній багажник і поїхав на Краківське передмістя, на ріг Карової, де припаркувався під редакцією «Варшавського кур’єра». Вийшов, розгледівся, була третя ранку, тож надворі було порожньо. Дістав з багажника пакунок, поклав під ліхтарнею, розв’язав торбу і стягнув міцне джутове полотно з плечей своєї жертви, щоб видно було закривавлену голову, далі повісив жертві на шию таблицю, на якій виднівся напис «Вітання всім антисемітам від імені польських соціалістів і Кума Капліци», сів до «мерседеса» і поїхав. Знову зупинився біля найближчої переговорки, з якої зателефонував на квартиру редактору Вітольду Соколінському.

Журналіст узяв слухавку зразу, телефон у нього був біля ліжка.

— Готово. Їдь до редакції. Візьми фотографа,— сказав і поклав слухавку.

Соколінський важко зітхнув, відкинув ковдру, встав і почав одягатись.

— А ти куди? — буркнула дружина.

— До роботи...

Глянула на нього з погордою.

— Після таких нічних дзвінків можна подумати, що ти до якоїсь курви ночами їздиш, але я знаю, що на дурняка тобі жодна не дасть, а заплатити не зможеш, бо сам не маєш.

— Ну і нащо мені таке кажеш? — засмутився Вітольд.

— Бо то правда,— буркнула пані Соколінська, відвертаючись до стіни, і мала рацію.

Вітольд знову зітхнув, узяв пальто і капелюха, вийшов із квартири, сів на велосипеда і щодуху погнав на Краківське передмістя.

Літані радісно дивився на змасакроване і спаплюжене тіло поручника Єжи Зєлінського.

Є щось неможливе в тілі кашалота, у його пропорціях і лініях. Коли дивишся на скелет людини, бачиш, що він більш-менш відповідає людському тілу. Скелет кашалота заповідає геть іншу тварину, подібну радше на гігантського дельфіна, тварину з довгим зубатим дзьобом. Ніщо не вказує на велику тупу голову, заповнену лоєм, котрий при зустрічі з повітрям стає молокоподібним і нагадує сперму.

І де ж йому при тому до сигароподібних, обтічних тіл дельфінів і косаток, котрі мають вигляд такий, ніби проектували їх не Бог і не природа, а завбачливий інженер, спеціаліст із гідродинаміки і підводних течій. Кашалот чудний. Кашалот своєю тупою, ніби таран, головою розпихає води океанів, перевалюється в них. Непропорційно мала щелепа звисає під головою, ніби належить іншій тварині.

Дивиться на мене так, як дивиться на кальмара, котрого міркує пожерти.

Кашалоти не гризуть і не розривають свою здобич, всмоктують її, втягують цілком. Навіть зі зламаними щелепами вони вправні мисливці.

Велетенські кальмари бороняться, обплутують тупі голови своїми мацаками, дзьоби кальмарів проти кашалотячих щелеп, мацаки здатні глибоко тяти грубу кашалотячу шкіру.

Літані співає. Бачить мене піснею, не очима. Осліплі кашалоти полюють несогірше зрячих; для полювання під водою не потребують ні світла ні зору, бачать світ своєю піснею, котра відбивається від кальмарів і риб, повертається до них і, проходячи крізь наповнені спермацетом голови, резонує об кістки черепа.

Тією піснею Літані торкається в мені того, що я хотів би приховати.

Проте все оголюється. Ніщо не укриється перед його піснею і його палючим поглядом.

ה
Хе

До паштетярні на Лєшно ми наступного дня вибралися куди раніше, ніж зазвичай, іще потемком, до появи перших газет. Було нас троє — Шапіро, Панталеон і я, місто ж було заспане, чорне і глухе.

Сіли за столиком, Собєнський запарив свіжу каву і подав іще теплі, пахучі паштетики, поживні та солодкі, до того щойно з води сардельки, хліб, гірчицю і яйця накруто. Отак, за їжею і кавою, ми чекали перших газет.

Найперше газетяр приніс «АВС» і «Наш погляд».

— Безпрецедентний напад жидівських Гангстерів,— гучно прочитав Шапіро з передовиці «АВС».

— Я, курва мать, перепрошую,— забулькотів Панталеон Карпінський.— Я добрий поляк, католик, робітник і соціаліст. А Гангстери — то в Америці.

— Далі ще краще. Розкішно. «Особливо невдоволені спробами обмежити вплив жидівської мафії на університет, озброєні бандити зневажили цивілізовані звичаї, за допомогою револьверів тероризували беззбройних студентів-християн і порушили добропристойність професора».

— Що порушили? — запитав здивований Панталеон.

— Добропристойність. «І щойно запізніле та неквапне втручання поліції прогнало набрід із терену Університету імені Юзефа Пілсудського. Нікого не заарештували». Дай-но «Погляд».

Подав. Якуб швидко перегорнув сторінки.

— Нічого?..— здивувався.— А ні, є. Маленька замітка. «Биятики в Університеті імені Юзефа Пілсудського: наслідок антисемітської політики націоналістичних студентських організацій».

— І варто було, пане Шапіро? — забубонів Панталеон.— Кум не буде задоволений.

— Не буде. Але я мав щось зробити,— відповів Якуб.

З-за ляди виринув сам власник паштетярні, пан Собенський. Долив кави, доніс паштетиків.

— Я то розумію, пане Шапіро. Часом так є, що треба щось зробити. Я то розумію,— по хвилі відповів Панталеон.

— Знаєш, пане Панталеоне, як ми їм так дозволимо без протесту все робити, куди нас те заведе? Що далі? Замкнуть нас за колючим дротом? Треба стати в позу. Бо інакше будуть думати, що їм усе можна. І прийде якийсь польський гітлерик, і буде як у Гітлера. Проти нього теж ніхто не ставав, і ти, пане, сам знаєш, що там зараз твориться.

— Таких, як я, певно, замикають по шпиталях і ріжуть живцем, аби перевірити, що в нас усередині. Вчені.

— Вівісекцію роблять? — здивувався Шапіро.— Але кому?

— Потворам, пане Якубе. Виродкам. Так мені сказав один чоловік, котрого я знаю ще з цирку. Що роблять виродкам, таким, як я, розтини. Експерименти. Якісь поганства, жертви. Пана Бога вони не шанують, пане Шапіро. Ні мого, ні твого.

— Я не маю жодного Бога, пане Панталеоне,— заперечив Шапіро.

— Кожен має пана Бога, такого, якого йому доля визначила, жидівського, чи якогось там китайського, чи негритянського. І той пан Бог кожного через призначену долю пильнує так, як люди пильнують тварин. Тож може годувати, а може заморити голодом. Любити і пустити спати до коминка, як якогось любого песика, чи побити палицею. Або горло перетяти, вительбушити, оббілувати, засмажити м’ясо, решту викинути. Так пан Бог теж може вчинити з кожним, призначеним йому долею.

— Байки ти мені плетеш, пане...— почав Якуб, але не закінчив, бо двері паштетярні з грюкотом відчинилися і всередину влетів Кум, лютющий, як покусаний ґедзями бик.

Одягнений був неохайно, у розхристаній сорочці без комірця і краватки, на плечі мав накинутий плащ.

— Що то, курва, має означати?! — гарикнув.

— Куме, я поясню,— квапливо почав Якуб.— Я знаю, що не питав дозволу. Але не було часу. Що, мій брат мав сидіти на окремій лавці, як якась людина нижчого ґатунку?

— Шапіро, що ти мені тут пиздиш про якийсь університет? — буркнув Кум і кинув на столика газету.— Що це, курва, має означати?

На першій сторінці «Варшавського кур’єра» була репродукція двох фото. На одній, дуже невиразній, були рештки поручника Єжи Зєлінського. На другій — таблиця, почеплена до мертвої шиї Зєлінського. І стаття Вітольда Соколінського.

«Ян Капліца — польський ватажок жидівських бандитів».

— Радзівілек його забрав іще того дня, коли ми його привезли, три тижні тому... Тобто той його руский, Тютчев, і, певно, у квартирі Тютчева його тримали, я не цікавився, то не моя справа,— почав пояснювати Шапіро.

— Не твоя? Не твоя? От і маємо тепер! Де Радзівілек? — запитав Кум.— От нащо йому був!

Шапіро глянув на Панталеона. Вже розуміли.

— Собенський, дзвони до пана Радзівілка додому,— наказав Якуб, але всі знали, що той слухавку не візьме. Собенський подзвонив. Радзівілек не взяв.

Ми вже знали. Вже розуміли. Світ обертається, змінюється його ієрархія. Хто був усім, той стане нічим. Кум також знав.

Але знав, що присуд іще не винесли, знав, що можна і треба битися.

До паштетярні забіг той само побігач, котрий колись приніс мені квитки на боксерський турнір «Макабі» проти «Леґії».

— Ідуть сюди, Куме, йдуть!..— закричав, вимучений бігом, розхристаний.

— Та хуй з тобою...— вилаявся Капліца.— Хто йде?

— Фаланга!

— Де?

— Зараз на площі Пілсудського, мають іти на Тломацьке,— видихнув хлопець.

— Багато?

— Кількасот.

— Зброя?

— У руках кийки, у кишенях машинки. Кричать «Бий жидів» і «Велика народна Польща».

— Є фараони?

— Не бачив.

Кум схопив хлопця за плечі, нахилився і, дивлячись йому в очі так зблизька, що вусами торкався його веснянкуватого носа, сказав:

— Слухай, шмарку. Жени зараз же на Керцеляк, до їдальні Хороманьчика, лови самого пана Хороманьчика і кажи, що Капліца наказує негайно збирати всіх вдатних до бою людей, з їхніми кулаками, ножами і машинками, ясно?

Побігач, звиклий до своєї роботи гінця, квапливо рушив, ні про що не питаючи.

Я потім бачив багато таких, як він, у Варшаві і в Палестині, на війнах, у яких брав участь чи якими цікавився.

Нерв усіх міських громадянських воєн, вуличних бійок, революцій, переворотів і місінь — десяти-і чотирнадцятирічні хлопці, котрі знають місто наскрізь, котрі непомітні настільки, що легко проминають будь-який поліційний контроль, мудрі, спритні, здатні пробиратися закамарками з простими наказами в головах. Прізвища, адреси, директиви. Убити. Зламати ноги. Заплатити. Випустити. Зловити і привести.

Побіг.

Шапіро став за лядою, набрав номер на диску телефона.

— Куди дзвониш? — запитав Капліца.

Я знав, що його бандитський мозок зараз працює на всю обчислювальну потужність, як електронний мозок радянського космічного корабля під час старту.

— До партії. Мусять підняти свої боївки. Зараз подзвоню до «Макабі»... Алло?.. Добридень, Шапіро на дроті, у нас тут проблемка...

Шапіро хотів якнайшвидше мобілізувати партійну боївку, але Капліца вже не слухав.

— Добре. Хороманьчик передасть далі,— відповів Капліца, дістав із кишені бравнінґа, перевірив магазин, перезарядив.

Панталеон перевірив камери наґана.

— Я ото завжди дивуюся, як ви так перевіряєте зброю — ви її рано не перевіряли? — запитав Шапіро.

— Що? — не зрозумів Кум.

— Ну як ото Кум рано кладе зброю до кишені, то кладе і не знає, чи є всередині набої?

Капліца здивовано глянув на Шапіро, ніби він звар’ював.

— Ти про що, Якубе?

Шапіро махнув рукою. Свою зброю не перевіряв, завжди була заряджена, не потребував перевіряти. Якщо стріляв, то завжди поповнював магазин. Отак просто.

— Швидко зібралися. Газета щойно вийшла,— сказав.

— Мусили знати заздалегідь. Все наготували. Дайте мені план міста! — зажадав Капліца. Собенський притьмом приніс, розклав на столику.

— Підуть з Тломацького в бік Волі,— сказав Кум.

— Хіба що їх цікавить наша бібліотека чи Інститут на Тломацькому. Або синагога.

Кум на хвилю спинився, дивлячись на мапу.

— Пане Панталеоне, а ти як думаєш?

Панталеон подивився на стелю, слухаючи голосу брата-диявола.

Панталеон вірив, що брат-диявол своїми зарослими очима бачить речі, які годі побачити людським очам. Почув, як брат-диявол викрикує своїм малим лицем, скорченим у гримасі плачу.

— Підуть на Керцеляк.

— По Лєшно?

— По Лєшно,— відповів Панталеон із певністю оракула.

Капліца глянув на план, тицьнув у мапу тлустим пальцем в околицях перехрестя Лєшна і Желязної.

— Тут поставимо периметр. На узвишші Желязної, біля тої школи є Колегія. Один загін буде чекати при Оґродовій, другий на Новолип’ї під шпиталем. Ударимо в центр їхнього походу, розділимо на дві частини. До того часу Хороманьчик прийде з хлопцями з Керцеляка і вдарить із того боку. За тил візьмуться поліцмайстри. Власне! Якубе, дзвони в поліцію!

— Не найкращий клімат для залучення фараонів...— почав Шапіро.

— Добре, дзвони до Славоя. Або ні, сам подзвоню. А ти, пане Собенський, бери дошки і забивай вітрину, не хочу, щоб тобі заклад розгромили. Бігом! Поможіть йому.

Собенський взявся до роботи. Дошки для такої оказії в нього завжди лежали напоготові в підсобці. Ми з Шапіро і Панталеоном пішли допомогти. Над Варшавою почало сходити сонце, а Літані дивився на нас своєю піснею, дивився немилосердними очима, пригортав нас під свою владу.

Недовго співав. Недовго. Ще хвилю почекайте.

В океані кашалоти пожирають кальмарів. Чим живиться Літані, що здіймається над Варшавою? Чорним молоком.

Капліца вийшов на вулицю. Був блідий.

— Поїхали,— просто сказав.

Сів до свого «крайслера», ми ж — до «б’юїка» Шапіро, я ззаду, Панталеон біля Якуба.

— Йому відмовили,— сказав Панталеон.

— Думаю, навіть гірше.

Ми поїхали. Новини розлетілися швидко, тож вулиці жидівської дільниці були залюднені. Заклади не відчиняли, власники квапливо забивали вітрини дошками, як Собенський.

Ніхто не був заскочений такими новинами. Інтенсивність вуличних сутичок у Варшаві то слабла, то знову зростала, часом навіть кілька років панував спокій, як ото у двадцятих чи тридцятих, але 1937 рік був напрочуд бурхливий, особливо на тлі доволі-таки спокійної першої половини тридцятих, і кожен завбачливий варшавський крамар був готовий на випадок заворушень.

Вулиці розголошувались квапливим стукотом молотків, я дивився, як прибивають дошки, щоб захистити коштовні шибки вітрин, як знімають вивіски, якщо їх легко відчепити, ховають вазонки з квітами, лавочки тощо, як роблять це без обурення, ніби ховають домашній скарб перед прогнозом граду чи бурі.

Їхати було недалеко, могли піти й пішки, але відомо, що в таких ситуаціях краще мати авто під рукою. Автівки припаркували на вулиці Вольность, під нічліжкою для бездомної молоді.

Коли ми вийшли з авто, я нагло уявив собі свою долю, долю Мойсея Бернштайна, котрого Якуб Шапіро не взяв під свої крила, залишив немилосердним варшавським вулицям, залишив самотнім під палахким поглядом і хижою піснею Літані.

Або: Якуб Шапіро хотів узяти мене під свої крила, вислав мені квиток на боксерський турнір «Макабі» з «Леґією», але я той квиток порвав чи перепродав, бо нащо б мені, жидівському хлопцеві з побожної сім’ї, йти на боксерський бій?

От я й не йду, залишаюся з мамою і братом, не покидаю їх, і що з нами діється?

Домовласник виганяє нас із квартири: мою маму, брата і мене, бо хто ми без батька, лише вдова з двійком сиріт. Тулимося в родичів, котрі не дуже хочуть нас прийняти,— троє то забагато, аби так просто взяти собі під дах.

Я навіть не можу пригадати собі тих родичів. Але вони в нас були, точно були, мусило бути багато родичів. І всі вони врешті-решт нас виганяють. Опиняємось на вулиці.

Не знаю, що стається з моїми мамою і братом.

Чи стала б моя мама повією, вона, така побожна, але холодна як камінь жидівка? Чи, радше, ми б жебрали — так само, як усі жидівські та християнські жебрачки, котрим Варшава показала своє звичне, хиже обличчя?

А я? Може, я трапив би якраз сюди, у нічліжку для бездомної молоді. Їв би пісну зупу і був би гнаний християнськими дітьми. Мені б казали вчити молитовник, і чинити хрест, і цілувати розп’яття. Вмочали б мене головою в туалет. Виривали б мені пейси. Зривали би з мене штани і насміхалися б із обрізаного прутня. Копали по яйцях. Били в лице, а я б не вмів оборонитися, бо ж не ходив би з Якубом Шапіро тренуватися до залу «Гвязди», не знав би, як тримати руки, як ухилитися від удару, як провести ротацію перед невдалим дуговим, щоб вискочити з іншого боку і звалити суперника на землю одним ударом, у якому шия з’єднується з черепом, або ще далі, за вухо.

А далі що? За рік мене звідти виставили б, за два настав би 1939 рік, і що б зі мною було? Сам би я до того не виїхав у Палестину, бо за що, бо як...

Якуб Шапіро перетяв горло Наума Бернштайна, щоб урятувати життя Мойші Бернштайна, щоб я жив, щоб міг стати генералом Моше Інбаром, пройти свій бойовий шлях тільки на те, щоб зараз сидіти за друкарською машинкою, не виходити з дому, просто бути і писати свої спогади.

Порятований Якубом, я рушаю за Кумом, Панталеоном і самим Якубом, ми біжимо на призначене місце збору, на перетині Вольности, Новолип’я, Желязної та Житньої, під шпиталем святої Софії, котрий біля гінекологічної клініки.

Кум швидко задихується, сповільнюється, відстає, хапається за паркан, ми його чекаємо. Якуб і Панталеон збуджені, напружені, Якуб перестрибує з ноги на ногу, розігріває шию і плечі, як перед боєм на ринґу, Панталеон розминає суглоби, аж хруськають, розчісує довге волосся, делікатно торкається пальцями лиця брата-диявола на потилиці.

Добігає до нас Кум, засапаний, задиханий, спітнілий, із пістолетом у руці.

— Не в моєму віці, я вже не можу,— сапає.

— Тут народжуються люди, а ми з вами врочисто зібралися на смерть,— каже Панталеон, показуючи на шпиталь.— Нашу або наших ворогів. Такий лад цього світу. Один народжується. Один помирає. Пан Ісус пальцем показує: той має народитися, той помре. Люди міняються місцями. Той, що народжується, займає місце того, котрому пан Ісус пальцем показав померти.

Кум і Шапіро не слухають, тільки я слухаю. Муня курить цигарку і щось мурчить собі під носа мовою, якої я не впізнаю.

Наші люди поволі збираються. Рухаємося вниз Желязною, у бік Лєшна, Фалангу вже чутно, а нас досі тільки двадцять три, зате добірних, бо найшвидше збіглися не роботарі, а міцні хлопці з ґанґу, запеклі забіяки. Познімали піджаки, позавішували на пліт, спокійні, знають, що ніхто їх не діткне, у руках кастети, палиці, ножі та бритви.

— У кого є вогнепал, підніміть руки,— питає Капліца.

Піднімається зо дванадцять рук. Револьвери, пістолети, два обрізи дубельтівок.

— Стріляємо зразу? — перепитує Шапіро.

Я дивлюсь на його долоню з синім тату, долоня стискається на руків’ї пістолета, двосічний меч і чотири гебрейські літери תװמ, смерть.

— Зразу. Перед контактом. Перший залп у юрбу, бо якщо над головами — то тільки осміліють і підуть у наш бік, масою задавлять, переможуть. А як упаде кілька поранених, кілька трупів, то решта повсираються і втечуть. І потім вистачить вже постріляти над головами, щоб не забагато повбивати. Комусь забороняє сумління?

Ніхто не зголошується. Очевидно, сумління нікому не забороняє. А в голосі Кума чаїться добре впізнавана погроза, здатна приспати будь-яке сумління.

— То добре. Зброю в руки і пішли. З двадцяти метрів валити з пістолетів, з п’яти — з обрізів. Ясно?

Зброя вже не ховається по кишенях, зброю тримаємо в руках. Рушаємо.

Спускаємось Желязною, сто метрів.

Вже чути шум Фаланги, надходять від Середмістя. Вже близько.

— П’ятдесят метрів,— каже Панталеон, лагідно торкаючись лиця брата-диявола.

— Де фараони? — тихо питає Шапіро.

— Не знаю,— безпорадно відповідає Кум, і Шапіро вперше бачить, як Кум губить свою безоглядну самовпевненість.— Ходімо. Червоний стяг догори. Ходімо. Хуй з поліцією.

Біжимо. Це пам’ятаю дуже докладно. Від рогу Лєшно нас відділяє вже тільки двадцять метрів, біжимо, зброя піднята, у руках, вискакуємо з-за рогу, Шапіро тисне на спуск великого бравнінґа.

— Не стріляти! — кричить Капліца і намагається розвернути цілу банду.— Фараони!

На чолі походу Фаланги поволі крокують поліціянти в німецьких шоломах і окопових панцирах, зі сталевими щитами і пістолетами в руках. Піднімають пістолети і починають стріляти.

Доводиться притьмом розвернутись, тікати, тож ми розвертаємось, тікаємо, черевики ковзають на бруківці, Панталеон виривається, але Шапіро хапає його попід руку, тягне, наосліп стріляє позад себе в сторону ендецької маніфестації, біжимо разом. Кулі з поліційних пістолетів пролітають повз наші голови, так близько, як тільки дозволяє тонка межа між життям і смертю.

Я так і не спромігся зрозуміти. Як воно так є. Відхилиш голову на п’ять сантиметрів ліворуч — живеш. Відхилиш голову на п’ять сантиметрів праворуч, куля вдарить у кістку черепа, прошиє її, знищить те, що дрімає в лобній частці, тобто людину, ті таємні іскри поміж нейронами, у котрих усі ми, бо поза ними нас немає.

Владімір Дєміхов прищепив голову, барки і передні лапи цуценяти на шию німецької вівчарки. За якихось двадцять років після того, як ми втікали вулицею Желязною від польської поліції в німецьких шоломах.

Собачі голови на собачому тілі поводились належно, проте намагалися погризтися. Панталеон ненавидів свого брата-диявола, проте вони сміялись разом і помирали разом...

Де починається одна людина і закінчується інша?

Істинно кажу вам, немає чогось такого, як людина.

П’ять сантиметрів ліворуч — живеш, п’ять сантиметрів праворуч — труп. Ти і ближній, двоє людей. Двояйцеві близнюки, двоє людей. Однояйцеві близнюки, двоє людей. Сіамські близнюки, зрослі клаптем шкіри, двоє людей. Сіамські близнюки з двома головами, трьома руками і спільною рештою тіла, двоє людей. А одна голова і два тіла — то одна людина? А якщо зрослись голови і мізки — скільки це людей?

Панталеон — то одна людина чи дві? А скільки з нас, не знаючи про те, носять у собі поглинутих братів чи сестер, від яких зосталась тільки циста, проте на початку ви були осібними людьми, а якщо були на початку — то чи є далі? І як їх тоді злічити?

А коли ми не можемо злічити інших людей у власному тілі, то й людини немає.

Є тільки мисляче м’ясо, різні його шматки, немає осіб. Особа — то щось осібне. Іще раніше, у латині, то мало сенс, бо персона — це маска, з етруського «phersu», маска — то щось, що ми вдягаємо на мисляче м’ясо, щоб репрезентувати нашу множинну осібність, персона — то щось неправдиве, не приросле до м’яса лице.

П’ять сантиметрів ліворуч — живеш, п’ять сантиметрів праворуч — труп.

— До машин! — гукнув Капліца.— Потім до мене.

Тоді поліційна куля влучила йому в ліве передпліччя.

П’ять сантиметрів ліворуч — живеш, п’ять сантиметрів праворуч — труп.

Спіткнувся, крикнув від болю, гучно вилаявся, але біг далі, швидко перебираючи коротенькими ніжками.

То третя куля, котра за п’ятдесят сім років життя Капліци змогла розірвати тканини його невеличкого і отилого тіла.

Перша була водночас останньою кулею в барабані револьвера поліціянта, російського фараона. Револьвер був американський, марки Smith & Wesson, калібр 44 Russian, поліціянт був царський, грубий і стріляв препаскудно, рік був 1905, був січень і була революція. У Кума, котрий тікав із Грибовської площі, котрий іще не був Кумом, а просто Янком Капліцою, поліціянт вистрелив шість разів і тільки шоста куля тоді влучила в іще молодого і стрункого революціонера, надірвала шкіру на лівому стегні. Капліца перекинувся на слизькій бруківці, а коли глянув позад себе, побачив, що поліціянт розпачливо намагається відімкнути переламаний револьвер, щоб викинути зужиті гільзи і заладувати нові набої. Ян Капліца спокійно націлився зі свого бравнінґа, вистрелив і влучив жандармові в чоло.

То далеко не був перший поліціянт, котрого він убив, але перший царський поліціянт.

Першу людину він убив 1897 року, коли йому було сімнадцять, і то вбив голими руками, бо той, уже сорок років як мертвий у році 1937 чоловік, украв тоді в Кума черевики, що було нерозважливо, бо він був молодший, менший і слабший від Кума, тобто сам накликав на себе цю долю.

Першого царського поліціянта вбив на тій-таки Грибовській площі, за два місяці до того, у листопаді 1904 року, під час першої збройної акції Бойової організації ПСП, чим вельми пишався до кінця своїх днів і про що радо розповідав кожному, хто хотів чи мусив слухати.

Друга рана від кулі була найсерйозніша, і тоді Капліца ледве виборсався, то було в грудні 1922 року, під час заворушень після обрання Нарутовіча президентом, Кум тоді вже був Кумом, куля калібру 7,63 з пістолета системи Мавзера пробила йому легеню, і його ледве врятували. Стріляв молодий ендек. Через кілька секунд молодого ендека застрелив Якуб Шапіро.

Винуватця третьої рани не покарав на місці ні Кум, ні Якуб. Не було на те часу. Ми втікали.

Ми добігли до автівок, запаркованих на вулиці Вольность.

— Їдемо колом, через Волю, Охоту і Раковець, не Середмістям,— наказав Кум, стискаючи закривавлене рамено.— І треба розділитись.

За кермо «крайслера» сів Муня. Ми посідали до Шатрового «б’юїка» і рушили, звернули з Вольности на Окопову і відразу праворуч на Житню, щоб навіть не наближатися до Лєшна і Керцеляка, де захищені поліцією ендецькі боївки робили своє.

Як виявилось пізніше, Хороманьчик зміг зібрати п’ятдесят чоловіків, але на вид чисельної переваги фалангістів і поліції, котра їм явно сприяла, чого в цих районах міста не бачили з часів травневого перевороту, вирішив, що нічого ризикувати, і всі просто розбіглись районом.

Коли народовці під орудою Зємбінського вторглися на Керцеляк, торжище було порожнім.

Заклади позамикані, торговців не було. Народовці змогли урвати тільки двох жидівських перекупів, котрі, надто перев’ючені товарами, не встигли втекти. Дісталось їм аж дуже сильно.

Першого, продавця відер Самуїла Ґершома, хлопці побили прикладами гвинтівок, зламали йому руку і вибили два передні зуби, вигукуючи, що то за поручника Зєлінського. Не зміг втекти, бо тягнув на собі тридцять відер і, як і поручник Зєлінський, не мав ноги, котру ще багато років тому втратив під трамваєм.

Самуїл Ґершом не читав газет і ніколи навіть не чув про порунчика Зєлінського, не дуже розумів польську, але прийняв свою долю і всі удари, які отримав, бо у своїй мудрості знав, що хтось повинен страждати в цьому світі, і зараз випало саме йому.

Тихо дякував Усевишньому, німо рухаючи закривавленими губами, аж поки нарешті, позбавивши його зубів, грошей і товарів, його залишили в спокої, і він нетвердо пішов з Керцеляка до своєї оселі на Гусячій.

Другим був кравець Юзеф Штайґец, котрий підшивав одяг на підвищенні просто посеред Керцеляка.

Утік би, якби покинув свою швацьку машинку, лакованого начорно «Зінґера», котрого возив на двоколісному возику, у спеціальній валізці, зробленій власноруч і за міркою з грубого провощеного картону і з краями, обкутими смужками тонкої мосяжної бляхи.

Утік би, якби залишив свою швацьку машинку марки «Зінґер», візочок і власноруч зроблену валізку, проте Юзеф Штайґец не міг залишити свою машинку марки «Зінґер». Решту — так, але не машинку. Без швацької машинки марки «Зінґер» Юзеф Штайґец не був би вже Юзефом Штайґецом. Був би тільки одним із трьохсот п’ятдесяти тисяч варшавських жидів, і при цьому ніким. Бідняком без сенсу життя, без покликання, без обов’язку.

Навіть з машинкою був бідняком, без машинки ж, певно, помирав би з голоду і він, і його сім’я, так швацька машинка марки «Зінґер» його окреслювала, робила його кимсь конкретним, описаним, кравцем Юзефом Штайґецом.

Юзеф Штайґец не втік відразу, коли почали кричати, що йдуть бити, бо при машинці Юзефа Штайґеца тоді якраз була клієнтка, що принесла чоловіків піджак. Чоловік її багатів, те багатство відкладалось на талії, то піджак треба було розширити. Попередній кравець для того залишив надлишок матерії всередині пішва, що пролягало саме посеред спини, тож робота була нескладна. Юзеф уже закінчив, коли почали кричати і застерігати. Проте Юзеф не залишив своєї роботи.

Повз нього пробігали скликані Хороманьчиком забіяки, носії згортали своє надбілля, а він шив, водночас переконуючи клієнтку, що роботу належить зробити, нічого страшного, хай шановна пані не переживає. Одна справа те, що вважав, що робота має бути зроблена, інша справа, що не хотів стратити обіцяних за перешивку двох злотих.

Нарешті віддав піджака, жінка кинула йому п’ять злотих, крикнула, що решти не треба, і побігла. Штайгец дуже втішився такою оборудкою і заходився пакувати машинку до картонної валізки і складати дерев’яного столика, на якому вона звикле стояла. Все те належало ще запакувати на возик, тож він побіг до їдальні, де ховав його під дашком, і тоді його запопали вперше, але він вирвався. Не був інвалідом, як Ґершом. Не був і задиракою, битися не вмів, але мав здорові ноги і жодного жирового баласту, легко втік би в провулки, загубив переслідувачів.

Але не міг залишити машинку. Залишив возик, вхопив тільки валізку із «Зінґером», але втекти не міг. Запопали його на розі Холодної, побили до непритомности, зламали ніс, щелепу і п’ять ребер, залишили на пам’ять струс мозку і внутрішню кровотечу.

Але головне, що забрали йому швацьку машинку марки «Зінґер». Не вкрали, не опустилися б до крадіжки. Дістали машинку з картонної валізки і розтрощили об бруківку.

Потім, певні свого гніву, перевернули кілька поквапливо залишених кіосків і пішли вже без цілі, накачані адреналіном, готові до бою, до котрого їм забракло суперників, не менш розпалені, ніж розчаровані.

Спробували підпалити їдальню Хороманьчика, але не впорались, вночі падав дощ і все було надто вологе, щоб зайнятися.

Нарешті поліція розійшлась до казарм, а фалангісти, позбавлені її несподіваної охорони, почали почуватись некомфортно і швидко пішли своїми районами.

Штайґеца добрі люди на плащі віднесли до шпиталю Старозаконних на Чистому. Коли той опритомнів, запитав про машинку.

— Пане, що ти мені про якусь машинку, як ти маєш велику внутрішню кровотечу, селезінка луснула! — відповів суворий лікар.

— А що таке внутрішня кровотеча? — слабким голосом запитав Штайґец, принаймні так мені про те розповідали.

— Ну, кров у пана йде, але всередині тіла,— нетерпляче відповів лікар.

— Пане, ти мене маєш за якогось дурня? Та ж кров і повинна бути всередині тіла,— засміявся Штайґец і помер. Принаймні так мені про те розповідали.

Ми ж заїхали на подвір’я вілли Капліци.

«Крайслер» Капліци вже стояв там. Разом із нами заїхало таксі з водієм на відкритій шоферці. Водій носив шкіряний плащ і курив велику вигнуту люльку, чітко те пригадую, а з таксі виліз лікар. Я його не знав, але в нього була козлина борідка клинцем, круглі окуляри і лікарський несесер: вигляд мав як лікар, тобто був лікарем.

Ми ввійшли всередину разом із ним.

— Я тут! — крикнув Капліца.

Сидів у кухні за столом у самій білизні, раменом йому стікала кров зі свіжої рани. Перед ним на столі стояла пляшка горілки. Курив цигарку.

Пані Капліцова приготувала окріп. На її обличчі червонів слід від свіжого удару. Дівчат не було. Муня став біля вікна з пістолетом у руці та сумнівами в серці.

— Лише зачепили,— сказав Кум.— Куля пішла далі. Заший, пане. А ви сідайте, попийте. Треба порадитись.

Я дивився, як лікар очищає і промиває рану, як закривавленою, ніби рибальський гачок, голкою без анестезії пробиває шкіру Капліци, як голка тягне за собою хірургічну нитку.

Скільки разів мене шили? На тих усіх тутешніх війнах. Після шестиденної, після Йом Кіпур, після всіх. Стільки ран, стільки дірок від голок і хірургічної нитки.

Встаю від друкарської машинки, іду в лазничку, до дзеркала, але не можу знайти шрамів. Загубилися в старечій, поморщеній шкірі, у її бороздах і в шкаралущі епідерми. Якщо шрами зникають, то все зникає.

А я ж пам’ятаю осколок на Синаї, коли я був у штабі Йоффе. Хіба то був Йоффе. І хіба то був штаб. Не пам’ятаю, то ж уже двадцять років. Осколок залишив рану на ребрах, недалеко від місця, у якому війна залишила на мундирі блаватно-біло-червону орденську планку.

А зараз не можу знайти той шрам.

Не можу знайти власне лице. Загубилося моє лице десь поміж очима і люстром — стою в лазничці, світло світить, не бачу власного лиця, бачу тільки неокреслену пляму поміж волоссям, бачу все зосібна, ніс, очі, рештки волосся, обвислі щоки, великі вуха, мішки під очима, сивий мох щетини, але не бачу свого лиця, не можу знайти власне лице, не маю лиця.

Тож я виходжу з лазнички.

Зубата паща чорної Венери з Віллендорфу. Не має ні лиця, ні шиї, тільки голову, вкриту жолобками волосся, її паща розверзається там, де могло б бути горло, її паща — раптовість, і з раптовости посідає нас чорність і темність, тисне і душить.

Мушу зателефонувати Магді, моїй Магді, тільки в ній моя надія.

Не писав про неї, але ж вона була в тому всьому, була постійно чужа, тобто поза головною круговертю подій. Тільки вона єднає мене з тими часами.

Не знаю, чому я перестав про неї писати. Останній спогад із театру, а потім ніби й нічого не було, але ж було, Магда Ашер, моя Магда, перша і єдина жінка в моєму житті.

Не враховуючи Емілію Шапіро. Вони були так подібні, Емілія і Магда, нові жидівки, нові жінки, такі жидівки, яких раніше світ не бачив, спортивні, впевнені в собі, сильні, такі жидівки потім збудували нашу державу, тупим знаряддям рили неврожайну, суху землю в наших кібуцах і мошавах, земля давала плоди, а їхні лона родили справжніх ізраїлітів, вирослих в землі Ізраїля, сабрів.

Не голили голів, не вірили у ворожбу, жили.

Але з Емілією було інакше, цілком інакше. Про те оповім пізніше.

Пам’ятаю, що Магда була в залі, коли я вперше вийшов на ринґ. Рано вийшов на ринґ, дуже рано. Ще небагато вмів. Моїм супротивником був молодший і менший від мене хлопець, моїм союзником були очі Магди Ашер, котра самотиною сиділа на дерев’яних трибунах. Ніхто, крім неї, не звертав уваги на двох худих хлопців на ринґу, навіть Шапіро, котрий неподалік стрибав на скакалці, аби розслабитись після власного спарингу.

Я почував дивну певність себе. Судив мій ровесник, спітнілий після власного тренування, котрому з такої нагоди вручили секундомір для ліку часу і ґонґ. І його теж нітрохи не цікавив мій перший бій.

Тільки Магду Ашер, тільки її очі на мене дивилися, тільки вони були моїм союзником.

Я почував дивну певність себе. Можливо, тому що суперник був менший і молодший. Можливо, тому що вона дивилась на мене. Можливо, тому що тоді я ще не зустрів ні чорну Венеру з Віллендорфу, ні пломенеокого кашалота.

Суддя ударив у ґонґ, ми торкнулися рукавицями і почали битися, і в другій секунді бою я отримав потужний лівий джеб у щелепу і правий дуговий у черево, аж дух мені сперло, а вся моя певність себе нагло вивітрилась, нагло я зрозумів, що ніколи раніше не був у такій ситуації. Ніхто ніколи не бився зі мною так.

Коли ми бились на вулиці з хлопцями з інших хедерів, з інших подвір’їв, коли ми зорганізовували регулярні війни на колишній площі Зброї чи в околицях, то я завжди міг утекти, десь схоронитися, заховатися.

А тут я був поміж канатів ринґу, а єдиним схроном був ґонґ, а вона дивилася.

Тож я мусив битися і бився, хоча по десяти секундах уже знав, що не маю шансів, той менший від мене і молодший шпанюк кращий за мене, як Шапіро був кращий від Зємбінського на моєму першому боксерському поєдинку.

Мої удари молотили повітря, бо його голова ніколи не була там, де вона була, коли я бив. Ухилявся вбік від моїх джебів, пірнав униз від дугових, тоді розбивав мій захист двома лівими і досягав моєї голови ударами, котрі відчувалися так, ніби хтось лупив мене молотом.

У першому рунді мені підбили око. У другому — пішла кров з носа. У третьому мені залишили великого синця на лівій скроні, з ним я потім ходив іще добрих два тижні, щодня приглядався в дзеркалі, як він розливається, синіє, нарешті жовкне.

Четвертого рунду не було, домовились тільки на три. Три рунди я простояв на ногах і з високо піднятою головою, не відвертався до канатів, махав руками і тримав захист — ото все, що я міг зробити.

Не влучив у нього жодного разу.

— Я пишаюсь тобою,— сказала Магда, коли я на ватяних ногах і з побитою головою спустився з ринґу.

А може, то був хтось інший.

Витерла мені кров із носа, приклала кригу до спухлих повік. Шапіро на мене і не глянув, був надто зайнятий собою, перед дзеркалом лякав повітря своїми страшними, недбалими ударами, ухилявся від невидимого супротивника.

Встаю від машинки. Біля неї вже стоїть дебелий стос аркушів.

— Даси мені почитати? — питає Магда.

Не знав, що вона тут. Повертаюся, заскочений.

— Магдо?..— питаю.

— Не називай мене так,— каже, відвертається і виходить із кімнати, у якій я пишу.

Йду за нею.

Вона в кухні, кладе яйця в пластиковому лотку на двері холодильника. На кухонній стільниці лежить пакунок сірого туалетного паперу.

— Три години простояла в черзі. Треба тобі нарешті вийти з квартири, чесне слово.

Я знизую плечима.

Світ назовні не може запропонувати мені геть нічого цікавого. Я повертаюсь до кімнати, у якій пишу. Магда виходить не прощаючись, я чую, як зачиняє за собою двері, тоді повертає в замку ключ. Може, вона тримає мене тут під замком? Може, я тут замкнений?

Але цього я не можу перевірити, бо не хочу виходити назовні. То яке тоді з того значення, жодного.

Повертаюсь до писання.

— Треба порадитись,— сказав Капліца і налив горілки, а я розумів, що і Шапіро, і Панталеон, і Муня оце вперше почули в голосі Капліци безпорадність і страх.

— За цим стоїть Радзівілек, тобто...— обережно почав Шапіро.

— Ясно, що Радзівілек,— урвав його Капліца.

Муня раптом відступив від вікна. Сховав пістолет.

— Я вже піду,— сказав.— Мені час.

На нього глянули всі троє, Капліца, Шапіро і Панталеон, і відразу зрозуміли, і навіть не були здивовані. Муня безпорадно розвів руками.

— Що ж поробиш...— додав іще, помітно зляканий.

І вийшов чорним ходом, через сад.

Хтось подзвонив у передні двері.

— Мамочко, йди глянь, кого там принесло,— наказав дружині Капліца, хоча й сам знав.

Марія Капліцова вийшла до сіней, глянула у вікно. На під’їзді стояли три цивільні автівки, біля них семеро людей. Двоє обмундированих поліціянтів та четверо чоловіків у цивільному, серед яких — пан прокурор Зємбінський і комісар Червінський, обидва вдоволені, обидва тріумфували.

— Поліціянти приїхали,— сказала Марія Капліцова.

Капліца замислився, підпер заросле підборіддя.

— Хлопці, ви йдіть. Вас не заберуть. Нема що з ними затинатися. А мене можуть арештувати. Швидко мене витягнете. Пильнуйте справу і мою сім’ю.

Накинув на спину піджак, встав і пішов відчиняти двері. Його пов’язали без жодного слова. Не пробували навіть ображати випитуваннями типу «Чи ви пан Ян Капліца?».

— Десять років я цього чекав,— тільки муркнув Червінський.— І дочекався.

Ми тоді вже вийшли через сад. Зайве, бо ж якби нас хотіли затримати, то перекрили б усі виходи. Хотіли тільки Кума. Негайно поїхали.

Кум уже щось передчував, коли побачив самовдоволену міну Червінського, але ми ще не знали, що то не звичайний арешт, що він не опиниться в одному з численних відомих йому варшавських арештів, ба навіть не на Даніловічовській.

Про те вже знали документи.

Усе зініціювали Радзівілек із П’ясецьким, але від їхньої волі в тих паперах не виднілось і сліду.

Болеслав П’ясецький, очевидно, нічого не важив ув урядовій ієрархії Варшави, але Болеслав П’ясецький і прокурор Зємбінський говорили з полковником Адамом Коцом і переказали полковникові намір П’ясецького позбутись очільника робітничої ПСП з бандитського Середмістя, водночас гарантуючи собі абсолютну лояльність Радзівілка, котрий займе його місце.

Радзівілек через структури Стрільця і власні Гангстерські зв’язки придушить у зародку неминучий опір робітничо-бандитських боївок із Середмістя, Волі та Охоти, забезпечивши так один із важливих фронтів, який під час запланованої Коцом і Сміглим імпрези міг стати ключовим.

Тож полковник Коц як очільник Табору польського єднання видав офіційний документ, адресований комісар-президенту Варшави Стефану Стажинському, у якому звертав увагу, зокрема, на те, що Ян Капліца, званий Кумом, давній бойовик Бойової організації, член ПСП та симпатик, як і вся партія, давнішої Революційної фракції, становить серйозну загрозу для публічного порядку і на цій підставі має бути скерований до Місця ізоляції в Березі-Картузькій.

Побігач поклав документа на стіл Стажинському за хвилину після того, як Стажинський — зрештою, сам член ТНЄ — поклав телефонну слухавку, порозмовлявши з Коцом.

Телефоном полковник пояснив президентові ті подробиці справи, які не мали потрапити до офіційних паперів.

Революційна фракція ПСП складалася з тих членів партії, котрі під час збурень 1928 року послідовно виступали проти санаційного режиму, тому до типової клієнтури Берези не належали. Але Коц пояснив, чому саме зараз ситуація має змінитися.

Далі завірений президентом Варшави документ потрапив до Міністерства внутрішніх справ, до Політичного департаменту, позначеного римською цифрою І, просто на стіл керівника департаменту.

До керівника також зателефонував полковник Коц. Було ясно, що прем’єр, міністр і старий терорист Славой Складковський не захочуть посадити в Березу свого товариша по зброї з чудових часів Бойової організації. Тож підпис міністра належало отримати підступним шляхом.

Підступ був дивовижно вишуканий, більш-менш подібний на підпис учня, котрий підробляє підпис батьків під звільненням із занять, тобто керівник Департаменту І особисто і власноруч підсунув рішення про скерування Капліци до Miejsca Odosobnienia в Березі-Картузькій на підпис прем’єру разом із товстим стосом інших документів. Тільки ґречно підказував: прошу тут підписати, і тут, і тут, і все, візу прем’єра отримали.

Прем’єр підписав і повернувся до своїх важливих обов’язків, а підписане ним рішення найшвидшою поштою рушило до Бреста-над-Бугом, де врядував слідчий суддя, у юрисдикції котрого й перебував табір.

Слідчий суддя в Бресті-над-Бугом не хотів до кінця життя бути слідчим суддею в Бресті-над-Бугом, тож приписи міністерства виконав із великою пильністю, а з не меншою пильністю підписав рішення про скерування і близько йому не відомого Яна Капліци, віком п’ятдесят сім років, до місця ізолювання в Березі-Картузькій так само, як без проволочок підписував усі інші рішення.

Ян Капліца, званий Кумом, тим часом сидів на тильному і дуже тісному сидінні поліційного польського «Фіату 508», сірого кольору та з іржавими болотниками. «Фіат» їхав Пулавською, і Кум був спокійний, хоча дещо впокорений необхідністю подорожувати в настільки буденній автівці.

За кермом «фіата» сидів старший десятник Цвікла. Поруч — постерунковий Кулас.

— То де ми їдемо, дітки, га? — запитав Кум, щоби якось почати розмову.

Десятник Цвікла не відповідав. Старший десятник Цвікла мовчав, бо такі мав накази, а старший десятник Цвікла цінував накази понад усе на світі, що, зрештою, було причиною, з якої він отримав звання старшого десятника надзвичайно швидко, попри брак інтелектуальної та духовної кваліфікації.

Постерунковий Кулас мовчав, бо спав, а спав, бо знав, що дорога буде довга.

«Фіат» їхав Маршалковською, бо так його повів десятник Цвікла згідно з наказом, тож і далі Кум був спокійний.

«Фіат» звернув на Єрусалимську, бо так десятник Цвікла повернув кермо, і Кум не був би занепокоєний, якби автівка повернула ліворуч, проте польський «Фіат 508», за кермом якого сидів десятник Цвікла, повернув праворуч, і Кум трохи занепокоївся.

«Фіат» мостом Понятовського переїхав Віслу, і Кум замислився, коли їхали алеєю Вашингтона.

Коли ж поліційний «фіат» виїхав за межі Варшави, хвацько простуючи своїми двадцятьма кіньми битою дорогою з покращеним покриттям, тобто по шосе на Мінськ-Мазовецький, тоді Кум зрозумів, куди вони прямують.

І Кум відчув страх.

Місце ізолювання в Березі-Картузькій три роки тому організував сам директор Політичного департаменту МВС, котрий підсунув Складовському документ із рішенням про переміщення Кума туди-таки. Думка про створення табору першим осяяла прем’єра Леона Козловського, схвалив ініціативу сам Пілсудський.

Прем’єрові Козловському дуже подобалася прийнята за два роки до того в Німеччині ініціатива шутцшафту, або ж охоронного арешту, за допомогою якого поліція могла прийняти рішення про ув’язнення в концентраційному таборі людей, що загрожували громадському порядку, не залучаючи до процесу суддів. Сам Карл Шмітт клопотався про те, щоби вичистити німецьку юриспруденцію від жидівського нальоту, та за те, щоб судді у своїх вироках керувалися «ґезундес Фольксемпфінден», здоровим людським розсудком.

Тоді Кумові дуже сподобалась ця ідея.

— Нарешті замкнуть тих засраних українців,— тішився влітку 1934 року, підносячи в Рифки келих шампанського.— І ендеків. А в тих таборах поліція не вальсом їбеться! Заграють їм віват!

Ніколи не думав, що може сам потрапити в Березу. Радше сподівався б на те, що побачить власного трупа у Віслі, ніж що опиниться в місці ізоляції.

За Мінськом-Мазовецьким закінчилась тверда дорога з покращеним покриттям і почалась Польща, постерунковий Куляр замінив десятника Цвікла за кермом, п’ятдесят кілометрів до Сєдлєц проїхали за дві години, товклись по вибоїнах.

У Мєндзижечі заправились, Кум висцявся на чорну землю, довго дивився на рівні зорані поля, що тяглися за обрій, тоді, покваплений своїми конвоїрами, повернувся до «фіату» і поїхали далі, на Бялу-Подляську, потім був Брест-над-Бугом, Кобринь і болото.

Сорок кілометрів за Кобринню, вже наступного дня, доїхали до Берези.

Табір розташовувався за містом, у старих царських кошарах із червоної цегли.

Зупинилися біля брами.

Десятник Цвікла пішов до вартового і зайнявся формальностями.

Кум знав, що його чекає. Чув розповіді з Берези з перших рук.

Кум боявся.

Бачив людей, котрі вийшли з Берези через три місяці та бачив тих, що виходили через пів року.

Найміцніший бугай скаже, що ліпше рік у найтіснішій камері, ніж місяць у Березі.

Був собі в Середмісті один проноза, звали його Авраам Блох, стосунки мав однаково добрі з урками і фараонами, почувався як вдома і вдома, і в «Грубого Йоська», і в комісаріаті, і в ІПМ[40]. Трохи спекулював, ладнав різним людям різні справи, не мав сумління, не був педантом. Найбільші гроші заробив, продаючи землю під Варшавою, трохи чарував з книжками і одну ділянку міг продати навіть кільком клієнтам, зате за дуже вигідною ціною — значно нижчою за ринкову. Але якогось разу таки дав маху, бо одним із клієнтів був братанок директора департаменту МВС, котрому не хотілося бути фраєром і котрий не мав бажання на довгий і втомливий процес.

Блох був гарний своєю тендітною середземноморською вродою, схожий був на італійського аманта, хоча був доволі кремезний, а барки мав широкі та міцні. Тримався елегантно, променів самовпевненістю та добрим гумором, був управний навкулачки, на ножах та в любощах, пахнився французькими парфумами і їздив у вишуканій Lancia Farina, жінки від нього нетямились, чоловіки йому заздрили і за спиною казали, що він піжон і кугут, але ніхто не насмілювався сказати йому це в лице, бо скільки лиш було Варшави — всі розповідали, як то колись у «Зодіаку» Блоха кугутом назвав підпоручник уланів на прізвище Віллеманн і насміхався, що жидкові здається, ніби він може наманікюритись, попшикатись ярдлеєм, а тоді йти поміж культурні люди і думати, що ніхто не почує його жидлачення, як з базару з Налевок? Хай би спершу навчився стерпно говорити польською як людина!

Блох, власне, не пречудово балакав польською, бо на щодень послугувався здебільшого їдишем. Тоді встав із-за свого столика, не допивши каву, перепросив товаришку, підійшов до гарного офіцерика в гарному мундирі та зирнув йому глибоко в блакитні, арійські очі, побачив у них абсолютну певність того, що жоден варшавський жид не насмілиться зневажити мундир польського офіцера.

Блох тоді широко всміхнувся, вхопив Віллеманна за портупею і шаблю, шарпнув і виволік із каварні на вулицю. Гості були надто шоковані, щоб відреагувати, сам Віллеманн заплутався у власних ногах і перев’язі шаблі, а коли опинився на вулиці, Блох уже всівся зверху на ньому та кількома ударами кулаків позбавив підпоручника спершу притомности, тоді шаблі з портфелем і пішов геть, залишаючи спаплюженого підофіцерка враженим кельнерам. Залишеній у каварні товаришці компенсував зіпсований вечір, послав по неї шофера і чекав під дверима її квартири з великим букетом квітів. Та навіть не вдавала, що образилась. Уся кам’яниця до ранку слухала, як вона кричить від задоволення.

Блох набув собі подвійної слави: по-перше, відважився на те, про що стільки людей лише мріяли, втер носа одному з господарів краю, у якому через примху лихого Бога їм усім довелося жити, а по-друге, вийшов сухим із води.

Але інша річ — продаж земельної ділянки в Отвоцьку братанкові директора. Братанок директора не любив бачити в дзеркалі лице фраєра, і Авраам Блох 17 квітня 1936 року замість у ліжку якоїсь зі своїх численних коханок прокинувся на цементовій підлозі ізолятора в Березі, де в самій білизні, без жодного коца чи сінника, спав перший тиждень свого перебування, доки його не перевели в тюремну камеру.

Перший раз його побили відразу першого дня під час ранкової гімнастики. Протиставляння себе фараонам було в Блоха в крові, а вже чий мундир носить той поліціянт — російський, німецький чи польський — було йому в дупі. От він і вперся, коли березький вартовий наказав йому човгати ногами по підлозі, вкритій товстим шаром гімна і сцяків.

Тоді його побили так, що він знепритомнів, занурили головою до відра, наповненого рідким калом, тоді відправили назад до ізолятора, не дозволивши вмити руки чи лице.

Він тиждень опирався, щодня його били, кожного дня, і він постійно ходив перемащений гімном.

За тиждень перестав опиратися, але березькі фараони вже так призвичаїлись до биття, що били його далі. Йому вибили око, на тиждень він потрапив до шпиталю в Кобрині, через тиждень повернувся до Берези без ока, били його далі, голими руками чистив туалети, копав і засипав ями, діставав воду зі студні, аби знову вилити її назад, а коли за сотим разом руки відмовлялися слухатись — його били.

До шпиталю він повернувся ще двічі, тричі самотою сидів у карцері, у якому хліб і воду давали раз на два дні, зате кожних п’ятнадцять хвилин вдень і щопівгодини вночі вартовий гупав палицею у двері і в’язень мав відгукнутися. Якщо не відгукувався, вони заходили досередини і били його, але брак сну болів йому сильніше. Вийшов рівно через три місяці, у липні.

З Кумом вони добре зналися, він раніше бував у Рифки, але я його там уже не бачив, знав про все тільки з оповідок. Він багато справ лагодив на Керцеляку, відслинював Кумові непогану долю, тож коли Кум довідався, що Блоха випустили з Берези і що він повернувся до Варшави, то наказав негайно його знайти, бо хотів ґречно того навідати і про все розпитати, підтримати, привітати з виходом.

Блох знайшовся щойно через кілька днів. Зашився до кімнатки на Пельцовізні та, як сказав сторож, не виходив звідти ні на пів кроку. Платив якомусь босяку, котрий носив йому їжу, горілку і цигарки.

Кумові відчинив лише по тривалих переговорах, і коли Капліца його побачив, то зрозумів чому.

Авраам Блох після Берези вже не був тим Авраамом Блохом, котрий не боявся затятися з офіцером уланів. На оці носив чорну пов’язку, але вона не додавала йому розбійницького шику, з нею він радше нагадував жебрака. Вихуд від голодного пайка, не мав передніх зубів, а густа чорна чуприна йому прорідилась і посивіла, ніби за три місяці він пережив двадцять років.

Капліца випитував, як допомогти, що він може зробити, щиро переймався, Блох бурмотів лише, що вже спокутував свої провини і що просить пробачення. І щоб йому дали спокій. Коли за вікном дзенькнув трамвай, Блох підстрибнув на ліжку, ніби хтось його копнув, тоді розплакався.

— Найгірше було те, що не давали людині висратися...— пробелькотів по хвилі.— Спеціально не давали. Цілими днями. А коли хтось нарешті валив у штани, то били і казали так ходити, у засраних. Не було як випрати.

Кум не міг дивитися, як Блох плаче. Зрозумів, що Блох уже помер, тож залишив на столі двісті злотих, п’ятдесят дав сторожеві та наказав опікуватися паном Блохом, після чого більше про нього не думав.

Невдовзі після того Авраам Блох повісився, бо братанок директора департаменту зажадав, щоб йому повернули гроші за землю та пригрозив, що коли гроші не повернуть, то самого Блоха повернуть до Берези. Блох уже ніяких грошей не мав, тому просто повісився на власному поясі, бо це було краще, ніж карцер, побиття і гімно в Березі. І більше не було Авраама Блоха.

Кум, котрий сидів на задньому сидінні «Фіата 508» під брамою Місця ізолювання в Березі-Картузькій, пригадував собі сльози, що котилися впалими щоками Авраама Блоха, чоловіка, котрий до Берези не боявся виволокти з ресторану польського офіцера в мундирі та побити його на хіднику, а після Берези дрижав від дзвоника трамваю,— і Кум боявся.

Згадував те, що говорили в середовищі урків: краще десять років тюрми, ніж три місяці в Березі.

Десятник Цвікла повирішував формальні моменти з вартовим, котрий саме видавав йому чергові документи.

І тоді постерунковий Куляс на передньому сидінні повернувся.

— Куме, ми туди зайти не можемо, заборонено, бо ми поліціянти, котрі охороняють правопорядок, і якби нас хтось пустив до концтабору — ми б могли втратити повагу до цього порядку в нашій любій вітчизні.

— А ти пане, що — комуніст? — жахнувся Кум.

— У жодному разі. Я порядний поляк з робітної сім’ї, соціаліст, як і Кум, і тому й кажу. Хай би Кум всередині звернувся до начальника Камалі-Курганського. Прошу, хай Кум йому скаже, що тітка Аделаїда передає вітання. Живе вона — це важливо, бо це справить враження,— на вулиці Рейтана, два, квартира один, партер, із песиком, що називається Рекс.

Кум наморщив лоба. Замислився.

— Бачу, Кум вагається. Вже пояснюю. У двадцять сьомому Кум допоміг одній бідоласі, вдові, Йоанна Куляс її звали. Оселилась на Повіслі, на Радній. Пам’ятаєш, Куме?

Кум і далі морщив лоба, до того ж безпорадно розвів руками.

— Багато кому поміг, багато кому зашкодив,— сказав правдиво.

— Йоанні Куляс поміг, а ми не забули, Куме. Вона була голодна і не мала де приткнутися. Кум її нагодував і подбав про дах над головою. Мені на чоботи і шкільні підручники також знайшлися гроші, бо то моя мама. І багато кому Кум теж допоміг. Люди столиці пам’ятають. Ми не могли ні остерегти, ні запобігти, бо наказ дуже згори прийшов і надто швидко, але ми не забули. Аделаїда Фукс — сестра мами Камалі-Курганського, вдова. Як Кум йому скаже, що має сказати, то Камаля перелякається і подзвонить до тітки Аделаїди. Але тітка Аделаїда слухавку не візьме. Візьме один великий хлопак, урка, котрого я пару днів тому зловив з краденим в одній наливайці, але відпустив під присягу, що він зробить, як йому колись буде сказано. І прошу — як швидко знадобилась послуга. Камаля, певно, зробить алярм, буде дзвонити, але поки поліціянти доїдуть — уже ні нашого хлопця, ні тітки Аделаїди у квартирі не буде. Потримаємо в нас у наливайці, поки Кума не випустять із табору.

Кум широко всміхнувся, втішений.

— Зух!.. Ну просто зух! Тисячу злотих матимеш від мене, синку, як тільки я вийду з цеї діри. Тоді прийди перед світанком до паштетярні на Лєшно, і тисяча твоя.

— Дуже дякую, Куме. Добрі люди добрим людям добро. Бажаю вам всього доброго. Тримайся, Куме.

Десятник Цвікла повернувся до авто.

— Виходь,— кинув.

Кум вийшов, глибоко зітхнув. Зміркував, наскільки далеко зараз від Варшави. Не любив віддалятися від Варшави. За межами Варшави почувався голим. Не враховуючи Лодзь, де він часто бував у справах, але ніколи не ночував, і яку вважав далеким передмістям столиці, з міста Кум виїздив двічі.

Перший раз — 1928 року з дівчатами і дружиною на вікенд до Закопаного. У пансіонаті їжа була паскудна, товариство страшенно тупе, бо сама інтелігенція, розпроїбуче ясне панство, дурні та розумні є всюди, але найдурніші трапляються виключно поміж інтелігенції.

Під кінець перебування Кум не витримав, коли якийсь бидґощський урядник за сніданком своїм високим контратеноро чи не всьоме почав розважати про скінченність обґрунтованого протиставлення германському началу всіма силами народу, духовними і матеріальними. Вчергове почувши цю промову, Кум підвівся, попросив дружину і доньок йому вибачити і негайно піти до своїх кімнат для екстренного пакування валіз. Вони знали, що коли Кум говорить таким тоном, йому марно перечити, тому без жалю залишили недоїдені справи та пішли виконувати наказ свого пана і батька. А Кум підійшов до бидґощського просторіки та вальнув його в потилицю з такою силою, що впакував його лицем просто в тарілку з холодною та пересоленою яєшнею. Далі, щоби підкреслити силу своєї аргументації, вирвав з-під трибуна польської справи крісло і поламав його трибуну об спину, тоді відкланявся, вийшов із пансіонату і наказав подати машину.

За кілька хвилин до нього вискочили двоє ґаздів, брати, справжні гуралі, обурені, що в них у пансіонаті билися гості, що платять добрі гроші. Бралися до барток і в бійку, навзаєм додаючи один одному відваги різкою лайкою. Капліца ж дістав револьвер і сказав, що коли є на світі щось, що він ненавидить сильніше, ніж фашистів та росіян, то це самі гуралі, тому якщо вони захочуть іще хоч раз розтулити свої пельки, він із приємністю застрелить обох просто на місці. Ґаздове від вигляду револьвера нараз ґречно перепросили, Кум сів до машини, а їздив тоді новим польським CWS Т-1 із кузовом торпедо і, переконавшись, що дружина з доньками спакували все, що треба, поїхав до столиці, заразом пообіцявши собі ніколи більше не перетинати адміністративну межу міста без потреби.

Проте перетнув, коли наступного року поїхав на Загальну державну виставку в Познань, про що пошкодував мало не зразу після від’їзду, бо ненавидів незручності подорожі; проте того разу обійшлося принаймні без драматичних оказій.

А зараз утретє.

— Вперед,— скомандував Цвікла, і Кум набрав до просторих легень повітря, глибоко, ніби гадав, що за дротами табору дихати вже не дуже буде чим.

Рушили.

Десятник Цвікла завів Капліцу до вартівні та полегшено вийшов із Місця ізолювання.

— Прізвище? — запитав з-за столу вартовий у круглих дротяних окулярах, схожий на приязного поштмайстра.

— Капліца.

— Імена?

— Ян Єжи.

— Ім’я батька?

— Ян.

— Матері?

— Катажина.

— Дата і місце народження?

— Двадцять третій день грудня, року божого тисяча вісімсот вісімдесятого у Варшаві.

— Віровизнання?

— Позаконфесійний.

— Віровизнання? — з натиском повторив вартовий.

Кум на хвилю замислився.

— Римсько-католицьке,— нарешті відповів, щоб його випадково не прийняли за жида.

— Віддати особисті речі,— наказав вартовий.

Кум зітхнув і вигріб із кишені різні дріб’язки: гаманець, портсигар, запальничку зі знаком казначейства, ножик, гребінець, помаду для вусів. Вартовий усе ретельно посортував і позаписував.

— Шнурівки, краватку і шлейки.

Капліца сплюнув удруге, схилився і взявся розшнуровувати черевики. То давалось нелегко, шнурівки плутались.

Копняка в дупу не сподівався, втратив рівновагу, вдарився головою об підлогу, залився кров’ю.

— Швидше, курво, хую риб’ячий, свинське стерво, швидше, ти не на курорті! — загорлав вартовий, схожий на поштмайстра.

Кум підвівся з підлоги, сплюнув кров’ю з роз’юшеної губи, тоді правим дуговим вальнув вартовому в скроню, розбиваючи йому окуляри і водночас позбавляючи притомности. Зойкнув, заболіло прострелене ліве рамено, але глухе відлуння непритомного поліціянтового тіла, що осіло на підлогу, тішило вуха. Капліца залишився сам на сам із непритомним вартовим у порожній загалом вартівні. Глянув на кобуру з наганом при поясі. Спокушала.

Знав, що коли те зробить, то вже після цього урки від Вільна до Сосновця, від Львова по Каліш, у всій старій Польщі, скільки її є вздовж і вшир, співатимуть про нього балади. За його пам’ять піднімали б чарки в Наливайках Північної Дільниці і Праги і втисячне оповідали б історії про Кума, котрий у Березі завалив вартового, забрав у нього револьвер і загинув у гарному, нерівному, героїчному бою з поліцмайстрами, прихопивши з собою ще тузінь.

Тузінь прихопити не вдалося б, наґана неможливо швидко перезарядити, не можна вихилити барабан убік, як у нових револьверах системи «Сміт-і-Вессон», не можна викинути всі зужиті гільзи одним натисканням важеля, не вийде й переламати цілий ствол, як в англійських «веблі», котрі самі викидають гільзи після переламування зброї, у наґані кожну гільзу, що залишається після відстрілу семи набоїв, треба по одній вибивати крізь вузеньке віконце, прокручуючи барабан на одну сьому оберта, а тоді набої треба по одному засувати в барабан, швидко це зробити не вийде, особливо коли в тебе стріляють...

Може, забрав би п’ятьох. Із п’ятьох злодійська балада зробить п’ятдесят, серед них і сам начальник. Вічна слава.

Дивився на кобуру. Спокушала.

Вартовий із виглядом поштмайстра почав прокидатися. Кум знав, що зараз або ніколи. Останні секунди. Гарна, героїчна смерть бандита чи впокорення і муки Берези?

Але хотів іще побачити доньок, хотів іще поїсти раків із кропом у бужарні «Під рилом», напитися кави і заїсти паштетиком у своїй паштетярні на Лєшно, пити горілку в Ґляйшмітки, їсти фляки у «Грубого Йоська», біґос у Хороманьчика на Керцеляку, хотів іще в Рифки попомацати дівоче тіло, насолоджуватись дівочим соромом, коли його щетинисті вуса торкаються молодої шкіри, хотів ламати той сором, а тоді хотів іще відчути сімейного тепла в рідних пенатах, слухаючи, як доньки співають «Варшав’янку 1905», акомпонуючи собі на фортеп’яні, тішитися, що за стільки грошей ті їхні заняття музикою щось дали. Варто було жити. Принаймні спробувати.

Сів на крісло. Поліціянт опритомнів. Ще хвилина йому знадобилася, щоб таки отямитись і зрозуміти, що сталося. Кум спокійно сидів на кріслі. Розумів, що розшнуровувати черевики далі вже без сенсу.

— Поможіть! — загукав поліціянт, відпинаючи кобуру з пістолетом.

Кінець. Обрав життя.

По хвилі Кума били троє. Капліца кулився на підлозі, коліна під бородою, руками обіймав голову, товкли його на славу. Двоє — спокійно, методично, третій — люто, за побиті окуляри і ганебний нокаут. Ті двоє мусили його стримувати, щоб він Кума випадково не вбив. Зламали йому ребра, вибили два передні зуби, відбили нирки. Відкрилась йому рана на лівій руці, ринула кров. Нарешті, далеко після того, як знепритомнів, його відпустили.

Непритомного віднесли на ношах до лазарету. У лазареті кума оглянув фельдшер, різник і алкоголік на прізвисько Бакалярчик, котрий медичних студій ніколи в очі не бачив, зате всій березькій охороні був відомий тим, що міг перепити кожного, навіть большевика. Фельдшер лише оглянув прострелене передпліччя Капліци і, згідно зі своїми знаннями, проголосив, що затриманий придатний для перебування в карцері. Капліцу привели до тями аміаком, роздягли догола і повели до карцеру, цегляного будинку посеред табору.

Він не дуже тримався на ногах, тому його вели двоє поліціянтів, і якось так він і йшов, хитаючись на забазграних болотом ногах, закривавлений, з одягу — лише обмотка на лівій руці, під великим черевом колихався його великий інструмент, на який один із офіцерів щохвилини поглядав з великою заздрістю, бо сам у цьому сенсі був чоловіком вельми скромним.

Кума вкинули до вкопаної глибоко в землю камери без вікон, у якій панував пронизливий холод, незважаючи на вельми теплий жовтень. З меблів у камері — лише мурована лавка, без жодного сінника чи якого інакшого накриття. На підлозі вода, на кілька сантиметрів, крижана. Мало того, що холодна, ще й сильно смерділа, у воді плавало гімно, бо параші, якими в’язням карцеру доводилося користуватись, були, як звичайно, діряві. Все негайно перейшло до звичного в такому випадку режиму.

Кожних п’ятнадцять хвилин до камери Кума стукав поліціянт. Вже раніше йому сказали, що на кожен стук має відповідати гучним «Я є!», а вся процедура має на меті задбати про його власну користь, бо в такий спосіб вартові перевіряють, чи він іще живий.

Удень він зобов’язаний стояти, сидіти не можна. Тож він спирався на холодну, шкарубку стіну, знайшов клаптик підлоги, трошки вищий від решти, де води було, може, на сантиметр, і там стояв, відповідав «Я є!», тремтів у лихоманці та думав про дівочі тіла, про ще нерозквітлі перса, про смак горілки і подвійного пива, про біґос у Хороманьчика і про шампанське у Рифки, і хоча все його вже немолоде тіло казало, що тут він помре, що він для цього концтабору надто старий, надто грубий, надто слабкий, щоб його пережити, все ж повторював собі: «Вийду». Вийду. Врешті-решт стане перед лицем Камалі-Курганського, скаже, що треба, про тітоньку Аделаїду. Аби тільки урка чекав дзвінка в її квартирі, аби тільки не відмовились від задуму.

Стукіт.

— Я є!

Тричі непритомнів, його будили копняками. Увечері дозволили лягти. Зголошення кожних п’ятнадцять хвилин тривало. За сьомим разом не почув, заснув. Зайшли досередини, попередньо взувши калоші, та побили Капліцу ланцюгом.

Стукіт.

— Я є!

Стукіт.

— Я є.

Стукіт.

— Я є Кум Капліца, виблядки засрані!..

Знову побили, але він не скаржився.

— Думаєш, вийдеш звідси? Підняв руку на поліціянта, це ніби ти на Польщу руку підняв, гнидо паршива. Не будеш перший, хто тут здохне, стерво свинське,— шепотів на вухо побитому Капліці поліціянт, схожий на поштмайстра.

— Я за Польщу з москалями стрілявся, ще коли ти баті з хуя звисав!

Знову б’ють, по спині, ланцюгом.

Йому здавалося, що не доживе до ранку, але дожив. Ліве рамено страшно боліло, кашляв, із носа текло, ледь тримався на ногах від лихоманки, мав галюцинації, але зранку, коли йому наказали встати, він встав.

Стукіт.

— Я є!

Стукіт.

— Я є!

Ми ж тим часом лишились у Варшаві без Кума, осиротіли.

Повернулися до квартири Шапіро — мовчки. Якуб казав Панталеонові поїхати з нами і стати на варті.

Тож Панталеон узяв їхнього дзиґлика, поставив на східниці, просто перед вхідними дверима оселі Шапіро, сховав до кишені наґана, на коліна собі поклав обріз дубельтівки, заладованої великокаліберними кулями, і так сидів.

А ми безпечно пішли спати. Якуб довго шепотівся в темряві з Емілією. Панталеон не боявся, що засне. Брат-диявол не дозволить йому заснути.

Панталеон довго шепотівся в темряві з братом-дияволом.

Ти маєш убити його дітей. Двоє синів — як два стволи, як два патрони в них, зайди всередину, до їх кімнати, багатої кімнати, твої діти такого багатства і близько не мають, і близько, а той жид живе так як пани живуть зайди всередину два стволи дві голови тоді автоматика і до нього до спальні його встигнеш застрелити жінку зґвалтуєш і тоді вб’єш іди йди йди Панталеоне йди.

— Заткнись, дияволе,— гучно мовив Панталеон.— Во ім’я Отця, і Сина, і Духа Святого тобі наказую, заткнися, дияволе.

На лівій лопатці та рамені в нього був пошрамований клаптик шкіри. На тому клаптику він зовсім не мав чуття і гадав, що та частина шкіри Панталеона належить його брату-дияволу, що тією частиною шкіри брат-диявол чує.

Іди Панталеоне йди дві дитячі голівки два стволи дубельтівки.

— Мовчи, демоне,— гучно сказав Панталеон і витяг із кишені бритву, потягнувся правою рукою за себе і розтяв бритвою шкіру, глибоко, чергова лінія в мереживі довгих шрамів.

Брат-диявол завив у голові Панталеона, широко розтуляючи німі та сліпі варги, сокриті під волоссям, а далі тільки заскавчав, ніби дзвін у вусі.

Панталеон і далі сидів нерухомо, відчуваючи, як кров стікає йому по спині, сидів так до ранку, аж поки Якуб вийшов і звільнив його з варти, і запросив сісти з нами до сніданку. Не питав про засохлу кров на сорочці, знав.

Снідали ми вшістьох, Емілія, хлопці, Якуб, Панталеон і я.

— У Варшаві його немає,— сказав Якуб.— Я телефонував куди треба. Ніде немає. А в міністерстві зі мною зненацька не захотіли говорити.

— До Берези його взяли,— сказала Емілія.— Так найпростіше.

— А що таке Береза? — запитав Даниїл Шапіро.

— Концентраційний табір,— відповів його батько.

— Що таке концентраційний? — питав далі хлопець.

— Така в’язниця, де людей замикають без суду. У німців така є в Дахау. Там замикають людей, аби їх налякати. Потримати трохи і зламати. І за прикладом Дахау поляки зробили свій табір, у Березі.

— Але нас там не замкнуть?

— Не замкнуть. Бо ми виїдемо до Палестини.

— Не хочу їхати до Палестини!

Якуб всміхнувся Емілії. Та відповіла усміхом.

— Мусимо домовитися з Морицом,— сказав Якуб.— Визначити термін. Може, навесні. А може, ще й цього року. І їдемо. Я тільки зберу більше сил. І поїхали. Цього року було б навіть краще.

Ми розмовляли про те цілий день і з думками про Палестину пішли спати. Мені снилися білі будинки Тель-Авіва, бо ж я бачив Палестину на фото і в кіно, тому мені снились пальми і пісок.

Наступного дня ми сиділи в Рифки біля бару, троє нас. Якуб, Панталеон і я. Якуб пив горілку, Панталеон — чай, Рифка за баром пуцувала собі нігті. На стільниці лежав новий «Варшавський кур’єр», розгорнутий на шостій сторінці, де між рекламою автівок Chevrolet Master Sedan, шоколадних делікатесів марки «Фукс», мишкою, котра не знає, де їй сховатися, відколи в будинку встановили плити марки Tungsram Krypton, і пальтами братів Мацєєвських містилась коротка замітка пера редактора Вітольда Соколінського: «Варшавського бандита нарешті вгамували. Ян Капліца в Місці ізоляції в Березі-Картузькій. Столиця видихнула з полегшенням».

Було пізно, вже хилилось до вечора, був отой неокреслений час поміж сімнадцятою та дев’ятнадцятою, не було ще клієнтів, заклад був іще замкнений, дівчата щойно шикувалися, тож ми сиділи самі, майже не говорили.

Якуб уже втретє перечитував статтю Соколінського.

— Що за манда, що за нахабна манда...— бурчав під носа, лютий і безсилий.

Коли до салону зайшли Муня і Тютчев, якусь хвилю ніхто не звертав уваги, бо їхня присутність у Рифки завжди була так само природна, як сифіліс у курви. У Муні навіть був свій ключ.

Шапіро заїло на дві секунди, поки він зрозумів і потягнувся до пістолета.

— Облиш...— сказала Рифка, котра бачила більше і думала трохи швидше.

Муня і Тютчев підняли руки. У руках не було зброї.

— Доктор питає, чи можна побалакати без стрілянини і ножів,— сказав Муня.— І з пожитком для всіх.

Шапіро почухав заросле підборіддя.

— Побалакати завжди можна,— відповів нарешті.

— Ладно. Дайте слово чести,— зажадав Тютчев,— що не будете стріляти.

Ми погодились. Муня лишився вгорі, а Тютчев збіг донизу, повернувся з Радзівілком.

Той вигляд мав ліпший, ніж будь-коли досі. Мав на собі новий мундир Стрілецького Союзу, круглий офіцерський картуз, був гладко поголений і пахнув англійським одеколоном.

— Добридень всьому присутньому панству,— мовив, знімаючи картуза і офіцерським жестом закладаючи його собі під пахву. Лиса голова лищала, ніби полірована.

Шапіро зліз із офіцерського стільця, став навпроти Радзівілка, сила проти іншої сили, Якуб у заправленій у штани з високим поясом майці, що відкривала боксерські барки і рамена, Радзівілек у мундирі та лискучих ботфортах, обидва одного зросту, Радзівілек худорлявий, Якуб дужий, кремезний, обоє жиди, але в Якуба врода була виразно середземноморська, Радзівілек же — просто жид.

— Питання зараз у тому, що Керцеляком треба заопікуватися,— сказав Доктор.— І ніхто не зробить того краще від тебе, пане Якубе.

— Я працюю на Кума,— відповів Якуб.

— Пане Шапіро, сам знаєш, які то часом є зміни. Світ міняється. Бил царь, царя нєт. Не було Польщі — є. Був Кум, не є. Зміна — то добре. Зміни треба любити. До змін треба пристосовуватися.

Шапіро мовчав.

— Буде як було, пане Якубе. Скільки, пане, лишав собі з грошей, які збирав для Капліци?

— Сім відсотків,— відповів боксер.

— То тепер будеш лишати два рази так. Чотирнадцять.

Якуб покрутив головою, наморщив лоба.

— П’ятнадцять,— сказав Радзівілек.

Якуб спокійно лічив. Знав гнів, який плинув у його жилах, але якби не вмів над тим гнівом панувати, уже б давно був неживий. У тому, власне, полягала його сила, у тому, що він володів нею, як фірман конем, а не сила володіла ним.

Отож думав. Палестина. Палестина. Палестина. Потребував грошей. Війна з Радзівілком була б дорога. І складна, чорта з два виграєш. Принаймні відкрита війна. Стати в позу, воювати — це було легко. От воювати і виграти було важче, а Якуб ненавидів поразки і війни, у яких не сподівався перемогти, ніколи не провадив. Немає нічого гідного в тому, щоб почати війну, якщо не ти її закінчиш.

— Згода,— нарешті відповів.— Але є одна умова.

— Я весь — вухо,— аж засяяв Доктор.

— «Слух». Кажуть «Я весь — слух».

— Який слух? Що ти мені говориш, пане Якубе?

— Проїхали. Умова така, що ти не торкаєш Каську. І жодну з Рифчиних дівчат. І взагалі щоб я тебе тут не бачив.

— Пане Якубе,— всміхнувся Радзівілек і широко розвів руками,— того квіту по цілому світу! Охоче даю слово! Ноги моєї тут не буде! Домовилися! Пити! Рифко, налий нам усім, і ми зараз же йдемо.

Рифка налила, випили по одному, навіть Панталеон.

— Але в мене теж є одна умова,— сказав Радзівілек, витираючи губи.— У пані Рифки бракує асортименту. Зараз ми його трохи розширимо. Тютчеве, дай пані.

Росіянин підійшов до бару, поклав на нього два невеличкі пакунки.

— Тут кокаїн, а тут героїн. По п’ятдесят грамів. Пані Рифка продає, по скільки захоче. Мені належить тисяча злотих за кокаїн і тисяча сімсот за героїн. Разом виходить дві тисячі сімсот польських злотих.

— Кум би на таке ніколи не згодився,— сказала Рифка.

— Маєш рацію, пані Рифко, і, можливо, саме тому Кум зараз сидить у Березі, а ми сидимо тут.

— На ринку грам кокаїну ходить по вісімнадцять, Богом клянусь, а героїн по тридцять,— понуро зауважив Панталеон.

— Але в пані Рифки знакомита клієнтура! Заможна клієнтура! Пані Рифка може навіть по двадцять п’ять продавати одне, по сорок — інше, і буде мати заробіток.

— Не маю стільки готівки. Можу хіба під реалізацію взяти,— сказала Рифка.

— Можна й під реалізацію, але завтра Тютчев прийде забрати гріш,— всміхнувся Доктор.

— Це не «під реалізацію»,— запротестував уже неабияк розлючений Шапіро.

Доктор безпорадно розвів руки. Не мусив погрожувати, всі присутні добре знали контекст подібних розмов, не треба було нікому погрожувати.

— А тоді, як кажуть в Англії, віднині в нас business as usual,— повідомив Доктор, уклонився і вийшов. Тютчев притьмом рушив за ним.

Муня хвилю вагався, спираючись на бар.

— Пашол вон,— буркнув Панталеон, у котрого категорії лояльности були гранично прості.— Або з вікна вилетиш.

Муня був не великий любитель польотів, тому без жодного слова пішов вон, потупивши погляд.

Ми залишилися вчотирьох, із Рифкою. Зараз треба буде відчинятись.

— Ти це так лишиш? — запитала.— Будеш для нього працювати?

— Принаймні офіційно. Зрештою, виїжджаємо до Палестини. З Морицом. Потрібні гроші. Мушу продати кам’яницю, але якщо не знайду купця, то виїду з непроданою.

Рифка завмерла зі склянкою і шматкою в руках. Якуб поглянув на неї та зрозумів. А разом із розумінням прийшов сором: як він міг бути такий дурний і нечулий, аби отак просто, так просто сказати їй, що вони виїжджають.

— Виїжджаєте...— сказала врешті, і Якуб зрозумів, що множина цього дієслова болить їй точно так само, як те, що Якуб може зникнути з її життя.

— Ти теж можеш виїхати,— сказав, щоб негайно збагнути, що сказав чергову брехню, а заразом і дурницю.

Шморгнула носом, і Якуб знав, що вона хоче розплакатися; знав також, що не розплачеться. Не Рифка.

— Мусиш перше витягти Кума з Берези, Якубе. Не можеш мене лишити саму з Радзівілком. Що я маю зробити з тими порошками? Я ж їх так легко не продам.

— Пані Рифка правду каже, святі слова,— сказав Панталеон, відчуваючи сверблячку свого брата-диявола.— Наодинці з Доктором — то прокляття.

— Ну, то я слухаю, маєте якісь ідеї, як нам когось витягти з Берези?

— Треба дістатись до тих, котрі в цій країні вирішують, кого замикати, а кого випускати,— предметно, аж навіть банально, відповіла Рифка.— Другий варіант у тому, що ти збираєш усіх міцних хлопців Варшави, Лодзі та Любліна, пакуєш їх на вантажівки, котрі раніше маєш десь викрасти, ви їдете через половину Польщі, до табору, з машинками і обрізами, стріляєте фараонів, звільняєте в’язнів, а далі не знаю — втікаєте до совітів?

Шапіро тільки махнув рукою, хоча всміхнувся. Рифка замовкла, звісно, бо нічого молоти язиком.

Дівчата повиходили зі своїх кімнаток, у найкращих робочих туалетах, порозсідалися на своїх фотелях, набули лінивих, капризних поз і мін розбещених дівиць, бо такі найдужче подобаються клієнтам, далі прийшов Биков, одягнув службовий смокінґ із кремовим піджаком, з’їв свій обід, трохи нарікаючи на те, що м’ясо надто жилаве, і сів за піаніно, перегорнув ноти, почав тихенько грати. Прийшли й перші клієнти, дівчата взялися до роботи, а Якуб усе сидів при барі, попивав і думав.

Рифка мовчала, навіть не так ображена, як просто вражена, вражена найболючіше, сильніше ранити її він не міг. Вона ж його кохала, він про те знав і теж її кохав, але вже не так, не так, як вона хотіла, щоб її кохав Якуб. Проте згоджувалась і на те, бо як ніхто вміла погоджуватися з реальністю.

Гадала, звідки взяти гроші для Радзівілка, і швидко перестала ображатись на реальність — ясно було, що мусить їх заробити, мусить продавати наркотики.

І нагло в Рифки зробилося тихо. Найперше замовкли тихі звуки вступних бесід її дівчат із клієнтами, після кількох перших тактів урвалась «Та мала сьогодні пила», і запала повна тиша.

У дверях стояла жінка. Це не означало нічого доброго, бо нічого доброго означати не могло. Головним входом до Рифки ніколи не користувалися жінки, що шукали роботу, головним входом користувалися тільки жінки, що шукали чоловіків, та й то — лише достатно розумні, щоби якось знайти адресу, бо й це було завдання не з легких, бо чоловіки якось не спішили ділитися з подружжям інформацією на тему, а Рифка не рекламувалась жодною вивіскою, жодною візитівкою на дверях, і якщо тільки Радзівілек не стріляв у наляканих клієнтів із пістолета, то все за цими дверима відбувалося цілком таємно, навіть піаніно було притишене.

— А куре оф маа коп, нух айне із ґікіме фар’н ман ійо...[41]— вилаялась Рифка під носа.

Щойно тоді Якуб повернувся.

У дверях закладу Рифки Кій стояла Анна Зємбінська, і вигляд мала такий, ніби їй належало це приміщення, кам’яниця, квартал, південь Середмістя, ціла Варшава від Бєлан по Мокоту, від Охоти по Тарґувек. На ній була сукня з великим декольте, з матеріалу, якого ніколи не бачили ні Рифка, ні Якуб, із сітки, котра була би прозора, якби плетиво не було заповнене нанизаними на нитки кристаликами, чорними і лискучими, з лаку і цирконію; на лівому стегні сукня була підібгана в асиметричну драперію.

Анна підійшла до бару, нахабна, самовпевнена, вродлива.

Рифка, коли тільки побачила Зємбінську в усій красі, зразу зрозуміла, що жінки в таких сукнях не ходять до першокласних борделів шукати чоловіків, котрі збиваються на манівці.

Тож поставила собі питання кшталту «Чого тут може шукати ця дама?», тоді глянула на Якуба Шапіро і сама собі на це питання відповіла: єдиним, чого могла шукати дама в такій сукні в закладі Рифки Кій, був Якуб Шапіро, котрий горбився біля бару над п’ятою горілкою, у майці на бретельках, заправленій у габардинові штани з високою талією.

Рифка іще раз глянула на Анну, котра сердечно їй всміхнулася, оголюючи білі вовчі зубки, і Рифка Кій відчула себе страшно старою, потворною і зужитою, і зрозуміла, що в кожній конфронтації з тією високою, молодою полькою в сукні, що вартує тисяч зо п’ять, програє відразу, на вступі, тієї самої миті, коли до конфронтації дійде.

Якуб глянув на Анну, щойно тепер її впізнав.

— Що треба? — буркнув, і щира нехіть у його голосі була для Рифки як найсолодша музика, як хори янголів.

— Подумала, що хочу напитися з паном Якубом шампанського,— сказала Анна.

Шапіро повернувся до Зємбінської на своєму стільці, хвилину міряв її знудженим, утомленим від жінок поглядом.

— Тобі здається, дурна польська курво, що ти можеш собі просто так сюди прийти, га? — сказав тихо, надзвичайно спокійним голосом.

Анна не припиняла всміхатися, але Рифка знала, що слова Якуба справили саме той ефект, який мали справити. Знала також, що він зробив це трохи для неї, для Рифки, зробив, бо все ще її кохав і не хотів, щоби перевага цієї християнки була така очевидна, така болюча. Рифка зналась на чоловіках краще, ніж на будь-чому іншому.

Анна не була жінкою, у житті котрої часто траплялись такі випадки, вона не мала нагоди звикнути, що хтось звертається до неї такими словами. На відміну від Рифки. До Рифки чоловіки як тільки не зверталися, ще відколи їй виповнилося тринадцять і їй виросли груди, бо щойно тоді більшість чоловіків узагалі почала помічати її існування.

Народилася 1908 року, але 1937 вигляд мала вже значно старший, ніж на двадцять дев’ять років. Те, про що я зараз буду писати, вона мені якось розповіла сама, ще в серпні, коли ми лишилися самі. Якуб залишив мене у Рифки, сам поїхав на Керцеляк, залагодити питання позики, яку Кум мав виділити Хороманьчикові — ясна річ, під лихварський відсоток.

Походила з Лодзі, батька не знала, мама була безробітна жидівка з самого дна лодзького люмпен-пролетаріату і стверджувала, що батько Рифки був великий пан, німецький барон, із надто багатого та надто поважного роду, щоби зважати на свою байстрючку. Перші роки свого життя Рифка провела в лодзькому жидівському домі для матерів-одиначок, а коли закінчилась війна — жила на вулиці. Розмовляла водночас польською і жидівською, ще не вміла розділяти мови. Потім навчилася.

З лодзької вулиці до Варшави її забрав Кум, іще 1922 року. Спершу мав її для себе, тримав у кімнатці в дешевій чиншівці на Колі, де вона віддавалась йому з абсолютною байдужістю. Тішилась дахом над головою, теплою стравою та сукенками замість рам’я. Мало того, Кум навіть давав їй гроші, тогочасні марки, які вона відкладала з великою запопадливістю і які 1923 року втратили будь-яку вартість.

Через два роки він віддав її в хороший бордель на півдні Середмістя, де вона пропрацювала тільки пів року, проте залишалася під опікою Капліци, тому й там їй велось непогано. Знову заощаджувала гроші, але цього разу злоті на Керцеляку міняла на долари, назбирала цілих сто двадцять доларів, але й цього разу все втратила, коли просто з борделю потрапила на Сербію — так називалась жіноча в’язниця на Дзєльній. Інші дівчата розікрали все буквально через чверть години після того, як Рифку забрали поліціянти.

На Сербію потрапила, бо вбила клієнта. Вбила його складаним іспанським ножиком, який колись украла в одного з попередніх аматорів Рифчиного тіла і з того часу тримала в ліжку спеціально для такої нагоди. Клієнт хотів засунути їй у дупу пляшку від вина і перевірити, чи влізе ціла. Може, і влізла би, але перевірити цього таки не зміг, бо Рифка вирішила, що це межа, яку вона переступати не бажає, тому вбила ножа йому в горло, тоді, для певности, у груди, а тоді відрізала йому інструмент. Своєю смертю клієнт осиротив п’ятірко дітей, котрі разом із матір’ю пішли за водою, і ніхто не плакав за ними, крім їхньої матері, та плакала, поки жила, але жила недовго. Дітки розійшлися, розлізлися вулицями і закапелками Волі та Муранова і нічого з них не вийшло, а все через єдину пляшку.

Коли Рифка чекала процесу, завбачливий Кум перекупив суддю і прокурора, отримала тільки чотири роки, з них відсиділа тільки половину, втішаючись славою міцної дівчини і загальним шануванням інших арештанток, проте славу доводилось регулярно підкріплювати кулаками, то й підкріплювала, бо кулаки мала, як вулична дитина, тверді. Мала й кілька тюремних романів, котрі трохи втішали та приносили переміну до в’язничної нудьги, але заразом укріпили в Рифці переконання, що до кохання треба хуя, тільки от хуй, на жаль, зазвичай кріпиться до представників чоловічого роду...

Випустили її за дивних обставин відразу після травневого перевороту. Скориставшись сум’яттям, Кум тут і там шепнув словечко, там і тут підмастив, і Рифка вийшла, ще до виходу з Сербії знала, що до проституції не повернеться, але не знала, що ще може з собою зробити, але ще того-таки дня познайомилася з Якубом.

Познайомилася, коли Кум запросив усіх до «Бристолю» на святкування звільнення Рифки, до котрої завжди мав слабинку і якій завжди багато дозволяв. Якуб, звільнений з війська 1923 року в званні сержанта, зв’язався з Кумом 1925 року, коли Рифка сиділа. Якуб, котрий не мав де себе діти після казарми, вступив до боксерської секції «Макабі Варшава», котра щойно рік як діяла, і дуже швидко виявився напрочуд талановитим змагарем, до того ж постійно тренувався. Кум, зацікавлений боксом, побачив його на тренуванні, забалакав і зразу розпізнав у ньому вуличного хлопчука, урку — поговорили про кримінал, про війну, після того Кум запропонував йому роботу. Якуб був спритний, сильний, добре тямив на зброї, до того ж був цілком лояльний. Коли Рифка вийшла з арешту, Якуб уже був правою рукою Кума.

Рифка прийшла до «Бристолю» з одним журналістом, котрий трохи до неї залицявся, Якуб стояв із Мунею та ще кількома, вже міцно підпитий. Щойно повернувся з Сопоту, де розійшовся з одною невротичною панянкою, і розповідав усім, як то з нього вистачить жінок. Журналіст хотів завоювати прихильність Рифки тим, що знайомий із кимось настільки видатним, як Шапіро, тому познайомив їх, кажучи, що Рифка дуже хотіла з паном Шапіро познайомитися, на що та палко віднікувалася і кричала, що геть не хотіла нічого такого.

Шапіро до неї забалакав, розмовляли довго, нарешті по годині Якуб запропонував, щоб вони пішли з прийняття,— і вони пішли повільним пияцьким кроком у бік кам’яниці на розі Вільної та Емілії Плятер, у якій Шапіро тоді мешкав. На Рифці була довга квітчаста сукенка, і Якуб дуже пильнував, щоб не наступати на неї, коли вона загорталася Рифці навколо ніг.

Не зайшла з ним досередини, а він і не запрошував. Сіли на сходах і розмовляли. Нарешті вона встала, залишила йому адресу і номер телефону, сказала, що коли б він хотів із нею поснідати, то хай зателефонує.

Зателефонував. Снідати пішли до загальної буди на Повіслі, жінка здивувала його апетитом.

По двох роках ув’язнення Рифка вже мала притаманне підліткам відчуття, що її життя вже збігло, тож вона дуже потребувала чоловіка, дужого, сильного, вродливого чоловіка, а Якуб був саме такий. А Якуб потребував жінки, з якою міг би розмовляти як із чоловіком,— а Рифка така й була, попри свій молодий вік досвідчена та інтелігентна, розуміла Якубові справи так, як жодна інша жінка до чи після неї.

Наступні чотири дні вони не розлучались ні на хвилину. Першу добу провели в готельному номері в «Бристолі», пили шампанське, вживали кокаїн, кохалися, замовляли їжу, знову пили, трохи спали, кохалися і знову спали. Тоді пішли на танці та кілька годин протанцювали в задрипаних генделиках, бо в таких почувались найкраще, тоді в кнайпі у Ґляйшмітки на розі Дикої та Окопової з жидівськими фірманами їли фляки і далі пили порції горілки, заїдаючи католиком, як тоді називали жирного оселедця.

Якуб іще не мав квартири на Налевках, 40, жив то тут, то там, у кімнатах, які винаймав швидко і короткотерміново, тоді це якраз була кімната на розі Емілії Плятер і Вільної, князь кочівників, усе його майно — в одному брезентовому вузлику, зате з кишенями, повними готівки. Ще не знав Емілії, не мав дітей, мав двадцять шість років і любив забави куди більше, ніж через одинадцять років. Тоді він іще гасав Варшавою у відкритому зеленому «австро-даймлері», і в тому зеленому «даймлері» поїхали на Бєляни, у парку навчав її стріляти, тоді поїхали на Маршалковську, до бужарні «Під рилом», тузінями їсти раки, варені з кропом, які завжди на зламі весни і літа подавали «Під рилом», і пити до тих червоних раків біле австрійське вино.

Потім вибрались до Берліну, бо Рифці так забаглося. Ніколи не була за кордоном. Їхали три дні, але доїхали, а Берлін у 1926 році був гарний.

Слухали джаз на парковому концерті в Тірґартені, Якубові джаз не подобався, тож пили шампанське і шнапс, танцювали в пролетарській танцбуді, стіни якої були прикрашені кольоровими вензлями з фольги, їли, кохалися в найкращих готелях, а тоді три дні поверталися в «австро-даймлері», котрий зламався в Познані, тому з Познаня поверталися потягом. Якуб так і не повернувся по «даймлер», якийсь батяр у ньому їздив, аж поки «даймлер» не розвалився, або його реквізували поляки, або гітлерівці, коли через тринадцять років прийшла війна. У потязі кондуктор застав їх за любощами в купе першого класу, Якуб кинув йому п’ятдесят злотих, і кондуктор пішов далі, втішений заробітком; більше не перешкоджав закоханій парі.

Рік були нерозлучні. Рифка часто вдягала чоловічий одяг і носила в кишені ножа з пістолетом, як Шапіро. Стріляла, била, лаяла, пила, нюхала кокаїн, а вечорами вдягала найкращі сукні, танцювала з Якубом в «Оазі», і ні він, ані вона не потребували в житті більше нічого і нічого більшого від життя не хотіли.

За рік уже притомилися. Якуб повернувся до тренувань, які покинув іще 1925 року, і потребував куди стабільнішого та регулярного ритму життя. Рифка хотіла бавитись. Якуб уже ні. Рифка сказала, що виїздить у Берлін. Мала достатньо своїх грошей. Якуб із нею не поїхав, лишився у Варшаві. Сказала, щоб їй не писав і не дзвонив, хіба захоче приїхати. Не хотів. Мав тут під опікою недорослого Морица, мусив його пильнувати.

Коли виїхала, відчув порожнечу всередині. Нагло зрозумів, як сильно її потребував, як багато йому давала і який він самотній без неї. Тільки з нею міг розмовляти про свої справи, тільки вона розуміла його життя і водночас була ним зацікавлена дужче, ніж власним. Не мав перед нею жодних секретів і вірив її таємничій мудрості.

З Берліну повернулась через пів року, сказала йому, що мала за тих пів року кілька чоловіків і жоден із них і на одну соту не був таким чоловіком, як він. Якуб сказав, що її кохає, що на жодну іншу не хоче дивитись.

Оселилися разом, у малій квартирці на Волі.

Тоді Рифка почала пити. Власне, Рифка тоді пила не більше, ніж завжди, але Якуб — значно менше, бо серйозно тренувався і був дуже втомлений з батярського життя, і апокаліптичне пиття Рифки почало йому шкодити.

Авантюри, що між ними траплялися, гриміли на цілу жидівську дільницю.

Рифка стріляла в нього з його пістолета. Зістрелила з голови капелюха. Помилково, бо цілилась нижче. Витирала з нього кров після бою і найгучніше кричала, коли він посилав суперників у нокаут ударами в підборіддя і під дих.

Якуб викинув із вікна комод з її вбраннями, не відчиняючи вікна — разом із комодом та шибками вилетіла ціла віконна рама, і все те лежало на бруківці три дні, ніхто не насмілився нічого вчепити, бо кожен злодюжка Волі знав, чиї то речі. Тоді Якуб облишив тренування і три дні вони ходили квартирою голяка — пили, заживали кокаїн, кохались і скандалили.

Рифка розбила Якубові на голові кілька пляшок. Якуб її ніколи не бив, тільки притримував руки, коли вона намагалась його товкти, сміявся, коли не могла нічого зробити, коли вила від люті. Тоді вона пробувала вдавати добру господиню і нічого їй з того не виходило, не вміла ні готувати, ні прибирати і по кількох спробах дала собі спокій.

Тоді Якуб почав більше читати, трохи й для того, щоб не надто відставати від свого молодшого брата, і зрозумів теж,— хоч і цілком незалежно від читання,— що хоче дітей.

— Я не можу мати дітей. Коли була в борделі, то щось мені зіпсувалося там усередині, не можу,— сказала тоді Рифка, а через два дні Якуб познайомився з Емілією Каган. То було посеред 1928 року.

Емілія походила з порядної, світської, трохи асимілянтської сім’ї. Батько був адвокатом і соціалістом, мама поділяла чоловікові погляди. Доньку також виховали в лівацькому дусі, тож Емілію завжди тягнуло до соціальних низів, особливо якщо вони були персоніфіковані в гожому та дужому стокілограмовому тілі боксера, вдягненому в найкращі костюми і плащі від Заремби, у тілі, котре їздило гарними автівками, але при цьому було розбійницьким, ґречним, теплим, сердечним, із котрого щось ніби промовляло, що кожна жінка при Якубі — як за кам’яною стіною. І так і було.

Коли він ішов, Рифка сказала, що потне їй лице бритвою, тій Емілії. Якуб на те відповів, що коли якось побачить її біля його нареченої, то вб’є і викине до Вісли. І щоб собі уявила, як вугри та міноги виїдають їй очі, як пролазять крізь мертві очниці, крізь вуста, дупу, потку до її тіла, як виїдають її зсередини.

— Мені ти ніколи не купив перстеника,— сказала Рифка і постановила собі не наближатись до Емілії, бо не хотіла, щоб вугри та міноги виїдали її зсередини, а до погроз Якуба давно вже навчилася ставитись поважно.

— Яловим курвам перстеники не купую,— просичав Шапіро, після чого пішов і вже ніколи до неї не повернувся.

Не тримала на нього за те зла, бо ж таки була курва і була ялова, він не збрехав. Зло тримала тільки за те, що пішов від неї. Того йому ніколи не пробачила.

За рік Емілія народила близнюків. Шлюбу не брали, не потрібен був шлюб, просто жили собі. На думку про те, що доведеться стати під хупу, Якубові робилось недобре, Емілії ж на тому не залежало, залежало хіба її родичам, але що з того?

Коли Емілія народила хлопчиків, Якуб з її відома, хоч і без її схвалення, дав Рифці десять тисяч на розвиток бізнесу. Отак просто. Спеціально для неї вкрав ті десять тисяч із каси Державної лотереї на Кошиковій, серед білого дня вирвали сейф ланцюгами, причепленими до вантажівки, повантажили на кузов і поїхали. Всередині було двадцять тисяч, десять поділив між співучасниками, десять залишив собі, щоб віддати Рифці.

Взяла, хоч він і думав, що не візьме.

— Вона дістала тебе, каблучку і синів з твого насіння, то мені належаться гроші та фірма, яку за них збудую.

Якуб був щасливий з Емілією. Кілька років. Тішився спокійним життям. Вулиця не співала про них пісень, вулиця далі співала про Якуба і Рифку, про коханців, що стріляються з револьверів, про кохання між курвою і бандитом. Кохання між бандитом і донькою адвоката вулиці не цікавило.

Рифка була нещасна без Якуба, але вдоволена грішми і позицією, на яку її ставила власна справа, від початку розміщена у високій кам’яниці на вулиці Пія XI, якою дбайливо опікувався Капліца.

Через дев’ять років незареєстрованого, але справжнього шлюбу Якуб і далі був з Емілією і дітьми, а Рифка без Якуба, зате зі своїм борделем, і ніхто з них не був з того щасливий — Рифка від початку, Якуб із певного часу.

Якуб зрозумів, що не має чогось такого, як щастя, і часто думав, що було б, якби він тоді виїхав із Рифкою до Берліну. 1933 року мусили б їхати далі, до Америки, вони й могли поїхати до Америки, з Рифкою він був би вільний, із Рифкою він міг би все, а тепер, коли має Даниїла і Давида, може вельми небагато, бо на його голові, серці та сумлінні — ці два малі восьмирічні життя.

Рифка була втомлена. Щоденною рутиною, суперечками з п’яними клієнтами і з капризними дівчатами, але передовсім була втомлена тим, на що дивилася ті дев’ять років, а дивилась вона, як її мала, проте зґрабна справа висмоктує все нових і нових дівчат, витискає їх як шмати, дивилась, як вони порожніють зсередини, як задешево продають свою молодість і вроду, як від них залишається лише уламок тої дешевки, уламок того, що їм дає краса, бо решта йде на чинш, оплату, заробіток Рифки, долю Кума, на лапу поліції, на все, крім них. Усі, як одна, ідіотки, до кінця вірять, що у Рифки зустрінуть когось, якогось офіцера в гарному мундирі, доктора чи дідича, котрий, ніби в романах, котрі вони всі захланно читали, закохається в дівчину і витягне її з борделю, з роботи, зробить своєю дружиною, запліднить, обдарує всім, чого дівчина в цьому житті потребує. І так, декотрі закохувались, постійно приходили, віддавали останні гроші, навіть запліднювали, потім їх треба було викидати, коли вже не мали грошей, дівчат треба було вишкрібати, потім ці жалюгідні фраєри стояли на вулиці, ридали, а потім їм проходило, завжди проходить, а Рифка знала краще від будь-кого, що курвам перстенів не купують. Для курвів є шампанське, коли вони добрі, ляпас, коли вони пискують, шкрябанка, коли вони при надії, убогість і самотність — коли старі. Життя подібне до грошових романів про страшні наслідки морального занепаду. Рифка їх часом почитувала і не могла надивуватись тому, як добре їх автори описували наслідки вуличного життя, водночас його нітрохи не розуміючи і навіть не стикаючись із ним.

Декотрих своїх дівчат вона потім зустрічала на вулиці, бо така робота дивідендів не приносить, деякі жебрали, а потім і помирали від біди і байдужости — Рифка не любила на це дивитися і була тим уже вельми втомлена.

Якубові ж не було погано з Емілією. Погано йому було із самим собою. Погано йому було зі стабільністю та спокоєм, які він із такими зусиллями собі вибудував, бо був розумний і знав, що інакше згине, потоне в горілці чи залежності, як багато інших, котрих він знав, котрих бачив, як тонуть. Тож йому було зле від стабільности — а воякові, бандитові та боксерові, бо ними всіма він був одночасно, звиклому до ножа і пістолета, до кулаків та до непересічного піднесення, яке дарує перемога, до того непорівнюваного з нічим, навіть з оргазмом, почуття, котре огортає людину, коли вона після короткого бою дивиться на поваленого на підлогу суперника, комусь такому збудувати стабільне і спокійне життя набагато складніше, ніж адвокатові, торговцеві чи книгареві. А проте збудував. А зараз сумував за диким життям із Рифкою, вона про це знала, хоч він ніколи не прохопився їй про свій смуток, бо, хоч сумував, не міг порушити власну стабільність, бо прийняв на себе відповідальність за своїх синів, за Даниїла і Давида, хоча за нього самого ніхто ніколи не приймав жодної відповідальности.

Можливо, саме тому.

Дивлюсь на свої долоні на клавіатурі друкарської машинки. Придивляюся до правої. На зморщеній шкірі, поміж пігментних плям, бачу сліди синього чорнила, але не на шкірі, не замастився, але в шкірі, під облущеною епідермою, ніби тату, і це тату складається в такий само візерунок, як був у Якуба Шапіро на руці, меч і смерть, і не пам’ятаю, коли б я мав його набити.

Але то неважливо. Важливо писати. Тільки минувшина важить.

Відчуваю, ніби зникаю в тих спогадах. Немає Мойше Бернштайна, немає Мойше, немає Мойсея, немає Моше Інбара, є тільки Якуб, Якуб, Якуб, Якуб.

Думаю, він це зробив саме для Рифки. І думаю, що жодну жінку він не кохав так, як її кохав, колись, тоді, в те чудове літо 1926 року, і ще трохи потім, а пізніше вже ні. Емілію міг потім кохати навіть дужче, ніж Рифку раніше, зрештою, вона була матір’ю його синів, зрештою, купив їй каблучку, зрештою, вона була добра, мудра і вродлива жінка, з якою він мав намір провести ціле життя, але не кохав її так, як кохав Рифку влітку 1926 року у Варшаві, у Берліні, у Закопаному, на пляжі Сопоту. Так, у такий спосіб, не кохав більше ніколи і жодну жінку.

І зробив це для неї. Для неї восени 1937 року назвав Анну Зємбінську дурною польською курвою, хоча правдою був тільки прикметник «польська». Зробив це, бо знав, як Рифка з її зачіскою в стилі двадцятих і не вельми вишуканій сукенці меркне поруч із нею, як не має біля неї шансу.

Зємбінська стала, сперлась ліктем на бар і не видавалась ні шокованою, ні ображеною. Здається, аналізувала те, що відбулося, що відбувається. І за кілька секунд, поки дивилась на Рифку і придивлялась до ледь підпитого погляду Шапіро, здається, також усе збагнула.

Легко, поблажливо всміхнулася.

— Ти, пане Шапіро, не аж такий дурний,— сказала.

Якуб відвернувся від неї, випив келишок горілки, дістав з кишені пачку жітанів, закурив.

— Якби ти, пане, колись хотів мене побачити, прошу зателефонувати. Може, зустрінемося ще раз,— сказала Анна і поклала на бар візитівку.

Піаніст почав грати. Якуб іще тримав у руці запальничку, тож потягнувся до візитівки, підпалив її, кинув до попільнички. Анна знову всміхнулася під носа, відвернулась і рушила до виходу, поволі, неквапливо, пределікатно похитуючи стегнами, після чого вийшла не прощаючись, ніби ніхто в борделі Рифки не заслуговував її прощань.

— Ді біст а нар, ан ідіот бісте, Шапіро[42],— сказала Рифка.

— Обе фарвус?[43]

— Треба було з нею домовитись,— перейшла на польську,— зачарувати, попестити, вона б на раз-два закохалася в тебе і твою луцьку, була би твоя.

— Вона мені не треба.

— Ти ідіот, Шапіро. Треба. Вона сестра Зємбінського і донька старого Зємбінського. З нею на своєму боці ти мав би чудовий вихід на них. А закохана в тебе баба, Якубе, зрадить не лише Польщу, святу католицьку віру і свої моральні засади, а ще й батька, брата, маму і все їхнє заране пансько-християнське сімейство.

Якуб хвилю мовчав. Курив.

— Може, і твоя правда...— нарешті визнав.

— Ну і що з того, якщо ти, аза нар, гот фабрант дейм білєтл[44],— засміялась.

Глибоко затягнувся, випустив клуб блакитного диму, дивився, як він звивається у світлі барних лампочок.

— Номер я запам’ятав,— нарешті зізнався.

Рифка швидко відвернулася, повернулася спиною до нього, зайнялась перекладанням склянок, не хотіла, щоб він побачив, як їй саме тієї миті чомусь закортіло заплакати.

До неї також дотягувався палючий погляд кашалота і чорна пика страшної Венери з Віллендорфу.

Пили далі. Через годину поставила на стільницю перед ним телефон.

— Дзвони їй.

— Нащо ти таке собі робиш, Рифко?

— Я це роблю для себе. І для тебе.

Подзвонив.

ו
Bав

Після всього лежав із нею в ліжку, у найкращому номері тихого готелю на Вербовій, не замислювався, нащо взагалі сюди прийшов, нащо передовсім їй зателефонував, нічого не пояснюючи, ані вибачаючись за те, як повівся з нею в Рифки, а вона й не чекала ні пояснень, ані вибачень.

Зараз лежала на боці, гола, спирала припідняту голову на руку і приглядалась до нього, як він курить свого жітана, також голий.

— Твоя дружина знає?..— нахабно запитала, широко всміхаючись, а Якуб подумав, що ненавидить її, але при цьому вона йому цілком подобається, при цьому йому цілком смакує її тіло.

Вона відрізнялась від жидівських дівчат — так він подумав, а тоді подумав, що назагал вона також цілком відрізняється і від християнських дівчат, котрих у нього теж було немало, тобто, як би сказав Мориц, тут у гру вступає не просто етнічна, але класова складова.

Навіть її тіло було якимось класово іншим. Емілія походила з доброї сім’ї, мала спортивне тіло, бо також наполегливо займалася спортом навіть після того, як народила хлопців, а проте Анна була інша. Спортом не займалась, того він був певен, бо знався на тому, майже не мала м’язів, кістки від шкіри відділяв тільки тоненький, як йому здалося, сексуальний і жіночний прошарок жиру. Тільки на дупі та стегнах мала м’язи. На хвилю замислився і вирішив, що вона їздить верхи, їй би це пасувало, верхова їзда, цим панянка з її класу могла б займатися. Коні або теніс, але в неї не було рамен і біцепсів тенісистки.

— Ну, то як, знає твоя дружина? — допитувалась.

— Заткнися,— відповів.— Емілія моя жінка, а не дружина. І ми про неї говорити не будемо, шмато.

— Але ж я знаю, що ти тут не лише для забави. Ти чогось хочеш від мене, Якубе. Тому й подзвонив.

— Чого б то? — брехав, хоча знав, що виходить йому дуже паскудно.

— Ти мене за кого маєш, за ідіотку?

— Ні, за польську курву, котра хотіла посмакувати обрізаного хуя.

— Ну, то слава богу, Якубе, що за курву. Я б не витримала, якби ти мене мав за ідіотку. Дай цигарку.

Дав. Курили разом. Міркував, чому так до неї ставиться, і не міг знайти нормальну відповідь. Відчував до неї водночас потяг і відразу, автентичну відразу, але починав також розуміти, що його відраза скерована не особисто до неї, не до неї самої, але до того, що вона собою репрезентує чи, радше, що символізує.

То була їхня перша зустріч, за кілька днів після того, як прийшла до Рифки. Постановив собі, що розпізнає собі все про неї відразу, що більше не буде з нею спати, але не вмів поставити жодного питання, тому просто лежав біля неї, у вологій від їхнього поту постелі, що пахла сексом, дорогими парфумами і цигарковим попелом, бо той іноді падав, перш ніж вони згадували потягнутись до попільнички.

Нагло встав, загасив недопалок, одягнув білизну, штани, взув черевики без шкарпеток, накинув на тіло сорочку, вхопив піджак, краватку і без жодного слова вийшов з кімнати.

Всміхнулася сама до себе.

Повернувся через десять секунд, лютий, а ще якось химерно і мило з її погляду присоромлений, відкрив шухляду бюрка, що стояло в номері, забрав пістолет і знову вийшов.

— До зустрічі, Якубе,— сказала замкненим дверям. Знала, що то не остання їхня зустріч.

Я чекав на нього внизу, у «б’юїку», так мені здається, так я те пригадую, але, може, я був удома, з Емілією і хлопцями.

Кілька днів минули так, ніби ніде нічого, ніби нічого не змінилося. Може, то й насправді небагато змінилося. Дійсно нічого. Ми ходили на Керцеляк збирати гроші, на Керцеляку всі втішено сприймали присутність Якуба, відсутність Кума особливо нікого не хвилювала. Радзівілка на торгу не любили, але всі знали, що хтось мусить урядувати, і доки збройною рукою того бандитського уряду був хтось такий шанований та улюблений, як Шапіро, то над ним міг бути навіть такий шаленець і лайдак, як Радзівілек.

До квартири на Налевках, 40, часто приходили потенційні купці, оглядали кам’яницю, але ніхто не пропонував стільки, щоб Якуб вважав за достатньо.

Часто приходив Мориц, розмовляли про Палестину.

— Полетимо літаком,— сказав Якуб якогось разу.

— Знаєш, скільки це коштує?..— запитав Мориц.

— Знаю. Хочу заплатити. Хочу відірватися від цього краю так, як ото птахи відриваються від землі. Розумієш?

Мориц не розумів, але й не перечив.

— Добре, Якубе. Полетимо в Салоніки, звідти хіба кораблем. Я вже написав до людей із Гаґани в Яффі з проханням вислати фальшиві папери, щоб нас англійці не затримали. Почекаємо в Салоніках. Або попливемо до Бейруту і почекаємо там.

— А що навчання, Морице?

— Нормально. Сидимо в лавковому ґетто.

Якуб ударив кулаком об стіл, розгніваний.

— Якубе, я просто хочу закінчити ті студії, перш ніж ми виїдемо. Мені лишилося два курси закрити, трохи науки — і готово. Ще трошки. Тому виїжджаємо. У місце, де жоден засраний полячок не буде нас замикати в ґетто чи казати, скільки з нас може навчатись на потоці, щоб ті їхні світловолосі аси інтелекту також могли повчитися. Ми вже їм показали, що не приймаємо того покірно. А зараз я просто хочу закінчити студії. Та й усе. Облишмо. А потім хочу виїхати з цього проклятого краю.

— Бачиш там Зємбінського? В університеті.

— Бачу.

— Може, знаєш, де він мешкає?

— Ні. Знаю тільки, що досі з батьками. Але якщо тобі треба, я можу дізнатись.

— Дізнайся. І пильнуй його.

Мориц підняв сорочку, показав руків’я пістолета, тоді пішов. Емілія вклала хлопців спати, сіла з Якубом за стіл.

— Маєш якусь нову товаришку? — запитала.— Бачу по твоїх очах, що маєш.

— Дай спокій.

Дала спокій, завжди давала. Зрештою, знала, з ким ведеться.

Так мені колись сказала, Якуба не було, хлопці були в школі, ми були самі в квартирі, а може, сказала те при Якубі...

Але сказала. Дивилася крізь вікно на вулицю, на галасливих крамарів, на перехожих у халатах і кіпах, менше — у капелюхах і костюмах, на жінок у перуках і на жінок у сукенках.

— Зрештою, я знаю, за кого вийшла,— сказала.— Його хотіла тут кожна дівчина, він хотів мене, але я знаю, за кого вийшла. Я сучасна дівчина, з мене не убуде від того, що він коли-не-коли спатиме з іншою. Поки мене любить. А він любить. Мене і хлопців. Цього мені вистачить. Цього з ним жодна не мала, навіть Рифка.

Знала про Рифку. Не любила її навзаєм і трохи гордувала нею. Емілія була жінка сучасна, жидівська суфражистка і соціалістка, але мала двох дітей і на якомусь несвідомому рівні мусила відчувати погорду до тієї бездітної, ялової гульвіси, героїні купи вуличних байок, головним героєм яких був чоловік Емілії, Якуб, але водночас і побоювалась її — хоч і була значно гарніша, молодша і розумніша, ніж Рифка.

Можливо, Емілія Шапіро з дому Каган на якомусь рівні відчувала те, що Рифка вважала своїм найдорожчим, найціннішим і найгарнішим спогадом, те, про що думала самотніми ночами: що прожила з Якубом щось, чого з ним не пережила жодна інша, ні він із жодною іншою не переживе, і вже напевно не з Емілією, бо його ніколи не зрозуміє ця пещена адвокатська доця, не так, як його розуміла Рифка, як дитя вулиці розуміє інше дитя вулиці, як розуміються тільки люди, котрі сягнули найжахливішої, біологічної екзистенції, у якій усе, але те все потрібно у світу виривати пазурами, а потім іще й оборонити.

Якуб це пережив, і Рифка це теж пережила, тому вони й змогли кохатися так, як не вміють кохатися люди з будинків, у яких слухають музику з грамофонів, у яких усі грають на фортеп’яно, у яких їдальні яскраво освітлені електролампочками, у яких є своя економка, у вітальні пахне дорогим тютюном пана батька, де вечорами разом читають книжки чи розмовляють про жидівське питання, соціалізм, духовний поступ і звершення науки.

У таких будинках тепло і добре, але в таких будинках щось у людині помирає або щось у людині не виростає, те щось, що вони мали обоє, щось, із чого береться дике, тваринне, тілесне кохання, якого, певно, Якуб не міг зазнати з Емілією.

Можливо, Емілія Шапіро з дому Каган якось те все відчувала — а знала вона багато, бо ж на вулицях про авантюри і звершення Якуба і Рифки співали пісні. Можливо, саме тому толерувала зальоти, що періодично траплялися в житті Якуба,— тому що жодна з тих дівчат не була Рифкою. Кожна з дівчат, які після боксерського поєдинку, розпашілі, сунули до роздягалень, і котрих Якуб брав абиде, абияк, іще стікаючи потом, кожна з них була ляпасом у лице Рифки, бо кожна з них якось применшувала Рифку, але не могла применшити статус Емілії.

— То все закінчиться, коли виїдемо до Палестини. У Палестині вже не буде такого курв’ярства як тут,— сказала, далі дивлячись униз, на вулицю.

Тоді подумала про кібуци і постановила, що до ніякого кібуцу вона не поїде. Певно ж, у кібуцах жінки спільні, то що ж їй — і Якубом ділитися? Тому до кібуцу ні. Як не буде іншого вибору, то, може, мошав. У Палестині вже не буде ділити Якуба. З ніким. Продадуть кам’яницю, Якуб витисне гроші з цілої дільниці, скільки вийде, а її соціалістичні та заанґажовані батьки, як завше, думатимуть про щось інше, а не про те, з чого живе їхня донька. Отримані з дільниці гроші Якуб виміняє на золото чи долари, куплять за ті гроші будинок у Тель-Авіві та й житимуть. Будуть пальми, море, помаранчі, буде тепло, будуть у себе. Якубові здається, що це тут, на Налевках, вони у себе, і їй теж могло б так здаватися, але її не сліпить те, що сліпить Якуба, Якуба сліплять сильні кулаки, пістолет у кишені, могутні друзі, Якуб, засліплений власною силою, не розуміє, що тут вони не вдома, можливо, навіть ніколи не були вдома, кожних сто чи скільки там років гнані по цілій Європі. Ні, її не сліпить сила, Емілія бачить: вони тут не вдома. Поляки не дозволяють їм бути тут удома. Коли Тломацьким на польське Боже Тіло йде процесія, хоча тут жоден поляк не мешкає, вони йдуть так, ніби тут вони в себе вдома. Ідуть сюдою зумисне, щоб нагадати варшавським жидам: ви тут не вдома, навіть у ваших дільницях, навіть на ваших площах, під вашими синагогами. Це католицька країна, тут усе наше, а ви тут лише з нашої ласки.

Котрої нам може й забракнути.

Над нашим жидівським містом западав вечір, і над нашим жидівським містом возносився кашалот із палючим поглядом. Їхали брички, таксі, часом автівка, ходили люди і падав на них погляд Літані, а вони його й не відчували, не бачили, а ще важливішим від їхньої сліпоти було те, що він їх бачив, роззявляв і змикав пащу і починав співати, і я бачив, як вони зникають у його пащі, один за одним, всмоктує їх, втягує, і знаю, що ніщо на цій землі не може рівнятися з його могуттю, ніщо не стане проти нього, немає на землі сили, більшої за силу Літані, за палючий погляд його маленьких очиць, запнутих дебелою шкірою, немає гуку, гучнішого за його нечутну пісню, якою він знаходить своїх жертв, щоб їх пожерти, висмоктати.

Емілія не бачила кашалота, але відчувала його, стояла біля вікна, довго дивилась на невгавний рух Налевками і гадала, чи сумуватиме. Тоді відвернулася, подивилась на Давида і Даниїла, котрі при світлі електричної лампи читали польську книжку і газету на їдиш, і зрозуміла, що зовсім не сумуватиме. Гадала, де ж це Якуб, чи пішов до своєї нової дівчини, і так їй здавалося, що пішов-таки до неї.

Або в інших темних справах.

Тим часом Якуб не пішов до Анни, хоч був із нею умовлений на пізніше.

Якуб пішов у своїх інших темних справах.

Темні справи Якуба наразі вимагали візиту до Палацу Ради міністрів, хоча що то в нього були за справи, попри чорні справи тих, котрі в Палаці Ради міністрів засідали?

Довго петляв містом, хотів пересвідчитися, що за ним не стежать. Одягнув найкращий костюм, зареєструвався на вході та через три почекальні зміг-таки потрапити до кабінету секретаря Літвінчука. Вичекав своє під дверима, аж нарешті його запросили досередини.

— Хочу розмовляти з прем’єром,— сказав, навіть не вітаючись.

Літвінчук, одутлий і лисий державний чиновник до нутра кісток, підняв руку в жесті, який означав, що наразі він зайнятий змістом документу, котрий власне читав, і нізащо не може відірватися від цього напрочуд важливого заняття. Шапіро зрозумів — це означає, що їхні стосунки діаметрально змінилися. До арешту Кума Літвінчук зірвався би з-за столу, запросив сідати, запропонував кави, чогось міцнішого.

Шапіро залишив зброю в авто, на хвилю замислився, чи не придушити Літвінчука голими руками, але облишив такі думки. Секретар прем’єра далі вивчав документ, насолоджуючись маленьким упокоренням чоловіка, котрий самим своїм існуванням упокорював Літвінчука. Секретар ненавидів Шапіро, завжди. Ненавидів, бо Шапіро був жидом, це передовсім, а жоден жид не має права бути таким сильним, таким вродливим, так добре вдягненим, їздити на такому шикарному авто, ненавидів його за те, що фізично боявся, за те, що Шапіро жінки любили, а Літвінчук мусив платити за любощі твердою валютою і своїми зв’язками з церковними таїнствами.

А зараз мав нагоду відігратися. Очевидно, нічого важливого не читав, тупо дивився в непосутній рапорт і чекав. Знав, нащо Шапіро знайшов його в цьому кабінеті, знав про ув’язнення Кума в Березі та знав, що якби Шапіро випала нагода поговорити з прем’єром, то, може, зміг би Капліцу з Берези витягнути. А Літвінчука, хоч він ніяк не був утаємничений у плани Сміглого і Коца, думка про старого Кума, замкнутого в Місці ізолювання, дуже тішила з особистих причин.

Якуб вдивлявся в лисину зануреного в читання чиновника і вирішив, що приниження через відмову, єдино можливий результат розмови з секретарем, йому ні до чого не здалося.

Повернувся на п’ятах і вийшов. Літвінчук був дуже розчарований.

Був би розчарований іще дужче, якби знав, що просто з його кабінету Шапіро подався на зустріч із жінкою не тільки гарною, але й знайомою Літвінчукові з кількох товариських оказій.

Якуб умовився зустрітися з Анною у Варшаві кращій, ніж його Варшава Налевок і Керцеляка, у притаманній Анні Варшаві, у Варшаві, що лежала, по суті, на іншому континенті від Варшави Якуба, у Варшаві, що лежала в самій Європі, до котрої Налевки і Керцеляк із їхніми азійськими запахами і галасом вочевидь не належали.

Він уже знав, де вона живе, Мориц зателефонував і дав адресу, але домовився з нею він під кам’яницею Таубенгауса, на розі Матейки і Алеї Уяздовських, у тих невеличких окрушинах Варшави елегантної, у котрій хідниками променували елегантні панове в костюмах і мундирах із елегантними паніями, автівки ж належали не тільки бандитам і боксерам, котрі промишляли рекетом, але й чиновникам високого ранґу, інженерам, письменникам чи акторам. Наприклад, Димша їздив по Уяздовських у своїй «лянча-фаріні», президент Мосціцький у своєму «Кадилаку 370» возив по Уяздовських румунського короля, а за три кілометри звідти нетрі польських та жидівських районів з їхньою біднотою давали своє потомство, всіх Якубів, Мойсеїв, Капліц, Панталеонів, усіх Рифок цього міста.

Шапіро дозволив їй на себе чекати, а вона чекала, слухняно, і навіть не відчувала злости, ніби то було частиною того, що між ними відбувалося. Чекала, вивбирана, попричісувана, у легкому осінньому пальтечку, у червоних черевичках на високих підборах, чоловіки на неї озирались, а їй було приємно від того, що це вперше в житті вона чекає на чоловіка, чекає на чоловіка, котрий наказав їй на себе чекати.

Заїхав по неї на своєму елегантному брунатному «б’юїку», котрий навіть на вечірній Уяздовських привертав до себе увагу, хоч і вочевидь не так, як привертав увагу червоний «крайслер» Капліци, котрий зараз простоював, дрімав у гаражі вілли на Доманєвській.

Сіла.

— Поїхали до готелю? — запитала.

— Шкода на тебе готелю,— відповів.

Усміхнулась.

Поїхали під міст Понятовського, з’їхали з набережної Костюшка за мостом центральної траси, під перше прясло мосту Понятовського, припаркувався, заглушив двигун, без жодного слова розстебнув штани, вона без жодного слова схилилась над його пахом.

Він був із нею певним чином безпорадний. Уже розумів — що гірше до неї поставиться, то дужче їй те все сподобається, і то саме в ньому, а не в ній, починає нуртувати якась залежність, якась слабкість.

За хвилину перелізли на тильну канапу. На передньому сидінні поклав запалений електричний ліхтарик так, щоб світло падало на підбивку даху, кидаючи мінливі тіні на їхні тіла на задньому сидінні. Хотів її бачити.

Ще за чверть години сиділи поруч, засапані, мокрі від поту, вона зовсім гола, з розшарпаним волоссям, Якуб у розстебнутих штанах і сорочці, курили Якубові цигарки, Анна своїх не мала.

— Ну, то чого ти від мене хочеш? — озвалась перша, бо відколи сіла до його автівки на Уяздовських, обоє мовчали.

Якуб на хвилю замислився, чого ж він справді від неї хоче. Нащо вовтузиться з нею в автівці під мостом, нащо саме з нею, нащо взагалі. Не враховуючи нечасті сеанси з дівчатами від Рифки, бо з ними то ясно що геть інакше, він давно вже сторонився жінок. Не закохувався, не загулював, не давав себе загуляти, хоч дівчата від нього мліли.

Від Рифки в ньому залишилась велика діра, Емілія змогла ту діру не заповнити, але якось зарубцювати, залікувати, вона і хлопці. То нащо він зараз сидить в автівці з Анною Зємбінською, донькою прокурора Зємбінського, сестрою Анджея Зємбінського, з якою метою?

Пам’ятав, що сказала Рифка, і так намагався те собі пояснити, але знав, що то правда хіба на якомусь базовому рівні, тобто по суті неправда, знав, тільки вдавав, що не знає, але знав, що сам себе ошукує.

— Мені треба щось на твого батька чи брата. І я подумав, що, коли тебе виїбу, ти мені допоможеш.

Почала сміятися. Сміялась, задихалась, затуляла вуста долонями, гола, ще вся перемащена слиною, потом і спермою, геть позбавлена сорому, сміялась так заразно, що він зрештою почав сміятися разом із нею.

— Що за непересічне розуміння жіночої психології! Що за премила несподіванка від боксера!

Знизав плечима.

Споважніла.

— Ти дурний.

Знову знизав плечима, навіть очі закотив, не дивився на неї, дивився перед собою, у клуби цигаркового диму, що поволі витікали назовні крізь прочинене вікно «б’юїка».

— Ти направду страшенно дурний. А може, то вони мене підіслали? Мій папа? Чи Анджей? Про це ти думав?

Не думав. Далі мовчав.

— Добре, то зараз слухай. Я ненавиджу свого батька. Зустрічаюся з тобою вже вдруге, бо ти мені подобаєшся, бо я люблю смак твоєї сперми, але подобаєшся ти мені саме тому, що мій батько має тебе за свого ворога. За свого особистого ворога, а також за ворога польського народу. Він кожного жида вважає ворогом польського народу, але тебе — особливо. А я ненавиджу свого батька. І я хотіла, щоби ти допоміг мені його скривдити.

Він ніколи не знав такої жінки. Його ніколи не цікавили комфортно закорінені в патріархаті панянки, тобто більшість усіх жінок. Про Рифку він не міг би сказати, що вона була розкутою, бо ніхто ніколи не тримав її в кайданах. Вона була вільна з усієї своєї дикої натури, вихована вулицею, ніби вихована джунглями, її вольность була вовчою вольністю, не жіночою. Ніколи не знала жодного конвенансу, від якого мала б визволятися.

Емілія була жінкою розкутою, справдешньою соціалісткою, її називали навіть «жидівською Кшивіцькою». Сама Кшивіцька також була жидівка, проте в очах як побожних, так і світських жидів асимілянти зрікалися свого жидівства і, по суті, залишалися десь посередині, були нічиї, вже не жиди, але ще не поляки. У кожному разі, розкутість Емілії мала ознаки доброго смаку, вона була не зашорена, сформована добрим вихованням, і в ліжку їм було добре, там не було нечистоти.

Може, йому потрібна була нечистота. Польська, не жидівська.

Нагло це зрозумів. Глянув на неї. Вона сиділа поруч, гола, напівлежала, довгі ноги на підголівнику водійського крісла, не намагалась закрити ні шматочка своєї наготи, і така вона й була, зіпсована. І та зіпсованість його збуджувала і притягувала. І саме тому він сидів із нею тут, в автівці під мостом.

— Найперше поклянися, що не будеш виступати проти мого брата.

— І як би я мав у тому поклястися? Я жидівський соціаліст і боївкар, а він бепіст, фалангіст, оертист, польський гітлерик. Та ж ми стріляємося,— сказав Якуб і зразу збагнув, що якби він оце був із нею лише, чи бодай передовсім, із тієї причини, з якої його вирядила Рифка, то без жодних вагань дав би клятву, що запишеться до НСДАП чи купить їй Вільне Місто Гданськ, що завгодно, що тільки дасть потрібний ефект. Анна також це знала.

— Знаю,— відповіла, повертаючись до нього, тулячись до його сорочки і бруднячи її розмащеною тушшю для очей.— Але я його люблю. Як нікого на світі. Тому збреши чи вигадай щось так, щоби зашкодити тому виблядку, не нашкодивши Анджеєві.

— Не буду напосідати на нього, хіба він сам нападе на мене,— пообіцяв Якуб і здивовано збагнув, що обіцяє правду.

— Нападе.

— До холери, тоді я боронитимусь, коли він нападе, але я не прийду до вас додому з Панталеоном, не витягну його з ліжка, не вивезу за Варшаву, не переріжу горло, не четвертую і не порозкидаю до глинищах.

Замовкла на хвилю. Уважно придивлялась до нього, світло ліхтаря слабло і він не бачив її очей, не міг пригадати, якого вони кольору. Але знав, що вперше вона подумала про те, ким він є насправді.

Рифка завжди здавала собі з того справу, ні на мить про те не забувала. Емілія ніби знала. Ніби, бо знала, що її чоловік бандит, і напевне розуміла, що він убиває людей, але що б вона зробила, якби побачила, як він убиває Наума Бернштайна?

— Ти щось таке робив?..— нарешті запитала.

— Не твоя справа.

Поцілувала його. Він знав, що вона збуджена.

— Мій батько — потвора. Ніколи мене не бив, але вбив мою маму.

— Як то?..

— Бив її ціле життя, за все. Найчастіше бив стеком для верхової їзди. Чотири роки тому вона врешті вирішила піти від нього, після двадцяти років наруги. Він розлютився, штовхнув, коли вона стояла на сходах. Впала, зламала хребет і померла.

— І ніхто не висунув звинувачень?..— геть по-дурному запитав Якуб.

Поблажливо глянула на нього.

— Ну так...— стушувався.

— То він звинувачує людей, а не люди його. Поліція підтвердила, що мама спіткнулась, нещасний випадок.

Він лише кивнув головою.

— Ти займаєшся проститутками, еге ж? Тобі платять?

— Питаєш, чи я не альфонс? — усміхнувся.— Колись був. Давно. Зразу по війні. Але вже давно ні. Маю іншу роботу.

— Але там, у тому борделі, ти знаєш повій, чи не так?

— Усі платять Кумові. Тобто зараз не Кумові, бо Кум у Березі. Але платять. І знаю.

— То слухай. Мій батько ходить до однієї такої, на Волі. Її називають Мадам де Потоцькі, але з неї така де Потоцька, як із мене графиня Йоркська. Така висока, велика жінка. Знаєш її?

— Знаю,— відповів.

— Я зробила собі ключа від кабінету папи. У папи є чудова колекція світлин, на яких жінки б’ють і катують чоловіків. Деякі навіть збуджують. Я собі зміркувала, що він саме на те до неї ходить.

Якуб на хвилю замислився. Знав Потоцьку. Платила Кумові п’ятдесят злотих кожної першої п’ятниці місяця. Анна мала рацію, вона була ніяка не Потоцька, насправді її звали Анєля Кузнік, народилась, як і Муня Вебер, у Гарбіні, набралась великопанської поведінки, бо з 1910 року служила в найкращих домах тогочасної імперії, спершу в Петербургу, а з 1913 року — у Варшаві. То була жінка метка і спостережлива, мала природний акторський талант, тому легко переймала мову й манери своїх господарів.

Зразу після війни служила в сім’ї одного міністра і там, піддавшись на вмовляння господаря будинку, зайнялась не лише кухнею і прибиранням, а ще й шмаганням того-таки господаря будинку та іншими практиками, пов’язаними зі шмаганням. Потягу до чоловіків вона не мала зовсім, тому не дозволяла йому й пальцем до неї торкатися, що йому якнайбільше підходило, і він за те платив їй значно, значно більше, ніж стандартну ставку служниці.

Відкривши таким робом чудове джерело прибутку, та ще й не такого виснажливого, як хатня робота, через кілька років вона покинула службу і винайняла квартиру на Волі, де жила і приймала кількох обраних, заможних клієнтів. Їй було сорок три. Жоден клієнт не бачив її голою, жодному вона не дозволяла і пальцем її діткнути, сама себе не вважала повією, так само й жоден із її ретельно дібраних клієнтів не вважав її повією. Поза роботою не мала жодних стосунків із чоловіками, тільки час від часу до неї приходила чергова молода дівчина, з якою Кузнік переживала бурхливий роман, далі дівчина покидала її оселю, вдоволена і багатша на кількасот злотих, а Кузік залишалась сама, із розбитим серцем та трохи збіднілим ощадним рахунком у ПОК[45].

Тамувала скруху, збиваючи до крові бліді, товсті дупи варшавських вершків суспільства, промисловости, політики і культури.

Паралельно змогла закінчити вчительську семінарію, і коли Якуб востаннє про неї чув, як туманно собі пригадував, мала намір стати вчителькою, тому виїхала з паскудного помешкання, у якому жила доти, і переїхала до просторої квартири в учительському домі на Бема.

— Зробиш із тим щось? — запитала Анна.

— Зроблю.

— Я тільки хочу, аби він знав, що то від мене. Скажи йому.

— Скажу.

— Знаєш, де я живу?

— Знаю. На Жолібожі. Козмяна, п’ять.

— Звідки?..

— Мушу знати різні речі. Такий фах.

Поцілував її, пригорнув до себе. Анна знала, що вже перемогла.

Літані возносився над мостом, високо, і дивився на них, і любив їх, і любив місто, що їх породило. Любив інтриги, котрі люди снували так, ніби мали жити вічно, любив їхні мрії та плани. Співав свою ловецьку пісню кохання.

— Далі те пишеш? — запитала Магда.

Заскочено повернувся. Злякала мене. Не знаю, коли вона зайшла. Дивлюсь на неї. Яка вона вже стара, яка престара. Лице вкрите дрібного сіточкою глибоких зморщок. Обвисла шкіра на підборідді. Поморщені, вкриті пігментними плямами долоні. Моя Магда, така стара.

Я дістав аркуш із машинки і відклав на стос уже списаних, текстом униз, щоб не могла прочитати.

— Пишу.

— Нащо?

— Бо що маю робити, відколи мене викинули з Аману?

— Ти що собі взагалі надумав?

— Не розумію.

— Що таке Аман?

Я не розумів.

— Як то?..— здивувався я.

— Ну що таке Аман, чоловіче? Про що ти взагалі говориш?

— Ну, я ж служив... Розвідка... Сама знаєш. Що за ігри, Магдо?

— Я не Магда. Хто така взагалі Магда?

Я замовк. Мені стало дуже сумно.

— Ми можемо припинити? — запитала.— Припинити грати в цю гру. Може, досить вже тої байки, яку ти собі вигадав, Якубе? Хто така Магда?

Якуб? Якуб? Якуб?

Дивлюсь на свої долоні. На правій геть виблякле татуювання. Виблякле, але видне.

— Я не Якуб,— кажу, але вже без переконаности.

— А хто?

— Я Мойше Бернштайн,— палко шепочу, так сильно хочу в це вірити.

— Хто? — не розуміє Магда.

— Мойше Бернштайн. Син Наума Бернштайна.

— Ти про того сіромаху, котрого вбив у тридцять сьомому? За борги перед Капліцою?

Мовчу.

— Не, його звали Наум. Ага, розумію. Ти собі уявляєш, що ти його син? Не пам’ятаєш, направду не пам’ятаєш, що сталося з тим хлопцем?

Мовчу, бо що маю сказати. Зникаю. Іди собі — думаю. Іди собі.

— Іди собі,— шепочу якнайтихіше.— Іди.

Заплющую очі, чекаю, доки вийде. Повертаюся до письма.

Пам’ятаю, що сталося з Мойсеєм Бернштайном.

Якуб виїхав з-під мосту Понятовського. Не почекав, поки Анна вдягнеться, а вона й не заперечувала, любила свою голизну. Одягалась, поки їхали, почало дощити. Незважаючи на краплі, висадив її на площі Трьох Хрестів, розлучились не прощаючись.

Якуб Шапіро гадав, що найліпше розлучатися не прощаючись, бо знав тільки два різновиди прощань: ті, що завдають йому болю, як завдало би болю прощання з Анною, з котрою розлучатися не хотів, і ті, котрі його тішили, бо тоді він не хотів марнувати ні хвилини більше на перебування в осоружному товаристві. В обох випадках краще просто повернутися і піти.

Хотів одразу вибратися до Анєлі Кузнік, але відчув голод і вирішив утамувати його дорогою, у «Новому Метрополі» у Гандшера на Тломацькому. Поїхав Новим Світом і Краківським передмістям, повернув ліворуч у Тренбацьку, потім у Вєжбову, площа Театральна, там місто вже не корчило з себе європейську метрополію, якою ніколи не було, і завдяки тому вже на Бєлянській він почувався як у себе, а на Тломацькому в себе просто був, як дідич у своєму фільварку.

Припаркувався під баром, вийшов, зайшов досередини, було порожнувато, Гандшер уже збирав зі столів і перелякався, побачивши Шапіро, бо знав, що раз уже той прийшов, то годі йому замкнути заклад до часу, тобто до двадцять другої, а тому його чекає черговий штраф, якщо тільки з’явиться поліціянт. А що його пасуть, бо на нього скаржились, то напевно з’явиться. Важко зітхнув і подумки помолився неокресленому абсолюту, бо був деїстом, просив, щоби принаймні не було жодної авантюри.

Якуб замовив оселедця і півлітру, їв і попивав теплу горілку маленькими ковточками. Не зауважив, що хтось до нього придивляється крізь вітрину бару. Що я до нього придивляюся.

З’їв, хотів заплатити, але Гандшер запротестував, тож вийшов, не заплативши, і тоді я кинувся на нього, я, котрий раніше сховався за багажником «б’юїка», у якому я ніколи не сидів, кинувся на нього, голодний, і замерзлий, і охлялий, кинувся на нього з ножем, хотів йому того ножа всадити в спину, але останньої миті послизнувся і всадив коротке вістря мого цизорика Якубові в сідницю.

Мойсей Бернштайн всадив коротке вістря в мою сідницю.

Якуб Шапіро не взяв Мойсея на виховання.

Я хотів узяти його на виховання, хотів тоді порятувати того бідного жидівського хлопця, котрого бачив двічі в житті: раз, коли забрав його батька, і вдруге, коли був з Емілією в театрі, і він там був, із Магдою Ашер, із Магдою, котру знав тільки з вигляду, з басейну «Макабі», де й сам подеколи плавав, бо вважав плавання за хорошу вправу для загального розвитку, помічну для ефективних боксерських тренувань.

Магда Ашер із басейну «Макабі».

Якуб Шапіро плавав у тому-таки басейні, у тій само воді з Вісли. Якуб Шапіро вбив мого батька, Наума Бернштайна, почетвертував його тіло, розвіз його глинищами і дозволив мені, моїй матері та брату піти за водою, коли нас викинули з квартири без жодних засобів до існування.

Мама померла через місяць після смерти батька. Від гризоти, від нужди, але передовсім від запалення легенів. Мій брат потрапив до будинку для жидівських сиріт, і я не знаю, яка була його дальша доля, але яка могла бути?..

А я не дався до сиротинця. Я втік. Жив на вулиці, спав абиде, жебрав. Не спав у теплому ліжку в Якубовій квартирі. Не зазнав тепла тіла його дружини Емілії. Часто вдивлявся в їхні вікна, ночами, у їхні темні силуети в ясних прямокутниках вікон. Бачив її, як іде гуляти з синами, до садів Саського чи Карпінського, як бере їх на морозиво, часом я навіть стежив і міркував про те, чи міг би її вбити.

Літані, старий кашалот, постійно возносився наді мною, возносився над усіма нами, спокійний, терпеливий і байдужо хижий.

Мій одяг перемінився в лахміття. Якуб ніколи не брав мене до Заремби, щоб одягти в гарний костюм. У Заремби замовляв костюми лише для себе самого.

Я не виїхав до Палестини. Не служив ні в Пальмах, ні в Гаґані, не мав прізвища Інбар, не мав синів із Магдою Ашер, не став генералом, нічого не сталося, або насправді все сталося, просто не зі мною, а з кимось іншим, хтось інший мав синів, був генералом, служив, отримував медалі й рани, а я нічого, нічого, я лише нічого.

Стоячи перед вітриною «Метрополю», я не чекав Якуба, стояв там, бо хотів бодай очі наситити виглядом їжі, парних фляків на тарілках, соковитої ґефільте фіш, хали, шніцлів та оселедців-католиків. А коли його побачив, то зміркував, що то може бути мій єдиний шанс. У мене була гарячка, я хворів і знав, що невдовзі можу померти, як і моя мама, від запалення легень. Не хотів померти, не помстившись за батька, за котрого ніхто навіть не відмовив кадіш, а я вже не міг, бо знав, що Бога немає, що батька немає, що не варто кидати слова в порожнечу.

Зачаївся за «б’юїком». Хотів убити Якуба Шапіро, бандита і боксера «Макабі Варшава», але мені вдалося тільки під кутом засадити коротке вістря мого вкраденого на Керцеляку ножа в сідницю Якуба.

Якуб скрикнув, коли мій ніж його вкусив, крутнувся на підборах і в повороті гримнув мене кулаком у скроню, гримнув з усією силою боксера у важкій вазі. Я негайно знепритомнів і, ніби вдарений молотом, уже занурений у темряву, полетів назад, ударився потилицею об кругляк, мій мозок залила кров, і я помер — Мойсей Бернштайн, сімнадцяти років, віри мойсеєвої, народжений 1920 року у Варшаві, син Наума Бернштайна, помер, ударившись потилицею об кругляк на Тломацькому, під баром «Метрополь», помер голодний, і хворий, і самотній, ледве скалічивши того, хто зробив його сиротою.

Я не пішов до останнього класу гімназії. Не здав ні матури, ні екзаменів на медичні студії в університеті імені Юзефа Пілсудського. Не сидів у лавковому ґетто і не трапив згодом за мури гіршого ґетто. Не помер ні від тифу, ні під час повстання, ні в газовій камері. Помер, бо вдарився потилицею об кругляк.

Якуб укляк за машиною, дістав пістолет і роззирнувся, чекаючи дальшого розгортання замаху. Коли ще кілька хвилин нічого не відбувалося, нарешті придивився до хлопця, котрий напав на нього з ножем, упізнав мене і зрозумів. Торкнувся шиї, пульсу не було, тихо вилаявся.

Пам’ятав мене, назавжди запам’ятав моє лице.

Заховав пістолет, торкнувся закривавленої сідниці та зрозумів, що мусить поїхати оглянути рану. Відчинив багажник, вкинув туди легесеньке тіло Мойсея Бернштайна, дістав якісь шмати, які підклав собі на водійське сидіння, щоб не закривавити оббивку, сів і ще хвилину розважав, куди перше — до шпиталю чи над Віслу.

Обрав Віслу, добру річку. Через Муранов поїхав у напрямку Гданського вокзалу і з Закрочимської виїхав на вузеньку мостову дорогу при Цитаделі.

Над мостом у повітрі ліниво перевалювався Літані, співав.

Якуб затримався посеред мосту, вийшов із авта, накульгуючи і кривавлячись, дістав моє зголодніле, уже підостигле тіло з багажника, обійняв мене, поцілував моє холодне чоло, перекинув через перила, і те, що хвилину тому було Мойсеєм Бернштайном, полетіло, вдарилось об поверхню води і занурилось у її чорне нуртовиння. Якуб сперся на огорожу. Хоч рана була неглибока, сідниця однак пульсувала болем. Якуб заплакав.

Кашалот пірнув до Вісли, поринув у її води, співав, побачив мене піснею і глитнув, і я замешкав у його череві, і Бог не казав кашалотові по трьох днях виплюнути мене, і я, виплюнутий, не ходив по трьох днях вулицями Варшави, взиваючи до спокути, президент Стажинський не викинув своїх костюмів, не вдягнув жалобного вбрання, жиди і поляки, бідні й багаті, жінки й чоловіки, діти і юнь, сліпі й видючі, ґречні та урки не посипали голови попелом, не постили і не покутували.

Тому Бог не змилувався над цим проклятим містом.

А Якуб плакав.

Якуб дивився в чорне нуртовиння Вісли, доброї ріки. Літані співав.

Кров із розтятої шкіри сідниці стікала ногою Якуба.

Якуб глибоко зітхнув, хвилю подумав, що життя, котре він провадить, несила витримати. А далі Якуб Шапіро нагадував собі, хто він.

— Я — Якуб Шапіро,— гучно сказав у темінь. Але ніхто йому не відповів.

Обережно пошкутильгав до авто, сів до нього і подумав, що, можливо, на сьогодні досить. Поїхав додому. Не залишив авто в гаражі Динаси, припаркувався безпосередньо під своєю кам’яницею, виліз по сходах, сикаючи за кожним кроком, попросив Емілію викликати лікаря, взяв пляшку горілки і заліз до ліжка.

Випив цілу півлітру, поки лікар приїхав. Коли вже приїхав і оглянув, то висловив думку, що рана неглибока і чиста і невдовзі загоїться, трохи підсміювався, що тільки місце непристойне, тоді рану очистив, продезінфікував, наклав чотири шви, наказав хворому не надвередити їх випадково, інкасував десять злотих і пішов.

Якуб лютував на власну необачність. На те, що справи вже могли просунутися вперед, міг би вже побалакати з Кузнік, якби не те, що він на хвилю втратив обачність. Через його брак обачности Кум проведе в Березі на одну ніч довше. А хто знає, як хтось його віку може зносити березо-картузькі знущання?

Випив іще півлітру і поринув у важкий алкогольний сон, думаючи про моє худе тіло, що поринає в добру річку, про моє тіло в пащі кашалота, у його нутробі, моя шкіра розмочена біблійними травними соками, мої вутлі м’язи, мої нутрощі стають як нутрощі кашалота, моє тіло в нуртовинні доброї річки омиває Кемпу Потоцьку, Пельцовізну, Бєляни і пливе далі, далі від цього проклятого міста.

Емілія сіла на ліжку біля Якуба, гладила його по волоссю, по твердих раменах і думала про те, що цей чоловік у ліжку забрав собі її ціле життя і що тепер вона не має жодної можливости забрати це життя в нього назад.

Кум також чекав. Утратив відчуття часу, покинув рахувати відлічувані стукотом квадранси. У камері було геть темно, день від ночі відрізнявся лише тим, що за дня він не мав права лежати на нарах. І щоквадранс — стукіт. Стукіт. Стукіт.

— Я є!

Часом, зрештою, стукали частіше. Він відчував, що рана на плечі починає запалюватися.

— У мене рана на плечі, з неї гній тече,— сказав, коли вартовий відчинив двері, щоби вручити Капліці обід: хліб і склянку води.

— Не будеш перший, хто тут здох, хую риб’ячий,— відповів вартовий, підкріпив свої слова копняком і грюкнув дверима.

Стукіт.

— Я є...

Винесли його через три дні, коли перестав відповідати і не опритомнів навіть після биття. На ношах голого, брудного від власних відходів занесли до шпиталю. Зі стріляної рани на передпліччі текли кров і гній, рука напухла і запалилась.

У таборовому шпиталі фельдшер оглянув Кумове передпліччя і визнав, що ця справа перебуває за межами його загалом вельми обмеженої компетенції. Порадив перевезти Кума до шпиталю в Кобрині.

До Кобриня з Берези було 60 кілометрів. Капліца не опритомнів у таборовому лазареті, не опритомнів і тоді, коли його запакували на хлопську фіру, запряжену худою шкапою, не опритомнів ні на хвилину під час тривалої подорожі поліськими болотами і вертепами. Передпліччя смерділо.

У кобринському шпиталі лікар — цього разу, на відміну від Бакалярчика, справжній, із медичною освітою — оглянув рану Кума і без жодних сумнівів заявив, що руку треба відрізати.

Міркував, чи не вийде залишити лікоть, але після докладного огляду стану руки Кума збагнув, що не може ризикувати. До ампутації приступив квапливо, з огляду на стан хворого, але саму процедуру виконав старанно і згідно із засадами свого ремесла.

Кум опритомнів через кілька годин. Глянув на куксу лівої руки і відчув себе дуже старим, дуже слабким, переможеним і розбитим усередині. Подумав про всі свої звитяги і про жертв тих звитяг, про людей, тіла котрих стекли Віслою, про людей, тіла котрих спочили в непозначених, поночі викопаних могилах у підваршавських лісах, про людей, котрим потрібно було зґвалтувати дружину чи доньку, щоб вони нарешті почали платити, подумав про жертви і вперше в житті подумав про них не так, як звик був думати.

Ян Капліца цінував лише тих, котрі виграють. Не шанував переможених і сам собі ніколи не пробачав слабкість. А зараз лежав у гарячці, без руки і не був переможцем, нітрохи, і йому було важко вибачити це самому собі.

На шпитальному ліжку пробув тільки дві доби. Бо через сорок вісім годин до кобринського шпиталю гучно вторгнувся комендант Камаля-Курганський.

— Чув я, що десь тут вилежується якийсь симулянт! — горлав, аж поки йому послужливо не показали на ліжко, у якому лежав Капліца.

Камаля-Курганський прибув у товаристві двох поліціянтів. Стали над ложем немочі Кума, за ними став несміливий лікар.

— Ну глянь, пане, як я симулюю, аж собі руку для симуляції дав відтяти,— сказав Кум іще кволим голосом і підніс туго завинуту бинтами куксу.

— Забрати його,— наказав комендант.

— Пане коменданте, його ще не можна, щойно два дні по ампутації...— намагався протестувати лікар.

— Мовчати! — буркнув Камаля-Курганський.— Піде на тиждень до нашого лазарету, а потім собі відслужить, скільки треба, в карцері. Відівчиться, свинське стерво, пискувати.

— Усі виходять, лишається тільки пан комендант,— наказав Кум голосом, що звик наказувати, хоча слабким голосом, і була в його голосі така певність того, що наказ виконають, що поліціянти і лікар притьмом рушили до виходу.

— Що ти собі, гімно людське, уявляєш?! — затримав їх криком ошелешений Камаля-Курганський.

— У тебе, пане, тітка у Варшаві,— прошепотів Кум.— На вулиці Рейтана, два, квартира один, партер, із песиком на ім’я Рекс. Тітку звати Аделаїда. Пане, ти собі до неї подзвони, але вона слухавку не візьме, бо сидить зв’язана у кріслі та сцить під себе, як ми тут у твоєму, пане, карцері. А біля неї сидить один урка, справжній бандюган — то він слухавку візьме.

Камаля-Курганський витріщався на Капліцу, мовчав, зблід. Кілька секунд не рухався і не озивався, тоді нагло вибіг, гримнувши дверима зали, у якій стояло ліжко Капліци.

Тим часом у Варшаві, у Якубовому домі на Налевках, пан того дому прокинувся вдосвіта, рана вже не докучала, встав із власного, теплого ліжка, у власній, теплій квартирі, де його власна дружина зробила йому каву і засмажила окату яєшню. Оглянув свій підрізаний цизориком зад у дзеркалі та задоволено побачив, що добре гоїться, рана не запалилась, немає гною.

Тоді пригадав собі, пригадав-им собі, як моє худе тіло вдаряється об чорну поверхню води доброї ріки.

Голився, дивився на своє лице і шукав на ньому сліду всіх тих убитих людей. Не знайшов. Тільки молодий Мойше Бернштайн щось у ньому залишив, якийсь слід. Яке легке було його тіло, коли він перекидав його через перила мосту. Може, кілограмів сорок. Яке легке, сама шкіра і кістки.

Залишив собі під носом вусики, підголену зверху чорну смужечку над губою. Вирішив, що так буде краще.

— Вуса? — запитала Емілія, коли сів снідати.

— Хуй вусатий,— муркнув під носа.

Обоє всміхнулися.

— Що тато сказав? — запитав Давид.

— Неважливо, синочку. Якубе, я маю купця на кам’яницю.

— Скільки дає?

— Вісімдесят тисяч.

— Хай дасть двадцять тисяч доларів — і кам’яниця його. Але ми виселяємось тільки перед виїздом. Залагодиш?

— Він зі мною говорити не захоче. Ти для нього партнер до розмови, а не жінка.

— Кам’яниця записана на тебе. Скажи йому, що насправді він хоче розмовляти з тобою, а не зі мною. Бо зі мною буде інша розмова.

Знову всміхнулася.

— Завтра залагоджу,— сказала, вдячна за це.

— Я не хочу виїжджати,— прошепотів Давид, але батьки не звернули на нього уваги.

— Але потім тобі треба буде все попідписувати. Якісь векселі, не знаю, не знаюся.

— Підпишу. Пильнуй тих двадцять тисяч за кам’яницю. То буде наше майбутнє. Я своїх сумарно маю ще п’ятдесят. За сімдесят тисяч доларів дамо собі раду навіть у Палестині. Добре дамо собі раду.

Хтось постукав у двері, кодом, який вони віддавна встановили для найближчих. Чотири удари, павза, два, павза, три. Емілія відчинила, на східниці стояв Мориц.

— Поснідаєш з нами? — запитала.

— Та в пизду,— відповів, сідаючи до столу з цілим сімейством Шапіро.

— Морице! Діти! — цитьнула Емілія.

— Що — у пизду? — запитав Якуб. Емілія лише закотила очі.

— Усе. В пизду. Не хочу закінчувати студії. Судячи з усього, переворот буде-таки. І якщо їм вийде, то може бути як у Німеччині.

— Впевнений?

— Так, маємо інформаторів з уряду.

— Кого?

— Чи ти дурний? — розсміявся Мориц.— Чого би я мав казати?

— Бо ми виїжджаємо.

— Тоді то вже не має значення. Виїжджаємо якнайшвидше.

— І так треба виїжджати. Чи переворот, чи ні.

— Таки так. Отримав відповідь із Палестини. Нам організують місця на кораблі з Тесалонік до Яффи.

— Знаю, ти казав на летовищі. Але я дізнавався, і можна літаком полетіти відразу в Палестину, у Лод. Можна купити такий квиток. Від нас летиш на Львів, тоді Чернівці, Бухарест, Софія, Салоніки, Атени і вже Лод. Яких десять, дванадцять годин із пересадками, і ми в Палестині.

— Можуть бути проблеми з перевіркою на місці. Паспортний контроль і так далі. Певно, якраз тому організація пропонує з Тесалонік плисти кораблем. А скільки коштує такий квиток?

— Тисячу чотириста.

Мориц свиснув крізь зуби.

— Не маю стільки. Навіть половини не маю, навіть одної чверті того, що потрібно на квиток для мене і для Зосі.

— Візьмеш у мене.

Ідейний сіоніст мусив на хвилю замислитися про те, чи візьме гроші в бандита, навіть якщо той бандит доводиться йому братом. Тож на хвилю замислився і вирішив, що візьме, хоча знав те так само добре ще перш, ніж замислився.

— На квиток до Палестини можу в тебе взяти. Емілія вчора казала, що ви маєте купця на кам’яницю?

Якуб кивнув головою, далі встав, без жодного слова вийшов із кухні, пішов до вітальні, за хвилю вернувся. Дав Морицові пачку банкнот.

— Тут десять тисяч. Вистачить на квитки для всіх та ще будуть якісь додаткові кошти. Владнай усе.

— На коли купити?

— Якнайшвидше.

Мориц заховав гроші до кишені. Подумав, що ніколи в житті не мав навіть однієї десятої такої суми готівкою, і здивувався з того, що думка про це не справляє на нього жодного особливого враження. З’їв яйця, окраєць хліба з маслом, випив каву і пішов.

Сів на трамвай лінії А, поїхав на Окенце і купив шість квитків на літак до Салонік на 21 жовтня. Міг купити їх і в Середмісті, але про те йому сказала щойно касирка на летовищі.

Якуб допив свою каву, одягнув краватку і піджак, сів до авто, довго намощував на сидінні зболені сідниці та поїхав до Мадам де Потоцькі.

Мешкала на Волі, біля колій, у вчительському домі, біля новозбудованих загальноосвітніх шкіл, на розі Бема і Сєдмегродської. Очевидно, дирекція школи, у якій вона з вересня була вчителькою початкових класів, не знала про її основну роботу. Сторож учительського дому швидко все зрозумів і отримав непогані гроші з обіцянкою подальшої щомісячної оплати. Вишукані гості на східницях чотириповерхової вчительської кам’яниці не викликали жодних підозр, а двері та стіни кабінету Мадам де Потоцькі були обшиті товстим шаром звукоізоляційної оббивки, так що крики шматованих залишалися там, де їм належало залишатися.

Довелося подзвонити тричі, перш ніж вона йому відчинила, чи то радше прочинила запнуті ланцюжком двері. Впізнала його відразу.

— Але ж дєньги тільки останнього дня мєсяця,— сказала з виразним російським акцентом, не відчиняючи дверей, привітання вважала непотрібними.

Коли перевтілювалася в роль де Потоцькі, балакала чудовою польщизною, російською чи французькою, як того бажав клієнт, але коли була з неї Анєля Кузнік — то й балакала як Анєля Кузнік, трохи по-вуличному і з російським акцентом.

— Я не по гроші. Радше з пропозицією. Пусти.

— У мене фраєр.

— Я почекаю.

На хвилю замислилась, тоді відстебнула ланцюжок. Показала йому на крісло. Була незвично статна, Якубового зросту і не набагато худіша від нього, в єдвабному гаптованому шляфроку, що сповивав її тлусте тіло так туго, що вона скидалася на велику м’яку отоманку в стилі Луї-Філіппа. Проте на ногах мала панчохи й елеґантні черевички.

— Мусиш почекати, то ще займе трохи часу.

Сів, сикнув з болю.

Мадам де Потоцькі пильно до нього придивилася.

— Але ти хіба не на сеанс до мене прийшов, еге ж?

— На сеанс?..— не зрозумів.

— Ну, жопа в тебе відбита? І хочеш більше? Хтось рекламував? Жінка тебе не хоче шмагати?

— Я?..— ще хвилю не доходило.— A-а, ні, то не так, то мене хлопець ножем дюґнув,— усміхнувся.

— Хлопець? Ножем? — здивувалася ще дужче.

— Ні! Тобто так, але ні, на вулиці, напав!..

— Неважливо, жінка, хлопець. Мені все одно,— махнула рукою.— Чекай тут.

Скинула шляфрок. Під ним була вдягнена в корсет, перлове намисто і поясок до панчіх. І більше нічого. У такому вбранні вже не нагадувала отоманку. Повернулася до кабінету, замкнула за собою двері. Навіть крізь оббивку дверей чулись удари і зойки. За чверть години двері відчинилися, з них вийшов цілком одягнений, статечний старший пан, прикинувся, що не помічає Якуба, без жодного слова поклонився Мадам і вийшов.

Мадам де Потоцькі знову загорнулася в шляфрок, скинула з ніг елегантні пантофлі, змінивши їх на м’які капці, і вже в образі Анєлі Кузнік запросила Якуба на кухню, всадовила за стіл. Приготувала тульський самовар: вигорнула жар з кухонного п’єца і поклала в самовар, нагрівати воду. Чайна заварка вже була запарена в горішньому чайничку самовара.

— То що в тебе за пропозиція, юначе? — запитала по тривалій павзі, наповнюючи окропом із самовару склянки з тонкого скла.

— До тебе ходить прокурор Зємбінський, так?

Не відповіла. Мовчала, делікатно торкалася склянки з гарячим чаєм, але не пила, дивилась на нього залізним поглядом. Зрозумів.

— Я знаю, що не хочеш говорити.

— Мої клієнти — могутні, важливі люди. Платять мені великі гроші. Платять за те, щоб я їх лупила по наставленій сраці, але й за те, щоб тримала рот на замку.

— Мені потрібно, щоб ти його сфотографувала. Як ти ним займаєшся. Я заплачу — добре заплачу.

— На гарну труну мені вистачить?

Хвилину мовчав. Замислився.

— Я мушу щось на нього мати. Інакше не дістануся до прем’єра. А я мушу дістатися до прем’єра. Кум не переживе Березу. Надто старий.

— І чого б то я мала тобі помагати? Чи мені Кум колись допоміг? Або ти?

— Ми будемо тобі винні.

— І як я маю той борг стягнути, як вони мене вб’ють?

— Не вб’ють. Йому ніхто не допоможе. Мусить бути щось, чого ти хочеш. Що тобі потрібно. Я тобі це дам.

— Цукру?

Похитав головою. Вона всипала три ложечки до свого чаю, старанно мішала, елегантно, не дзенькаючи об склянку.

— Є те, чого я хочу. Хочу, щоби Марися мене кохала. А Марися мене кохала, поки я платила. А я була глупа і хотіла перевірити, чи мене любить, чи мої дєньги. І перевірила, бо глупа. І виявилося, що не мене любить, а лише дєньги. Я перевірила і знаю. А я її кохаю. І я б хотіла, щоб мене Марися кохала. Можеш мені то дати, пане Якубе? Маєш це для мене? — запитала.

— То найбажаніший у світі товар,— відповів.

— Ну так.

— Я Кума витягну з Берези так чи інакше. Але тоді будемо пам’ятати, що ти відмовила нам у допомозі. А ти не хочеш, щоби ми про тебе саме так пам’ятали.

— Слухай сюди, пане Якубе. Мені чоботи облизує міністр, одного комісара я шмагаю по дупі, другому сцу на морду, ти думаєш, вони не зроблять, що я їм кажу? Якщо пообіцяю, що дозволю поцілувати себе в дупу?

— Тобі не потрібна війна з нами.

— Я ризикну. Бо війна з ними мені потрібна ще менше.

Якуб зміряв поглядом Анєлю Кузнік. Нічого більше не казав. Допив чай, встав, одягнув капелюха з вішалки, вийшов не прощаючись. Постукав у двері сторожа на партері. Запитав, де найближчий телефон, сторож показав на переговорку в брамі, яку Якуб раніше не помітив.

— Чудово,— сказав.— Скільки ти заробляєш, добродію?

— Двадцять п’ять злотих на тиждень, пане шановний, та ще з чайових скількись там,— квапливо відповів сторож, передчуваючи заробіток.

Якуб дістав із кишені грубий згорток банкнот, відлічив п’ять сотень. Вартовий аж запроменів поштивістю.

— До пані де Потоцькі приходить один чоловік.

— Багато приходить.

— На прізвище Зємбінський.

— Пане, я не дурний. Прізвище ні в кого не питаю.

— Прокурор.

— То на чолі не пише.

— Високий, сивий, худий, з вусами. Справжній пан.

Перша цнота сторожа — то пам’ять на обличчя. Друга — то здатність їх забувати. Третя — здатність пригадувати забуте, коли банкнота змінює власника.

— Є такий.

— На скільки приходить до Потоцької?

— Завжди на яких дві години.

Якуб всунув йому в руку позосталі сотки, гадаючи про те, як мало в нього буде часу на виїзд.

— Знову дам стільки ж, якщо подзвониш відразу після того, як він знайде до Потоцької. Тут номер. Попросиш пані Рифку, скажеш, що приїхала свинина.

— Пане любий, все зроблю, але якій Рифці свинина?..

— Невіруючій.

Вартівник козирнув двома пальцями, військовим жестом.

— Так точно, пане шефе.

Якуб зітхнув, вийшов, сів до авто й поїхав до Рифки.

— Вуса?..

— Хуй вусатий,— відповів понуро.

— Хуй,— погодилась.— Хочеш якусь дівчину?

— Ніякої не хочу,— махнув рукою.

Рифка подумала про Анну і посмутніла, запідозривши, що зараз Якуб хоче тільки ту польку.

— Горілки?

— Дай.

Випив, але небагато, лише три чарки. Зателефонував додому, попросив Емілію вислати йому змінну білизну, Рифка з прикрістю вислухала його розмову і ніяк не виказала ту прикрість, була надто розумна і надто втомлена, щоб виказувати прикрість. Другий дзвінок був до Панталеона, і Панталеон швидко з’явився.

Пізніше з’явились дівчата, піаніст, клієнти, всі, звикла рутина бізнесу Рифки Кій.

— Що тепер? — запитала Рифка.

— Чекаємо.

Ми чекали.

Чекали два дні, але нарешті зателефонував, зателефонував, іще коли Кум був у темряві березького карцеру, а їх пожирали водночас нудьга і неспокій. Але нарешті вартовий учительського дому на Бема побачив, що мав побачити, взяв слухавку в переговорці та зателефонував за номером, який дав Якуб.

— Прийшли двоє, Зємбінський і якийсь лисий. Саме піднімаються по сходах,— шепнув у слухавку, коли Рифка передала телефон Шапіро.

Якуб і Панталеон весь час чекали напоготові у Рифки, навіть не пили багато. Коли вартовий озвався, Шапіро зателефонував до Емілії та попросив її, щоб вона негайно спакувалася, взяла хлопців і гроші з продажу кам’яниці та поїхала до «Французького», маленького готелю на Маршалковській, 112. У тій-таки кам’яниці є кінотеатр «Стильовий», може водити хлопців хоч на три сеанси за день, хай скаже їм, що то канікули, у кожному разі мають там сидіти до наступного повідомлення і навіть носа не вистромляти на вулицю.

Емілія не протестувала. Емілія ніколи не протестувала. Мали у квартирі спеціально для таких випадків заготовлений фонд, якого Якуб ніколи не чіпав, п’ять тисяч злотих і тисяча доларів, двадцять тисяч доларів із кам’яниці для цього рушати не треба було, тому за чверть години вже спакувала себе і хлопців, узяла гроші, кілька книжок для себе, кілька книжок для малих і поїхала на таксі до «Французького», де зареєструвалася під фальшивим прізвищем і на фальшиві документи. На рецепції дивилися на неї підозріливо, але вона той погляд витримала, витримала без труду, відчувала за собою силу Якуба.

Емілія вигляд мала цілком арійський, тож у паспорті фігурувало польське прізвище, Марія Анна Щербіцька, віри римсько-католицької. У Якуба був такий само, на ім’я Пйотра Щербіцького, але він його ніколи не вживав, надто пишався тим, що він Якуб Шапіро, щоби коли-небудь вдавати з себе когось позбавленого слави і прізвища, до того ж поляка.

У номері дала злотого хлопцю, котрий заніс її спартанський багаж, посадила трохи переляканих хлопців у крісла, дала їм книжечки, сіла на ліжку і якусь хвилю намагалася відповісти собі на питання про початок тривалого ланцюга подій, що привели її до цього номера. Коли це почалося? Чому? Чому вона погоджувалась на кожен наступний наказ? Чому не пішла від нього? Не забрала хлопців?

Від Якуба Шапіро не йдуть — чесно сказала сама собі, та не могла в те повірити.

Встала, міцно пригорнула хлопців, здивованих несподіваною ласкою. Намагалась не плакати, але розплакалась, безголосим плачем.

— Теж не хочеш їхати до Палестини, мамо? Тому плачеш? — запитав Даниїл.

— Не плачу,— відповіла.

Панталеон і Якуб узяли собі звичну зброю, на додаток іще обріз Карпінського, фотоапарат і два потужні ломи. Все кинули до багажника. Панталеон сів із пасажирського боку, а Якуб іще хвилю постояв над відчиненим багажником і міркував, тоді замкнув кришку і зрозумів, що не хотів би іншого життя, що не годиться для іншого життя.

А тоді подумав про Палестину. Чи доведеться йому там заробляти на життя? Чи будуть йому там платити за те, що він гасатиме з револьвером і стрілятиме людей, котрих там потрібно стріляти?

У Палестині немає Анни. Сам себе здивував цією думкою. У Палестині немає Анни, у Палестині нове життя, буде Емілія і багато інших жінок, але немає Анни.

Не вірив своїм думкам, але таки думав про це.

Сів на водійське, закурив цигарку і поїхали на Волю, на Бема, до вчительського дому.

Вартовий чекав на вулиці. Не Якуба, звісно, а обіцяні йому п’ятсот злотих. Отримав.

— А якби ще сотка знайшлася, то я чемно повідомляю, що маю ключ до всіх квартир, пане шефе,— сказав, ховаючи гроші до кишені.

Сотка знайшлася, ломи залишилися в багажнику, Панталеон із Шапіро стали під дверима оселі Мадам де Потоцькі з комплектом ключів, Якуб якомога тихіше відчинив двері, зайшли досередини, дістали зброю з кишені.

Якуб показав на оббиті двері до кабінету Мадам. На пальцях полічив до трьох, вони штурхнули двері та влетіли досередини.

Усередині навколішки стояв пан прокурор Єжи Зємбінський. Був голий, зап’ястя мав прив’язані до кісточок, очі затулені пов’язкою. Між стегон прокурора Зємбінського розташувалась голова редактора Соколінського, м’який пеніс прокурора розташувався в роті редактора.

Редактор також був голий і зв’язаний як балик, тонким шнурком, руки витягнуті вздовж товстого м’якого тіла.

Мадам де Потоцькі в панчохах і корсеті, зі стеком у долоні, сиділа на кріслі, що нагадувало курульне крісло, на ножицевих ніжках, ніби дві літери u, складені в х.

— Що відбувається? — запитав переляканий прокурор Зємбінський, коли почув, що хтось зайшов до кабінету.

— Добридень,— сказав Шапіро.— Попрошу не рухатися.

— От курва,— сказав редактор Соколінський, випускаючи з рота пеніс прокурора Зємбінського.

— Содом і Гомора. Бридота і срамота. Бог на вас дивиться! Чи ви встиду не маєте? — заквилив Панталеон.

Потоцька мовчала. Була надто розумна, щоби кричати чи протестувати.

— Панталеоне, зніми йому ту пов’язку з очей.

— Але ж я бриджуся, пане Якубе,— відповідав Карпінський.

Шапіро дістав з кишені ножа, відкрив, перерізав пов’язку на голові прокурора.

— Два півні на одному шампурі, пане Якубе,— сказав велет.— Але на то аж дивитися важко, які то люди бридотні.

— Справді? От і чудово. Панове, прошу не смикатися,— втішився Шапіро і відкрив футляр фотоапарата марки Leica, модель D.— Я не сподівався аж настільки хорошого матеріалу. Мадам, попрошу вас продовжувати згідно зі звичною рутиною, ми лише задокументуємо.

Соколінський, Потоцька і Зємбінський мовчали. Зємбінському на гадку спадали різні погрози, але жодну не зміг би озвучити переконливо, стоячи на колінах голяка і з зап’ястями, прив’язаними до щиколоток.

Потоцька вагалась.

— Не роби того,— безсило буркнув Зємбінський.

Мадам встала, влупила його в лице.

— Здохнеш нахуй,— сказав прокурор.

Паличка Мадам пішла в рух. Зємбінський заскавулів.

— Я не можу на то дивитися, пане Якубе,— жалібно сказав Панталеон.— Так не має бути, християнин не має на таке дивитися, щоб жінка била чоловіка, навіть виблядка-фашиста, навіть такого, що не тільки фашист, але й прокурор. Та навіть журналіста не випадає бити, хоча журналісти — то найгірша сволота на землі, не гідна курвам капці чистити. Але не можна. Так бути не має, не такий порядок світу, пане Якубе.

Казав і відчував, як ворушиться лице брата-диявола, чув, як шепоче йому всередину черепа. Вбий її вбий. Зґвалтуй її зґвалтуй. Вбий її вбий.

Покарав брата-диявола за ті слова.

— Ти не мусиш дивитися. Зачекай за дверима,— відповів Шапіро.

Зачекав. Якубові вистачило чверти години. Мадам ішла за сценарієм, прокурор і редактор робили те, що в такій ситуації належало робити, Шапіро фотографував і не міг надивуватися винахідливости Мадам де Потоцькі. Старанно добирав кадри, щоби вийшло чимбільше світлин, на яких панове Зємбінський і Соколінський фігурують окремо, щоби можна було реалізувати один шантаж, не здаючи іншого.

— Зроблю десять копій кожного,— сказав Якуб, коли закінчив.— І заховаю в різних місцях. А зараз пані забере пана редактора і вийде звідси, бо я ще маю поговорити з паном прокурором.

Відчинив двері, покликав Карпінського.

— Пильнуй їх, поки не випускай.

Повернувся до кабінету. Посинячений і зв’язаний Зємбінський лежав на підлозі.

— Краще мене зараз застрель, бо я решту свого життя покладу на те, щоби тебе знищити, парху,— видихнув Зємбінський.

Якуб згадав про бажання Анни.

— Знаєш, як я тебе тут знайшов?

Зємбінський не відповідав.

— Анна мені сказала.

— Яка Анна, жиде?

— Твоя донька. Сказала мені, що ти сюди ходиш. Зробила собі ключ від твого кабінету, бачила знімки. Знає про тебе, педерасте.

— Я не педераст,— буркнув Зємбінський.

— Не знаю, яке в шановного пана визначення педераста, але я хіба п’ятнадцять хвилин тому бачив панського хуя в роті того писаки, шановний, тому тримаймося фактів.

— Чого хочеш?

— Відведеш мене до прем’єра. Завтра.

— Нащо?

— Хуй тобі до того.

— Завтра не вийде.

— Шкода, бо вже завтра будуть знімки,— просичав Якуб.— І якщо ти мене, пане, змусиш, то я подбаю, щоб ці фотографії побачив кожен політик, кожен журналіст, кожен суддя і адвокат Варшави. То зараз ви почекаєте тут із Панталеоном, а я займуся проявленням фотографій, а як усе буде готово і безпечно, то дам знати. Якщо мені що-небудь-станеться — фотографії підуть по людях, то ясно? Ясно?

— Ясно,— нарешті буркнув Зємбінський.

— Маєш при собі зброю?

— У кишені штанів.

Шапіро обмацав костюм Зємбінського, старанно повішений у кабінеті, знайшов малу нікельовану шістку, дістав із неї магазин, із магазина вилущив набої, кинув собі до кишені, зброю повернув на місце. У кишені піджака знайшов портмоне, у ньому кілька складених утроє аркушів канцелярського паперу. Розклав, проглянув. На них були надруковані на машинці довгі списки прізвищ, із коментарями біля кожного. Деякі були закреслені, біля інших — олівцем дописано кілька слів. Якуб заховав аркуші до кишені.

— Завтра рано я приїду сюди, ти візьмешся за телефон і домовишся про зустріч, бо звідси поїдемо просто до прем’єра.

— А якщо відмовить у зустрічі?

— То вже ти маєш думати, щоб не відмовив. Залагодь. Мене цікавить лише результат.

Вийшов із кабінету.

— З паном редактором ще поговоримо потім,— весело пообіцяв Соколінському, котрий перелякано сидів на підлозі, вже одягнений.

— А що зі мною, Шапіро? — запитала Анєля Кузнік, замотана в єдвабний шляфрок.

— Нічого тобі не зроблять.

— Зроблять. Навіть якщо не зараз, то він цього не забуде. І повернеться до мене, навіть коли тебе це перестане обходити. А перестане.

Якуб знав, що вона має рацію. Замислився, чи може їй допомогти, і по хвилі вирішив, що ні. Знизав плечима. То вже не буде його справа.

Кузнік похитала головою.

— Усі ви такі самі. Всі,— сказала йому.

— Усі люди такі, люба пані. Такими нас Господь Бог сотворив,— відповів Панталеон.— Нема добрих людей. Лише злі. Всі злі. Пані теж дуже зла.

Кузнік дивилась на Панталеона з ненавистю.

— Притримай мені цю веселу компанію через ніч,— наказав йому Якуб і вийшов.

Дощило. Виставив лице під дощ.

— Ненавиджу це місто. Ненавиджу цю країну,— сказав гучно.

Сів до авто.

Палестина, подумав. Треба їхати до Палестини. Там усе буде інакше. Ненавиджу Польщу. Треба їхати до Палестини.

Але наразі поїхав лише до дружнього йому фото-салону на Налевках. Залишив 35-мм плівку, заплатив сто злотих за роботу, десять копій кожного фото плюс дискретність, поїхав на Лєшно до паштетярні обідати, але замість обіду випив пляшку горілки.

Палестина. Треба їхати до Палестини.

Анна, подумав собі, сидячи за столиком.

— Мушу її побачити,— сказав.

— Але кого, шановний пане Якубе? — послужливо запитав Собенський.

— Маєш кокаїн?

Собенський негайно приніс. Якуб зужив, не подякував, бо нікому ні за що не мав дякувати, взяв згорточок із собою, випив каву і останній келишок горілки, одягнув пальто і вийшов, сів до авто і без жодних вагань поїхав просто до Анни на Жолібож, п’яний і збуджений наркотиком.

Мусив її побачити.

ז
Зайн

Полковник Адам Коц тієї-таки миті проїжджав урядовим «кадилаком» через Віслу, мостом біля Цитаделі, далі з’їхав на Модлінську і до Голендзьова, до казарм Резерву Державної поліції в старому Форті Слівіцького. У ті неспокійні часи той відділ був улюбленим дитям прем’єра Славоя Складовського, котрий особисто дбав про організацію, вишкіл та забезпечення загонів, слушно ставлячи на те, що насильство — найнадійніший метод погамування громадських заворушень.

У дитинці форту проходив вишкіл.

Але вишколювали не поліціянтів. Так, у дитинці було зо десять поліціянтів у синіх мундирах, котрі, втім, зараз виконували хіба роль інструкторів. На вишкіл збиралося кільканадцять десятків юнаків і чоловіків середнього віку у високих чоботах, темних бриджах і світлих одностроєвих сорочках, запнутих портупеями. Фалангісти під проводом Анджея Зємбінського. Деякі, зокрема й Зємбінський, на поясі над лівим стегном носили кобури.

Почали з простої гімнастики: змахи ногами, присідання, впасти-встати, нахили. Тренувалися завзято, не ремствуючи.

Коц вийшов з авто, до нього негайно підбіг поліціянт із трьома комісарськими зірочками на погонах, відсалютував і з абсолютною нещирістю служивого висловив вдячність за те, що пан полковник захотів удостоїти присутніх своїм візитом. Коц наказав продовжувати.

Після гімнастики поліціянти поділили добровольців із Фаланги на десять гуртків по кільканадцять у кожному, і кожен гурток по черзі рушив до зброярні в казармах, по зброю. Принесли карабіни, револьвери й автоматичні пістолети, розклали їх на заздалегідь приготованих столах, далі порозкладали щити під земляним валом, котрий потрібен був для затримування куль.

Поліціянти виклали теорію. Спершу показали, як працюють карабіни системи Маннліхера, котрі від відомих фалангістам мавзерів і мосінок відрізнялися тим, що для заладування замок у них не повертається, а просто відтягується назад і штовхається вперед. Інструктор пояснив, як ладувати зброю, як розряджати, коротко роз’яснив теорію прицілювання, далі перейшов до револьвера системи Наґана, ладування, розряджання, позиція для стрільби; нарешті прийшов час автоматичних пістолетів.

Спершу система Суомі, калібр 9 мм, з барабанним магазином; тоді система Томпсона, американський, під велику американську амуніцію .45, на два з половиною міліметра грубшу від німецької. Теорія, розбирання і збирання, ладування, позиція для стрільби, прицілювання і так далі.

Автоматичні пістолети особливо зацікавили полковника Коца, навіть не сама зброя, радше доктрина використання для придушення вуличних демонстрацій, бо для цього, зокрема, їх закупили. Випитував комісара-службіста про досвід використання такої зброї для придушення маніфестацій, а поліціянт не міг нахвалитись автоматичною зброєю.

— По-перше, вельможний пане полковнику, карабінові набої мають завелику пробійну здатність. Зазвичай у маніфестації стріляють з дистанції поміж сто і п’ятдесят метрів, набої часто проходять навиліт, небезпечні рикошети... Тут у нас пістолетні набої, абсолютно адекватні для вуличних дистанцій... Як пан знає, бо ж пан, певно, читав то в книжці полковника Ровецького про вуличні бої, перший залп завжди має бути в натовп, тоді другий у повітря, а психологічний ефект серійного вогню з кількох стволів набагато вищий від єдиного залпу навіть цілого загону.

До Коца підійшов Анджей Зємбінський у фалангістському мундирі, з томпсоном у руці.

— Пане полковнику, тут з боку панів поліціянтів якийсь опір, а я б дуже хотів, щоб нашим групам видали...

Коц підніс палець до вуст. Таємниця! Зємбінський стушувався, замовк, відійшли собі вдвох, відсунулися від решти учасників вишколу.

— Прошу пробачити, я ще не звик...— пояснював Зємбінський.— Панове поліціянти неохоче відгукуються на пропозицію видати нам автоматичні пістолети, хоч мають їх тут на місці п’ятдесят штук, а я дуже заохочую видати нам по одному для найважливіших ударних груп, тих, які скеруємо в місця, де випадає чекати опору.

— Залагодимо.

Зємбінський відсалютував і відразу відчув певну недоречність того військового салюту перед полковницьким мундиром Коца, перед його обвішаними орденами грудьми. Полковник ніяк не показав, що його це хоч якось обурило. Але, вочевидь, таки обурило.

Почали стріляти. Фалангісти вміли користуватись карабінами і револьверами, вправлялись охоче. Далі поліціянти почали вишкіл тактичний. Стрільба в русі, орудування багнетом, стрільба з-за перешкоди.

Полковник Коц побачив, що все йде згідно з планом. Фалангістам могло бракувати досвіду, але цей брак компенсували ідеологічною запеклістю, самовідданістю і агресією. Полковникові це страх як подобалося. Раніше був на вишколі відібраних для перевороту офіцерів, котрих тимчасово розквартирували в казармах 21 піхотного полку «Діти Варшави», того самого, у котрому сімнадцять років тому Якуб Шапіро бився з большевиками. Гідні довіри ідейні підпоручники та поручники, школені гідними довіри ідейними капітанами, працювали в ударних трійках, гідні довіри ідейні майори ткали складну систему порядкування тим організмом, створеним з єдиною метою — показати силу на тій еліті Республіки, котра чинить їй на шкоду. Для очищення Польщі. Для Великої Польщі.

Фалангісти дюґали багнетами напхані соломою опудала, дірявили щити чергами з поліційних суомі та томпсонів.

— Оце народжується нова Польща, сержанте,— сказав своєму водієві, коли сідав до «кадилаку».

— Так точно, пане полковнику,— відповів водій та подумав, що треба-таки емігрувати до Америки, мала рацію дружина. Треба чимшвидше зйобувати з Польщі.

Якуб тим часом заїхав на Жолібож і так само думав про еміграцію, до Палестини. Треба зйобувати з Польщі. Виїхати, будувати жидівську батьківщину, стати новим жидом, новою людиною, Маккавеєм. Мориц купує квитки. Їдуть, чи то пак летять. Летять до Палестини.

Однак тим часом повернув з Карпінського на Князніну і шукав будинку під номером 5.

Нарешті знайшов. Зємбінські мешкали у ставній міській віллі з ґанком, опертим на чотири пузаті колони, з великим арочним вікном, що вело на балкончик на даху того-таки ґанку, і з багатоскатним дахом, критим червоною черепицею.

Дістав іще згорточок кокаїну, вдихнув дрібку, виліз із «б’юїка», переступив через низенький парканчик із хвірткою, підійшов до дверей, подзвонив.

Йому відчинив чоловік, котрий не був Анджеєм Зємбінським. На ньому була атласна бонжурка, на шиї носив фулар, був помітно молодшим від Якуба, мав пещені долоні та зачесане брильянтином волосся.

— А ти, курва, хто такий? — запитав збуджений кокаїном Шапіро і тоді помітив Анну.

Стояла в глибині коридору в елеґантному скромному пенюарі та хустці, що не пасувала до нього, але захищала плечі від холоду.

— То мій наречений,— сказала просто, а Шапіро відчув у череві полум’я. Наглий наплив заздрощів. Хоч, можливо, то просто кокаїн так його пік.

— Пані, що то має означати...— почав чоловік у бонжурці, тоді Якуб його вдарив.

Удар був сильний і прицільний, чоловік у бонжурці впав непритомний, Якуб його переступив і рушив до Анни.

— Ти дійсно думаєш, що насильство — то якесь рішення? — запитала.

— Немає проблеми, яку б не можна було вирішити насильством.

— Що ти тут робиш?

— Приїхав до тебе.

— Моєму нареченому це не сподобається.

— А тобі?

— Мені сподобається.

Якуб повернувся, вхопив досі непритомного нареченого за комір, витягнув його на ґанок, замкнув за ним двері, повернув сувальду засову. Повернувся до Анни, повернув її, задер її пеньюар, розстебнув свою ширіньку. Анна сперлась ліктями на консольну в коридорі, розсовуючи порцелянові абищиці.

— Удар мене,— сказала.

Ударив раз, ударив другий, мала тверді, м’язисті сідниці, тоді міцно схопив її за бедра і зробив те, для чого до неї приїхав. За хвилину перебралися на підлогу, Анна сиділа на ньому.

Але не закінчив, бо засув на дверях гучно луснув і в розтворі постав Анджей Зємбінський у бепістському мундирі та зі зброєю в руці.

— Що то, курва, має означати?! — заверещав.

Коли під’їхав під будинок і побачив закривавленого невдовзі-шваґра, зразу збагнув, що то може бути політичний замах. Двері були замкнені, але тільки на засув, тож він просто їх виважив. Сподівався застати вдома Шапіро чи когось із його людей, хотів рятувати сестру і не сподівався, що побачить, як вона дико гарцює на жидівському боксері, поклавши одну долоню йому на груди, а другу — до рота.

Опустив зброю.

Шапіро зірвався, скидаючи з себе Анну, і то була помилка, бо ж Зємбінський не вистрелив би в нього, коли на його хуї сиділа Анна.

— Не стріляй! — закричала.

Вистрелив, але схибив, бо Якуб заплутався у власних штанах і простягнувся на землі. Але, падаючи, спромігся вихопити маленького бравнінґа з кишені піджака й націлився в Зємбінського, добре тямлячи, що в зброї немає набоїв.

— Не стріляй! — вдруге крикнула Анна.

Не вистрелив. Цілились один в одного. Зємбінський у мундирі, Якуб на спині на землі, зі штанами десь біля кісточок і обрізаним приладдям, що абсурдно стирчало поміж полами сорочки.

Анна стала поміж ними, пошарпана, з роздертим на грудях пеньюаром.

— Заховайте зброю,— попросила.

Обидвоє опустили пістолети. Якуб підвівся, однією рукою підтягуючи штани. За Зємбінським у дверях став наречений Анни.

— Що тут відбувається?

— Вона трахається з тим рейдом,— понуро сказав Анджей.

Наречений впав на коліна, ніби знову отримав правим джебом у підборіддя.

— Я знав...

— Гімно вам до того, з ким я трахаюся! — люто крикнула.

— Я ж тебе кохаю,— прошепотів наречений так жалібно, що знеохочений Шапіро аж застебнув штани.

— Бувайте, панове,— сказав і рушив у бік дверей, поволі, не спускаючи погляду з Зємбінського:

— Пошкодуєш,— буркнув брат Анни.

Шапіро широко всміхнувся.

— Ти що, вподобаннями в татка пішов?

— Га?

— Так і думав. От і хуй тобі в дупу, шановний пане.

Зємбінський не стріляв тільки тому, що не зрозумів. Зрозумів, уже коли Шапіро сидів у машині з заведеним двигуном і стріляти було пізно. Якуб тим часом перехилився на пасажирський бік, покрутив корбу, опустив шибку.

— Ідеш? — погукав.

Зірвала з вішака пальто, закуталася в нього і як стій, боса, лише з невідь-звідки взятою пляшкою коньяку рушила в бік Якубового «б’юїка». Анджей вхопив її за плече, вона його вдарила в лице розкритою долонею, відпустив. Наречений плакав, стоячи навколішки на підлозі.

— Вали звідси, дурню ти жалюгідний,— буркнув Зємбінський.

Невдовзі-шваґро не реагував, тому Зємбінський випхав його за виважені двері та пішов до своєї спальні скинути бепістський мундир і вдягти цивільний костюм, і в костюмі, збройно, вийшов у нічне місто з цілком конкретним планом.

Якуб рушив, із Козьмяна звернув ліворуч, на вулицю Камальдулів, що йшла понад Віслою, кермував мовчки, Анна також мовчала. Зробила великий ковток коньяку, подала йому пляшку, він теж випив. Заїхали аж до підкамальдульського кляштору, аж до адміністративних меж Варшави.

— Кляштор Володийовського,— сказала геть несподівано.

— Чий?

— Ну, Володийовського. Коли став камальдулом, це тут.

— Але хто такий Володийовський?

Придивилась до нього, перевірити, чи не жартує.

Не жартував.

— Ну, із «Трилогії» Сенкевича, полковник Володийовський. Не вірю, що ти не знаєш.

— Не знаю,— знизав плечима.— Про того вашого письменника я чув, Сенкевича, але не читав, то не для мене.

Вражено дивилась на нього.

— Це знаменито. Неймовірно і знаменито. Подобаєшся мені чимраз більше.

Якуб трохи прибіднявся, бо знав, що їй то сподобається, він знав, що прізвище Володийовського пов’язане з якоюсь важливою для поляків книжкою, але на цьому його знання теми справді вичерпувалося. Тому, хоч і прибіднявся, неправди в тому не було.

— А що з тим твоїм нареченим?

— Та нічого, а що має бути? Маю бути його дружиною.

— Спиш із ним?

Почала сміятися, дуже голосно, ніби почула найвеселіший дотеп, і не могла перестати. Аж згиналася зі сміху.

— Ну, саме з ним ні...— нарешті видушила.— Чекаємо з тим до шлюбу.

Дивився на неї люто і недовірливо.

— Серйозно. Іґнаци дуже побожний.

Повірив їй і вже знав, що в іншій ситуації розреготався б від ґротескности цієї ситуації, але зараз не міг сміятися.

— А з іншими?..— питав далі, сам вражений своїми словами і тим, що вони з собою несуть.

— А з іншими, то звісно. Як ото з тобою. Люблю кохатися, що ж тут поробиш.

За кляштором з’їхав з дороги на польову стежку, у хащі. Стискав руки на кермі. Не розумів, що з ним відбувається, у нього всередині. Він ревнував жінок. Рифку ревнував як вар’ят, а вона радо гралася з його ревнощами, коли вони ще були разом, і справжній кінець їхнього кохання побачила тоді, коли могла показатися на пару з чоловіком десь на публіці, а той чоловік через кілька днів не губив зуби, не мав зламаного носа чи руки, як то раніше бувало з тими, за чиєю допомогою Рифка хотіла покпити з Якуба.

Емілія, сама притлумлюючи свої ревнощі, не дозволяла йому ревнувати себе. Фліртувала з чоловіками, але він сумнівався, що вона з ними спала, бо хто був би достатньо відважним, щоб наставити роги самому Шапіро, але так чи так ревнощів не терпіла і всі їхні прояви завжди могла притлумити в зародку.

А тут, зараз, у зв’язку із цією дивною полькою щось йому палало всередині, у череві, розгоралось і крутило від самої думки про те, що хто-небудь може мати собі права на жінку, з котрою його, як йому самому здавалося, нічого, крім тілесних стосунків, не поєднує.

«Люблю кохатися»,— так вона сказала, а він уявив собі, як хтось інший робить із нею те, що він із нею робить, і ніби в мозку вибухнула артилерійська граната, і все побіліло від гніву, а за гнівом прийшла безпорадність. Виказати ревнощі — то виказати велику слабкість, яку Шапіро собі з жінками не дозволяв.

Не знав почуття гіршого, ніж безпорадність. Не почувався безпорадним двадцять років тому, коли сидів у ломжинському Червоняку, коли був битий і морений голодом, коли був переслідуваний, коли схуд на тридцять кілограмів, а по виході важив яких сорок п’ять і складався виключно з гніву і кісток, обтягнутих кволою сухою шкірою. Не був безпорадний в окопах під Стриєм, із чотирма останніми набоями в магазині мосіна проти шеренги большевицької кавалерії, а ще гірше — без жодної певности в тому, що напевно дістане собі нову зброю, коли думав, чи не повинен він зараз бути по той бік фронту. Бо нащо боронити панську Польщу з її ненавистю до жидів, коли в совітах жид міг бути ким хотів: комісаром, офіцером, міністром чи як вони там називалися. У совітів жид міг бути кимось, кого всі боялися, як Троцький. Зрештою, поляка Дзєржинського боялися ще більше.

Тож вагався, але не був безпорадний. Не був безпорадний ні на ринґу, ні коли тікав від поліції, ні коли бився на вулиці, ні будь-коли раніше в коханні, але був безпорадний перед її словами. Такою безпорадною людина почувається перед ураганом, лавиною, паводком.

Зупинився.

Вона схилилась до його застебнутого на один ґудзик паху, розстебнула, взяла до рота, а коли був готовий — сіла на ньому. Вхопила його за шию. Не протестував.

— Маленький хлопчик ревнує...— засміялась і вдарила його в лице.

Відповів їй, зойкнула від насолоди, взяла його пальці до рота, почала смоктати і рухатися на ньому.

Він не міг кінчити, зате вона кінчила кілька разів, зойкаючи і луплячи його в лице. Дозволяв їй. Не знав чому, або й знав, тільки що дивувався сам собі — дозволяв їй, бо дозволив би їй усе, доки буде в її тілі. А може, навіть доки матиме надію на те, що знову опиниться в її тілі. А потім вони мовчки сиділи поруч, дивились на чорні силуети дерев на темно-сірому, похмурому небі, пили коньяк, а коли закінчився — горілку, котрої кілька пляшок мав на задньому сидінні. Анна пила швидко і багато і здавалася геть тверезою, аж до моменту, коли раптом відчинила двері, виблювала, перелізла, щось белькочучи, на тильне сидіння і там згорнулась клубочком, пробурмотівши «додому»...

Тож він повіз її додому з виваженими дверима і там розбудив — вийшла, не прощаючись, хилиталась, хотів її поцілувати, але вона, розсміявшись, відіпхнула його, смерділа горілкою, а він тремтів, тому знову вжив кокаїну, прокинувся. Знав, що вже не піде спати, почекав, доки Анна непевним кроком дійде до дверей, і рушив уперед, і до ранку їздив освітленою тьмяними вогнями ліхтарень дощовою Варшавою.

Їхав повільно, кружляв Жолібожем, Маримонтом, Колом, Волею, з’їхав у бідне жидівське Середмістя, з жидівського — на Середмістя багате і польське, тоді на бідне і польське, Прага, Грохув, потім назад на інший берег, повернувся на Налевки, проминув свій дім, поїхав під паштетярню на Лєшно, пригадав собі про гроші та сам розсміявся власним думкам.

Пригадав собі про п’ятдесят тисяч доларів так, ніби пригадував забуту десь парасолю. Зупинився, двері були замкнені, але він мав свої ключі, відчинив, пішов на кухню, відсунув фальшиву кахлю п’єца, дістав пакунок, у якому лежали тісно зв’язані мотузкою п’ятсот банкнот із образом Бенджаміна Франкліна, вкинув пачку до ладника, поруч із великим бравнінґом, котрого він там зазвичай возив, і поїхав далі, залишивши паштетярню відчиненою. Вже все залишав за собою.

Поїхав Тломацьким, тоді знову на південь, під готель, у якому була Емілія з хлопцями, під бордель Рифки, але вже нікуди не заходив, не вилазив з автівки, просто їздив, тремтів, ослаблий від алкоголю, що розкладався в тілі, від кокаїну, що його потрохи постійно вживав, щоби триматися на ногах.

Затримався біля возика з ковбасками і з’їв, не дуже й слухаючи навіть нічні оповідки продавця про те, що курви прийшли, хотіли поїсти на дурняка, не дав, тоді одній дав за те, що зробила йому добре ротом тут у брамі, тягнула, пане, за одну сардельку, щоби потім другу з’їсти, ха-ха, що фараони були, що візник п’яний, що урки напосідалися, але пішли, що бачив, як одна велика дама самотньо їхала на задньому сидінні гарного лімузину. І так далі. Якуб глитнув останній шматок сардельки, заїв хлібом із гірчицею і повернувся до авто. Рушив, їхав далі. На сидінні біля себе поклав пістолет, тоді поклав пістолет собі на коліна, тоді тримав його правою рукою, тоді щохвилини приставляв його собі під бороду з пальцем на гачку і гадав, чи вистрелить пістолет, якщо авто підскочить на якійсь вибоїні, потім нагадував собі про синів і забирав руку, а тоді знову прикладав. Нагло мусив загальмувати, «б’юїк» зі скреготом спинився, Якуб відчинив двері та виблював недавно з’їдені сардельки.

Коли загасли ліхтарні, а Варшаву освітило сіре, слабке, розпорошене хмарами жовтневе сонце, Якуб зужив останню, саме для цього заощаджену дрібку кокаїну і поїхав на Бема, до вчительського дому, де пішов до оселі Мадам де Потоцькі.

— Домовлено? — запитав старого Зємбінського.

Той лише кивнув.

— У палаці?

— Не вийшло. Хіба неофіційно. Прем’єр снідатиме в Сімона і Стецького, можна скласти йому компанію.

— То поїхали. Але спершу — ще одна справа.

Підійшов до Соколінського. Редактор Соколінський завжди вигляд мав зганьблений і пригнічений, але зараз був жалюгідним навіть за мірками цієї категорії.

— Пане редакторе, чи «Кур’єр» — то антисемітська шмата?

— Слухняно доповідаю, пане начальнику, що ні,— сказав Соколінський, тремтячи від страху.

— То зараз я хочу, щоби ти, пане редакторе, раз на тиждень писав якусь статтю, у якій будеш антисемітизм слушно таврувати як найгірше людське відхилення. Ясно?

Соколінський квапливо кивнув.

— А якщо статті якось два тижні не буде — то ці чудові світлини підуть куди треба, ясно?

— Ясно, пане начальнику. І я запевняю, що якнайщиріше ненавиджу антисемітизм, бо...

Шапіро його вже не слухав, наказав Панталеонові відпустити писаку, нараз їхати до Рифки і там чекати дальших розпоряджень. Вийшли разом, учотирьох. Панталеон пішов на трамвай, редактор Соколінський сів на велосипеда і подумав, що боїться повертатися додому навіть більше, ніж боїться Шапіро, бо вдома йому доведеться якось пояснити свою цілонічну відсутність.

Два роки надалі писатиме статті, що таврують антисемітизм, не привертаючи до себе при цьому жодної уваги. У вересні 1939 року його просто на вулиці вб’є німецька бомба, і вже не буде редактора Соколінського.

Якуб і Зємбінський сіли до Якубового «б’юїка».

— Смердить тут, ніби пан тут тиждень розкладався,— буркнув Зємбінський, каналізуючи своє безсилля в беззмістовне зауваження.

— Тільки від учора. Або вже двадцять років як.

— І пан хоче в такому стані балакати з прем’єром?

— А що, з хуєм в дупі більше пасує?

Зємбінського ніби струмом вдарило, він замовк, повернувся до шибки. Його відчуття поразки було таке відчутне, таке болюче, ніби в груди забито цвяха. Ніби цвях йому в груди забив особисто цей нахабний жидівський бандюган.

Якуб хвилю подумав про те, у якому він стані, навалений кокаїном, отруєний продуктами розкладання алкоголю в череві, тоді пригадав собі список прізвищ у кишені піджака і почувся впевненіше.

Заїхав під Сімона і Стецького. Зємбінський запровадив Шапіро досередини з відчуттям, що на шиї йому зашморгується петля, котру вже ніщо не послабить. Жидівський бандит тримає в руках його соціальну смерть і ні на мить не завагається, тож Зємбінський або зробить йому послугу, або ж його вб’є, проте вбити його не було так просто, бо тоді треба було б убити ще світлини, а на цей випадок Шапіро добре перестрахувався.

Прем’єр сидів сам за столиком у порожній залі, яку спеціально для нього звільнили від гостей. Кельнери метушилися, під дверима стояли понурі функціонери Охоронної Бригади.

Генерал Феліціян Славой Складковський був худорлявий, середнього зросту, ріденьке сиве волосся зачісував назад, носив густі вуса, що стирчали йому з-під носа, і рівні густі брови, так що трохи нагадував маршалка Пілсудського, до котрого ціле життя намагався стати подібним, проте цілком слушно не мав ілюзій щодо того, що коли-будь міг би стати йому рівним. Вираз обличчя мав такий понурий, ніби досконало тямив, що в людській пам’яті його ім’я залишиться хіба завдяки назві вистави просто неба. За комір мундира з генеральськими зубатками заткнув велику полотняну серветку і саме намагався з’їсти яйце в сорочечці, насадивши його на виделку.

— Пане прокуроре! — втішився, побачивши Зємбінського, і жовток крапнув йому на серветку.— Сідайте, панове, поснідайте зі мною.

Зємбінський кисло привітався, збентежений. Прем’єр проковтнув яйце, набив на виделку друге. Жовток розлився по тарілці. Прем’єр скривився, невдоволений, і вмочив у жовток шматок хліба. Кокаїн додавав Якубові певности, тож він потиснув руку голови уряду і відрекомендувався.

— То я вже, з вашого дозволу, тікатиму, пане генерале, а пан Шапіро має справу до пана...— пропищав Зємбінський і відчув, як його лице палає від сорому.— Залишу вас.

— Але ж...— пробелькотів генерал із повним ротом їжі, але Зємбінський поклонився і втік, переслідуваний здивованим поглядом кельнера, котрий саме ніс для нього приладдя.

Прокурор вийшов на вулицю, вдихнув свіже повітря і нараз пригадав собі зашморг на шиї. Мав іти додому, але спершу пішов до Святої Анни, сів на лавці та намагався попросити в Бога пробачення за свої незліченні гріхи, але тоді подумав, що, може, не варто дуріти. Згадав собі про копію проскрипційного списку, яку носив у кишені піджака, потягнувся до гаманця, списку не було. Подумав, що Шапіро його забрав. Залишивши йому, як остаточне приниження, пістолет, його улюблену нікельовану FN шістку, але без набоїв.

Шапіро, жидівський апаш, котрий зараз завдяки йому снідає з прем’єром.

Вийшов з костелу під дощ, спіймав таксі, повернувся додому на Жолібож і застав там виламані двері. Зайшов досередини. У передпокої на підлозі лежала його донька, напівгола, накрита плащем, і спала, легенько похропуючи і по-дівочому делікатно виповнюючи коридор запахом перетравленого алкоголю. У кінці коридору в англійській обшивці, що вкривала стіни, виднілась дірка, у якій кримінальний прокурор, котрий у цьому тямив, миттю розпізнав отвір від кулі.

Подумав, що його життя розпадається на клапті, а все хіба тому, що донька його ненавидить.

Або тому, що не було у світі речей, які збуджували його більше, ніж приниження і паплюження біля ніг жінки, тільки Мадам де Потоцькі вміла робити так, щоби член прокурора Зємбінського реагував згідно з призначенням. У присутности звичайних курвів тіло прокурора не прокидалося.

І чи було це причиною вважати, що він служив Польщі гірше, ніж ті, що здатні були вдовольняти свої еротичні потреби в інший спосіб?

Проминув доньку, не будячи її, піднявся по сходах до свого кабінету, сів за великим і чорним, як його гріхи, ебеновим бюрком, відімкнув замкнену на ключ нижню шухляду і дістав стос еротичних світлин із фантазіями з текстів барона фон Захер-Мазоха, переглянув їх без збудження, хіба з ностальгією, з якою ми подеколи дивимося на світлини з кращих часів, котрі минули так незворотно, що навіть спогади про них видаються фальшивими, після того кинув їх у відерце для паперів і підпалив. Скрутилися в полум’ї, почорніли і згасли.

Подумав про інші папери, котрі повинен спалити, глянув на броньовану вогнетривку шафу, у якій їх було повно. Подумав про людські життя, до котрих вони були свідченням, відбитком, про людські слабини, помилки, людську негідність, котрі містилися в тих документах, про людські надії та страхи, котрим ті документи були причиною, про владу, яку вони йому давали, величезну владу над стількома могутніми людьми, але недостатньо могутніми, щоб розірвати зашморг, що його той простак-боксер без матури затягнув йому на шиї.

— Бог з нами, хуй з ними,— пробурмотів під носа старий корпоративний тост, але й він уже не викликав у ньому того відчуття слушности прийнятого вибору, що колись.

«Хуй з вами всіма»,— написав на аркуші канцелярського паперу, тоді потягнувся до шухляди по пуделко набоїв калібру 6,35 міліметра, заладував один до магазину, набив пістолет, тоді відразу, без вагання, приставив собі до скроні та вистрелив — миттю, щоби втекти від страху, від усього, що могло би змусити його завагатись, від розчулення, від тремтіння руки, від того, що не зможе натиснути на маленьку металеву пластинку, котра, своєю чергою відпустивши прихований під замком курок, вирішить питання його життя і смерти.

Тому вистрелив умлівіч, щоби втекти від непевности, і йому вдалося, втік.

Літані пірнув з-над Вісли на Жолібож, мало не торкнувся землі, глянув запаленим оком у вікно дому Зємбінських, побачив тіло прокурора, роззявив пащу, і заспівав, і побачив його піснею.

Постріл розбудив Анну. Розплющила очі, хвилю ще не тямила, де вона, хто вона і в якій ситуації перебуває, тоді по черзі розпізнала дім, себе і щонайменш принизливу ситуацію. У роті їй цілком пересохло, голова лускала, але пригадала собі, що її розбудив постріл, що то був не сон, а постріл — то річ, яку треба перевірити навіть із препаскудним похміллям. Небезпека. Встала. Попри похмілля, була ще п’яна. Пам’ятала, що гук пострілу долинув згори, на ватяних ногах піднялась на поверх, побачила відчинені двері батькового кабінету, увійшла, Єжи Зємбінський сидів на кріслі, його прострелена голова лежала на стільниці, руки безвольно звисали до землі. На стіні, на підлозі кров.

Анна виблювала жовч із порожнього шлунка.

— Ну, то про що мова, пане Шапіро? З’їж щось,— запросив тим часом прем’єр, ковтаючи чарку і запиваючи кавою.

Шапіро придивлявся до сніданку. Торкався виделкою тремкого яйця в сорочечці, аж нарешті пробив, і жовток розтікся тарілкою. Не хотілося їсти.

— Можна закурити?..

— Кури, пане.

Закурив. Затягнувся. Цигарка смакувала, а водночас викликала найделікатнішу тінь нудоти, десь на дні шлунка.

— Ну, у чому справа?

— Ви посадили Капліцу до Берези.

Складовський здивувався.

— Як то посадили? Які ми? Кума Капліцу? До Берези? За ті його бандитерки? За чинш із Керцеляка?

— Не знаю, за що, пане генерале.

— Хоч би за що там було... Старий мужик, пілсудчик, бойовик — і в Березі за якісь там дурниці, що йому жидки платять? Так не годиться...

— Ти в нас прем’єр, генерале.

Складовський насупився ще сильніше.

— Я й сам уже не знаю. Я ж мусив те підписати.

— Мабуть, таки підписав, генерале.

— Мусили мені підсунути.

— Так то вже далі буде. Наших будуть садити до Берези. Крім тих, котрих повбивають під час перевороту.

— Ет, що ти дурні плітки повторюєш...— махнув рукою прем’єр.

Шапіро дістав забраний у Зємбінського проскрипційний список, поклав його на столі біля філіжанок із кавою, мисочок з повидлами і маслом, кошичка з випічкою і тарілки вудженини. Складковський витер пальці об серветку, одягнув окуляри, переглянув список.

— Що це?

— Проскрипційний список. Прошу особливо приглянутися до приписів олівцем.

— Александра Пілсудська, інтернування, якщо опиратиметься — на місці. Славек, запропонувати гонорове самовбивство. Якщо відмовиться — на місці. Мосціцький, на місці. Пристор, на місці,— вголос прочитав Складовський.

— Ти, пане генерале, також у цьому списку. З іншого боку.

— Складовський. Примусити до письмовці декларації підтримки замаху. У випадку відмови — на місці,— прочитав прем’єр.— Звідки це в пана?

— Забрав у Зємбінського. Притиснув його. Тому він мене сюди відвів.

— Чим ти його притиснув?

— Моя справа.

Складовський замислився.

— А який це має зв’язок із Капліцою в Березі?

— Контроль над Північною дільницею перейняв Радзівілек. Заступник Капліци. Домовився з П’ясецьким і Озоном, дав їм гарантії, що наш і польський пролетаріат не рушиться в ніч перевороту. Не буде вуличних боїв, як у двадцять шостому, ніхто не буде їм перешкоджати. З Капліцою в Березі все забезпечено. Вулиця не повстане. А якщо Капліца повернеться, жоден переворот не пройде. Не з нашими людьми на вулицях. Бо ми вже не перший рік валимо фашистів, як хочемо.

— Ну, це правда, я розумію. Але чому пану на цьому взагалі залежить?

— Бо я Капліці винен — це по-перше. По-друге, як ти сам гадаєш, яке нам буде життя в державі, якою керує П’ясецький? Як у Гітлера. Або й гірше. Бо німці, як відомо, принаймні культурний народ.

— Своєю дорогою П’ясецький теж у Березі був сидів, у тридцять четвертому. І якось йому там ці фашистські бздури з голови не вибили. У кожному разі, зараз зателефоную до Камалі-Курганського, заберу Капліцу до Варшави,— вирішив Складовський.— Вишлю авто особисто по нього.

— До Берези? Пане генерале, ти його тільки дискретно звільни. Я вишлю когось із моїх людей, авто Капліци. Так буде безпечніше. У пана забагато ворогів.

— У мене?

— У міністерстві. Хтось же пану ті документи підсунув.

— І то правда. Згода. Але ти, пане, дай мені якусь візитівку, чи що. Бо мені ж треба потім якось із паном могти зв’язатися.

— Пан точно має телефон Рифки Кій, генерале.

— Що то має означати?

— Ми знаємо, що пан генерал там бував. Досить буде зателефонувати. Я буду там, на телефоні.

Прем’єр смикнув вусами, нічого не сказав.

Шапіро встав, так нічого й не з’ївши, незграбно вклонився прем’єрові, той також підвівся, подав Шапіро жирну від масла долоню. На вусах мав жовток.

Шапіро повернувся до авто і відчув страхітливо велику втому. Тож поїхав до Рифки.

Усі померли, а я живу.

Вилазячи сходами, що ведуть до Рифки, Якуб щокілька сходинок мусить відпочивати. Думає про всі бої свого життя, про ті миті, коли він бачить, як у суперника закінчується повітря, тоді Якуб черпає зі своїх резервів енергії, лівою, лівою, розбити захист, зіпхнути на канати, правою, ще борониться, тож розкрок, правий серповий у черево, влучає болюче, тож захист суперника рефлекторно переноситься вниз, тоді лівий у ребра, селезінка, вибити решту повітря з легенів, захист суперника вже низько, у м’язах Якубових рамен і живота ще є запас ходу, вони ще скорочуються, стегно, барк, нарешті кулак вистрелює ніби з лука, Якуб закінчує правим серпом у щелепу, кінець.

А зараз іде по сходах і не вміє, ріже в легенях.

Забагато цигарок. Давно вже — жодного тренування.

Вже не боксуватиме, вже не битиметься, звісно що.

Нарешті піднявся на відповідний поверх, натиснув на клямку, двері були замкнені. Постукав. Йому відчинив Панталеон з обрізом у руці.

— Нині зачинено? — запитав Шапіро.

— Я вирішила, що так буде краще,— відповіла Рифка.

Не стояла за баром, сиділа у кріслі, курила пахітоску, попивала коньяк.

— Мушу відпочити. Панталеоне, візьми авто Капліци і їдь до Берези-Картузької. Знаєш, де то?

— За Кобрином десь, пане Якубе?

— Знайдеш на мапі. Скажеш на КПП, тобі мають видати Кума. Я говорив із прем’єром. Якби щось не грало — знайди апарат і зателефонуй сюди.

— Ну, то я з божою поміччю, пане Якубе, рушаю в дорогу.

— Візьми собі якогось другого шофера в поміч, їдь без зупинок, хіба заправитись. Привези сюди Кума якнайшвидше.

— Я би Муню взяв... Але не можна.

— Не можна. Їдь. Я мушу відпочити. Мушу проспатися.

Панталеон одягнув пальто і робітничого картуза, вийшов на вулицю, залишивши обріз на барі. За хвилю вже спіймав таксі та наказав завезти його до вілли Капліци на Мокотув. Попри тривалу дорогу, таксист не хотів заплати.

— Пане добрий, тобі в мене завжди безкоштовно! — запевняв і кланявся з непідробною повагою — і не менш непідробним і погано прихованим страхом. Обидва почуття Панталеон вважав за цілком йому належні та — очевидно — однаково приємні.

Постукав у двері Капліци. Відчинила донька, люб’язно привітались, вона його впустила досередини, де в кухні — бо, попри багаторічне багацьке життя, вона так і не звикла до вітальні — сиділа Марія Капліцова.

— Пане Карпінський... Ну от, догрався вже мій, догрався, на каторгу забрали.

— Я мушу авто взяти, пані Капліцова. Привезу вам його додому, пані Капліцова.

— Та бери, пане, пощо мені авто, як я ті автомобілі геть не шаную.

Старша донька подала йому ключі. Глибоко, з повагою вклонився, вийшов, сів до «крайслера» і рушив на схід.

— Мориц був,— тим часом сказала Рифка, все ще стоячи в себе за баром.— Залишив для тебе конверт.

— Ти його точно відкрила, то можеш не прикидатися, ніби не знаєш, що в ньому.

— Квитки на літак. Для тебе, твоєї гарної жінки і солоденьких діток. На завтра на ранок. Двадцять чотири години.

— Йди нахуй, Рифко. Мені треба поспати.

— Накрапаю тобі валер’янки.

Накрапала, Якуб заховав квитки до кишені піджака, зброю поклав під подушку, випив валер’янку, пішов до однієї з кімнат, вклався і заснув. Снилось йому, що б’ється на ринґу з великим і товстим боксером, вищим від нього на дві голови, котрий важив зо двісті кілограмів та цілий був зі складок сала. Якуб бив з усіх сил, але сало амортизувало навіть найсильніші удари, великий товстий боксер гучно сміявся, а тоді перетворився на Венеру з Віллендорфу, величезну, безлику, зате наділену великою чорною пащею.

Над ринґом у нічному небі возносився Літані, його палючі очі — ніби позиційні світла аероплану.

Якуб кричить, вже спить, але однаково кричить.

По хвилині хтось постукав у двері. Рифка взяла обріз, визирнула у вічко, якусь хвилю вагалася, чи відчиняти.

— Я чула, що там хтось є,— сказала Анна.— Пустіть мене.

Рифка глибоко зітхнула, повернула ключ у замку, відімкнула дебелий засув, відчинила, постановивши собі, що краще зіб’є цю паршиву суку на винне яблуко, але не буде ховатися за замкненими дверима, зробить усе віч-на-віч, на це її вистачить. Бо та зарозуміла панська полечка нічим від неї, Рифки, доньки невідомих батьків, не краща.

Анна стояла на майданчику в порваному пеньюарі, закутана в плащ, і трусилася. Була з похмілля, обличчям стікав макіяж, від неї смерділо перетравленим алкоголем і блювотою. Рифка відчула жалість. Відступила, щоб не заступати дорогу. Жестом запросила досередини.

— Треба заплатити візникові,— кволим голосом сказала Анна.

— І це ніби я маю платити?..— вжахнулась Рифка.

— Я не взяла грошей, батько застрелився...

Рифка зітхнула. Мала охоту спустити нахабну засранку зі схотів, але подумала про Якуба, котрий спить у сусідній кімнаті, посадила Анну в одне з крісел, у яких зазвичай сиділи дівчата, що чекали клієнтів, а сама вийшла на вулицю, заплатила візникові та повернулась нагору.

Анна й далі сиділа там, де Рифка її посадила, і далі вигляд мала як жертва всіх кар єгипетських. Рифка взяла її, напівпритомну, під руку, запровадила до жіночої лазнички, посадила на табуретці, напустила до ванни води, всипала ароматної солі, поставила Анну на ноги, роздягнула. Анна дозволяла робити з собою все. Рифка допомогла дівчині залізти в купіль, тоді повернулась до вітальні, добряче хильнула коньяку, поставила воду на каву і зготувала дівчині сніданок — яйця, хліб, кава, конфітури.

— Чому я це роблю? — запитала сама себе, щиро здивована. Вона ж терпіти не могла ту польську курву.

— Для Якуба, ідіотко, ти це і робиш. Бо він хотів би, щоб ти це зробила,— сама відповіла на своє питання.

Занесла сніданок дівчині до лазнички.

Тим часом Ян Капліца, званий Кумом, сніданку того дня не їв. Стояв на парадному майданчику Місця ізолювання в Березі-Картузькій. Стояв у самих кальсонах, босий, із куксою лівої руки, перемотаною вже бруднуватими бинтами. Дощило. Тремтів від холоду. Біля Капліци рівною дволавою стояли інші в’язні, українські активісти, комуністи, кілька ендеків, кілька злющих лівих журналістів, спекулянти, кілька бундівців, усі також в самих кальсонах, усі без вироків, тільки з адміністративним рішенням.

Виступав Камаля-Курганський.

— Цей індивід, такий собі Капліца, варшавський бандюган, засраний комуніст, уявив собі, що мене, коменданта інспектора Юзефа Камалю-Курганського, можна шантажувати. Отож вищезгаданий індивід Капліца вислав свого зарізяку до квартири моєї тітки Аделаїди, котра мешкає у Варшаві. І хотів мене шантажувати, що як йому тут не буде добре — він мою тітку скривдить. Можете собі таке уявити, падло, виблядки, паскуди?

В’язні табору мовчали.

— Вас питаю!!! — гарикнув Камаля-Курганський.

Знову мовчання. До лави в’язнів підійшли кілька поліціянтів, палиці пішли в рух. В’язні почали кричати, що не уявляють.

— Я дуже тішуся тому, що зібране тут стерво не уявляє собі чогось настільки нечуваного. Але Камалі-Курганського не вийде шантажувати, чуєте, пиздюки? Не вийде!

Поліціянти рушили в бік дволави в’язнів.

— Чуємо, пане коменданте,— крикнули в’язні.

— А знаєте чому, гімно ви людське?

— Не знаємо.

— Бо я в сраці маю, чи жива моя тітка Аделаїда! Про мене, тітка Аделаїда може поплисти слов’янською Віслою аж до самого Вільного міста Гданська! До сраки мені тітка Аделаїда! Єдине, що не до сраки,— то наша люба батьківщина, котру такі засланці, як ви, хочуть знищити. І я вас, курва, від цього відучу! Маєте слово польського офіцера, гниди! Лягай!

В’язні попадали на багнисту землю. Капліца теж, але з однією рукою і ослаблий не міг зробити це так швидко, як належало. Йому допоміг поліціянт, вальнувши палицею під коліно. Капліца, падаючи, підперся свіжою куксою, рикнув із болю і зомлів. Привели до тями биттям. Крізь бинти сочилась кров.

— Вставай.

Встав, як і решта.

Далі Камаля-Курганський загадав плазування в болоті, тоді копання траншей, які належало зразу закопувати. Поліціянт подав Капліці лопату. Капліца, ледве стоячи на ногах, показав свою куксу. Поліціянт гримнув його кулаком у лице, Капліца долілиць повалився в болото.

— Лиши його, катюго! — крикнув один із в’язнів, молодий, із вигляду двадцятикількарічний хлопець.— То старий чоловік! І з ампутованою рукою.

Юнака теж побили.

— Бий мене, хую,— простогнав Кум, лежачи на землі.— Лиши хлопця. Я кращий поляк від вас усіх разом узятих, але я старий бандит і маю кров на руках.

Поліціянт копнув Капліцу по ребрах.

— Копай, копай. Я тут маю бути, я один. Не ті хлопці. Я винен. Вони не винні.

— Рукою будеш копати, стерво,— наказав поліціянт.

— Встати! — гаркнув Камаля-Курганский.— Пан Капліца зараз не в найліпшому стані. То ми пану Капліці знайдемо легше заняття, ніж копання. Треба спорожнити цистерну з гімном!

Нечистоти з лятрин у Березі в’язні відрами зносили до великої цистерни, розміщеної біля огорожі табору. Цистерну треба було регулярно спорожнювати, переливаючи тими-таки відрами до кінного бочковозу, стоячи по коліна, а то й по пояс у гнилому гімні.

Поліціянти відвели Кума до місця роботи, зіпхнули його в цистерну і кинули відро.

— Хуй вам всім у дупу,— сказав Кум.— Кум Капліца не буде черпати гноївку.

Тож було биття, йому зламали кілька ребер, тоді голого, бо кальсони порвалися, ще коли його били палками, і вкритого гімном вкинули до карцеру.

Стукіт.

— Я є.

Стукіт.

— Я є.

Стукіт.

*

Усі померли, а я живу.

І вона живе, а я не знаю, хто вона.

Я сиджу біля вікна. Гризу хліб із маслом. Беззубими яснами гризу хліб. Не знаю, де мій протез. Дивлюсь на вулиці Тель-Авіва.

Арабський хлопець із возиком, на возику старі меблі. Або стилізовані під старі, громадяться ніжки з гнутого дерева і смугасті оббивки фотелів і канап.

Я його тут уже бачив. Нічого не змінюється.

Автомобілі. Жовтий «фіат», білий «пежо», жовтий «мерседес». Майже чую їхні клаксони.

Під газетним кіоском побожний жид у чорному халаті курить цигарку, чогось чекає. Схожий на Наума Бернштайна, його тіло поділене, ніби когут на капарот. Його минає дівчина в зеленому мундирі, на спині чорний карабін. Світле волосся.

Не знаю, чи гарна, чи ні, вона спиною до мене. Майже бачу, як хитає стегнами. Майже бачу, як іде.

Тиша. Крізь вікно не проходять жодні звуки.

— Я нічого не пам’ятаю, не знаю, що було потім, нічого.

— Довго будеш вдавати, що не знаєш, хто я? — питає.

Сидить біля мене, на кріслі. Вона стара, дуже стара.

— Я собі пригадала, що то була за Магда. Магда Ашер, так? Була така дівчина, досить гарна. Ти з нею навіть спав, як і зі всіма гарними дівчатами з нашої дільниці. Ти собі вигадав, що той бідний хлопець, котрого ти вбив, зустрічався з Магдою Ашер, так? Що з нею прожив життя?

Я не слухаю. Не відповідаю на це.

— Ідіот...— пирхає.

— Коли ми виїхали з Варшави? — питаю я.

Дивиться на мене, її сталеві очі — як люфи карабінів. Ніби мала мені щось сказати. Але не каже. Тільки знизує плечима, відвертається. Кладе в холодильник грудку твердого сиру, сальцесон, недбало загорнутий у пергаментний папір. Уже причерствілу буханку ховає до хлібниці.

Дивиться на пухкий стос аркушів біля машинки. Я дописав.

Те, що далі, не має бути написане.

— Я не знаю, як ми дістались до Тель-Авіва...— кажу непевним голосом.

Дивиться на мене. У мене досі широкі плечі боксера, хоча решта тіла обм’якла, ніби старий сир, лиса голова, обвисле підгорля, руки вкриті пігментними плямами. На правій руці ледь видимі гебрейські літери תװמ, мем, вав, вав і тав, смерть, смерть, смерть, смерть.

— Ти собі вигадав, що ти хтось інший і десь-інде, чи не так?

Арабський хлопець із возиком, на возику старі меблі. Або стилізовані під старі, громадяться ніжки з вигнутого дерева і смугаста оббивка фотелів і канап. Вирізана з газети фотографія, оправлена в рамку від святого образу, почеплена на стіну.

— Ти Якуб Шапіро. І ти тут. Тобі вісімдесят вісім. І ти тут зі мною.

Нагло знаю. Постійно знав, але зараз знаю нагло, ніби хтось увімкнув світло в темній кімнаті, нагло я бачу все, про що досі лише знав.

Рифка. То вона. Чому Рифка? Де Емілія? Дивлюся в стіну.

Рифка встає, стогне, відкриває запнуті штори. Живемо високо, на восьмому поверсі. Сірі квартали, будинки, великий став. Ставом плавають качки. На вулиці запарковано кілька автівок. Два маленькі «фіати», стара «Варшава», «шкода». Пастельні кольори. Далі якісь дерева, якийсь костел.

Став тутешні називають «Мароко». Це я знаю. У кварталі живуть переважно шахтарі, дивно говорять польською, ніби якимось сленґом, часом чую крізь двері, але їх не зустрічаю, я вже десять років не виходив із цієї квартири.

— Ми не в Тель-Авіві,— кажу, сам не знаю чому.

— Ти був королем Варшави. Два роки.

Знаю, що був, двадцять три місяці королювання, але нічого не пам’ятаю.

— А потім?..

— Ну, от як думаєш?

Потім чорна діра. Нічого. Пустка.

— Емілія була заслабка. Для ґетто. Паняночка. Не мала шансів.

— Заткнися...— шепочу, хоч мав би кричати.

— Сам заткнися, Якубе. Я задовго мовчала. Все це йобане польське життя мовчала. Бавилась у твій цирк. У тебе були польські документи, пам’ятаєш?

Нічого не пам’ятаю.

— Не хочеш пам’ятати. Але ж ти був знаний, великий Якуб Шапіро, панисько, треба було тікати з Варшави, але для цього ти був надто гордий. На тебе донесли, і ти опинився в ґетто, як і всі. Пам’ятаєш ґетто?

Нічого не пам’ятаю.

— Великий урка Якуб Шапіро в поліцайському картузі, з шевроном Jüdischer Ordnungsdienst на плечі. Повалений, п’яний бугай із палицею на поясі. Пам’ятаєш?

Нічого не пам’ятаю. З трудом піднімаю долоні, затикаю вуха. Але все чую.

— Пам’ятаєш, пам’ятаєш. Тільки вдаєш, що ні. То я нас витягла з Гетто, я! Про це теж забув?

— Мовчи, прошу, мовчи...— шепочу.

— Не буду мовчати. Надто довго мовчала. То я нас порятувала, скурвий ти сину. Ти був для цього надто п’яний. І надто грубий. Лінивий. Я взяла решту грошей і купила для нас вихід. Пам’ятаєш? У сорок другому, ще до Grossaktion.

Нагло з’являється думка, страшна думка, вибухає в голові, пече, пульсує сліпучим білим світлом.

— Де хлопці?..— питаю.

Рифка починає сміятися.

— А де, курва, мають бути? — кричить.— Там, де всі!

Нащо я живу? Нащо вона живе? Я все затикаю вуха руками, але все чую.

— Я їх не хотіла. Не хотіла Емілії. Хотіла тільки тебе. І тільки на нас двох вистачило грошей і золота, розумієш? Вони лишились.

Даниїл. Давид. Пам’ятаю їхні маленькі тіла. Біле палюче світло вибухає в мене під черепом, стікає в черево, скручує нутрощі. Даниїл. Давид.

Ми на пляжі над Віслою. Не знаю, який зараз рік. Їм сім, можливо, вісім років. Стоять по коліна у воді, викупані в гострому липневому сонці, пражить. Хлюпаються, кричать, пирхають. Я лежу на спині, на рушнику, відчуваю, як на моїй шкірі висихають краплі води. Даниїл біжить до мене, кричить «тато!» і кидається на мене, мокрий і холодний, і лежить на мені, такий мокрий і холодний, гусяча шкірка піднімає прозорі волосинки на його тілі, його тоненькі рамена можу обійняти пальцями однієї долоні. Даниїл тулиться, я гладжу його по мокрому волоссю. Ревнивий до батьківської любови Давид по хвилі прибігає до мене, його теж пригортаю, їхня шкіра торкається моєї шкіри, обоє лежать на мені, тоді починаємо дуркувати, хлопці пробують мене перемогти, сідають мені на руки і кричать, що я маю здатися, я здаюсь, мене перемогли. Ніколи я нікого так не любив і не любитиму, ні до цього, ні після, я люблю їх любов’ю, що могла їх урятувати, але не врятувала.

Мориц залишив квитки на літак для Якуба й Емілії в Рифки і поїхав до своєї скромної оселі, де його чекала Зося. Показав їй квитки. Довго тримала в руках, вивчала так, як побожний жид вивчає Тору.

— Їдемо,— сказала нарешті.— Їдемо.

Обійняла його. Поцілувала. Пішли до ліжка і кохались, думаючи про нове життя, тоді лежали, курили цигарки, тоді встали з ліжка і, не вдягаючись, голими повечеряли, тоді повернулись до ліжка і знову кохались. Квитки лежали на нічному столику, а вони, обійнявшись, розмовляли.

Розмовляли притишеними голосами, ніби то була таємниця, обговорювали собі все, що знали і що їм здавалося, ніби знають, про життя в Палестині, говорили про все, очікуючи важкої праці, але передовсім були сповнені надії. Говорили про дітей, які в них народяться вже там.

Зося була непомалу збуджена візією польоту аеропланом і випитувала Морица, чи він знає, яким вони полетять. Мориц відповідав, що хіба «локгід електра», але не був певен. Тоді, пригорнувшись одне до одного, заснули, а тоді їх розбудив тріск вибитих дверей.

Мориц прокинувся на секунду занадто пізно. Потягнувся по зброю, вхопив, не зміг вистрелити, бо дві кулі з астри Анджея Зємбінського вдарили його в груди, а одна в чоло. Та, що вдарила в чоло, як і попередні кулі, калібру 7,65 мм, знищила лобні частки мозку Морица Шапіро, і вже не було Морица Шапіро, і Мориц Шапіро навіть не знав, що сталось, останнє, що відчував,— то страх, а страх — це не знання, це рефлекс тіла. Коли ж Морица Шапіро не стало, то ніби його й не було ніколи. Залишились ті, хто пам’ятав про нього, і я про нього пам’ятав, про мого брата Морица, але моя пам’ять про Морица — то я, а не Мориц. Мориц був, але зникнув, а коли зникнув, то назовсім. Ніби його ніколи не було. Нічого не лишилося, тільки тіло, а тіло теж зникне, то недовго, почало зникати враз зі смертю, бо тіло — то впорядкування матерії, а не матерія, і його порядок закінчується смертю. З нічого в ніщо.

Зося кричала, але недовго, бо четверта куля вдарила їй у голову, і Зося також зникла, за якусь частку секунди, перш ніж насправді зрозуміла, що трапилось, що відчувається і чому вона не полетить літаком до Салонік. І не було вже Зосі Бейлін, котра не змогла стати Зосею Шапіро, ані отримати нове прізвище та ім’я в Палестині.

— Анджею, ти не казав, що дівчину теж... Така гарна...— тихо сказав один із людей Зємбінського.

Мав ім’я і прізвище і свою історію, але то неважливо. Важливо, що з хвилини, коли вбив Зосю Шапіро, вже ніколи не перестав про неї думати і думав про неї ще кількадесят років, а тоді помер.

— Могла б не дерти горло. Валимо,— відповів Зємбінський, придивляючись до тіл. Відчував сатисфакцію, палючу сатисфакцію, доповнену помстою. Підійшов до нічного столика, взяв квитки, придивився, сховав до кишені.

Вийшли.

А я спав. Спав цілий день, спав, коли вбивали мого брата, спав лихим сном. І збудила мене щойно Рифка.

— Мориц помер,— сказала просто.

Я дивився на неї, не розумів, а тоді зрозумів.

— Як?..— нарешті витиснув.

— Зємбінський. Зося теж. Застрелив їх. Нині вранці.

— А я спав...

— Спав,— відповіла без тіні жалю.— Тут та твоя польська курва. Прийшла за годину після тебе, з бодуна, ледве жива. Спить. Старий Зємбінський застрелився.

Я сів на ліжку і так сидів, згорблений, у кальсонах і майці, дивився на неї і відчував, як ці слова проникають у мене, як торують у мені глибокі коридори. Мориц. Зося. Мертві. Квитки. Палестина. Не полетять. Зємбінський. Щелепа і горло боліли, ніс був закладений.

Пам’ятаю, що встав, Якуб устав, усе мовчав, одягнув штани, одягнув на плечі шлейки, взув черевики.

Мориц. Мертвий.

— Мушу зателефонувати,— сказав голосом, якого вона ніколи від нього не чула, ніби позбавленим життя.

Пішов до порожньої вітальні, взяв слухавку, зателефонував до «Французького», попросив покликати Емілію до телефону. Зачекав, притискаючи слухавку до вуха, вслухаючись у шум, а в черепі йому пульсувало біле, розпечене світло. Рифка подала йому аспірин і склянку води.

— Еміліє? Спакуй себе і хлопців. Я приїду по вас. Так. Їдемо на летовище. Так. Маєш гроші за кам’яницю? Так. Вилітаємо завтра вдосвіта, до Салонік. Не кажи хлопцям, бо буде істерика. Переночуємо на летовищі. Ні, ні, Еміліє. Мориц мертвий. Знаю. Немає часу. Важко. Так. Я по вас приїду.

Поклав слухавку. Надія є.

— Так просто виїдеш? — запитала.— До Палестини? І ким там будеш? Звичайним жидком? Відкриєш крамничку?

— Іди нахуй.

— Мусиш знайти Зємбінського. Мусиш його вбити.

— Нічого не мушу. Не хочу вже нікого вбивати. Принаймні не тут. Мушу виїхати з цього проклятого міста. І забрати хлопців. Далеко звідси. Далеко від Польщі. Там, де Польщі нема і не буде.

— І дозволиш, аби йому це просто пішло плазом?

— Рифко, маєш пістолет?

— Маю.

— То йди і вбий сама. Ти також вмієш натиснути на гачок.

— То був твій брат.

— Але вже його немає. Не воскресне.

— Відчитай над його труною кадіш. І вбий Зємбінського.

— У сраці мені кадіш, Рифко. Хай рабин читає, коли хоче. Бога нема. Нічого нема. Ніякі чари не повернуть Морицу життя. Нема Морица.

Я був спокійний, Якуб був цілком спокійний, не підвищував голос, говорив безбарвно, як радіодиктор.

— Маєш чисту сорочку? — запитав.

Мала кілька в шафі, завжди напоготові, якби було треба. Два різні розміри. Для Якуба і для Капліци.

— Хочеш блакитну, білу чи в смужку?

— Байдуже.

Глянула на його костюм, на краватки, що висіли в шафі, подала йому блакитну сорочку, бордову краватку, все було як зазвичай. Вдягнувся, зав’язав краватку. Костюм, сірий, з англійського габардину, був трохи вимнутий, але на те вже не зважав. Однаково в Палестині буде потрібне інше вбрання. Мориц казав, що там ніхто не ходить у костюмах, штанів і сорочки досить. Але куди тоді ховати пістолет? Можна в кишеню штанів, але ж незручно.

Мориц. Мертвий. Морица нема. Якуб нічого не відчуває.

— Вес вет заан міт ійо?[46] — по хвилі запитала Рифка.

Вперше після пробудження щось відчув.

Подумав про неї, про те, як смакує її шкіра, як у неї входить, як її наповнює.

Мориц. Мертвий.

Квитки. Палестина.

— Вус’і міт ійо?[47] — безвиразно відповів.

— Ти ж у неї закохався, Якубе. Я ж це знаю. Чи ти думаєш, я сліпа? Думаєш, нащо я її тут прийняла? Та ж для тебе.

Дивився на неї, спокійний, ніби відрізаний від реальности, дивився і мовчав. Витримала його мовчання.

— Ну і?..— запитав нарешті.

— Залишиш її? Залишиш її, щоби виїхати до Палестини?

— Ти мене питаєш, Рифко, чи я зможу бути чоловіком? Рифко, хто, як не ти, знає, що зможу. Ін ві азо кен ах заан а манкбіль![48]

Не відповідала. Знала, що має рацію. Знала, що зможе й як зможе. Зрозуміла, що це зник її останній шанс затримати його тут, біля неї, навіть із його Емілією і дітьми. Вже знала, що виїде. Що зникне з її життя. А вона не може поїхати з ним. Не може покинути Варшаву.

— Не хочеш її побачити? — запитала, почуваючись так, ніби сама собі видирає нутрощі з живота. Пляшка вина, яку клієнт колись хотів засунути їй у дупу, клієнт, за котрого тоді відсиділа на Сербії, видавалась їм чимось доволі буденним порівняно з тим, що з нею відбувалося зараз. Того фраєра зарізала ножем. Якубові не зробить нічого злого. Не зможе. Хотіла б, але не зможе.

Але влучила в ціль.

— Де вона?

— У кімнаті Каськи. Спить.

Пішов до неї. Справді спала, скулена в дивний клубочок, гола, тільки до пояса накрита ковдрою — її біла шкіра, її розкидане пошарпане волосся, її довгі пальці, її худеньке тіло... Хотів лягти біля неї. Роздягтися. Поцілувати її в шию, як їй подобалось найбільше, лизати її, цілувати, а тоді притиснути всією своєю вагою, встромитися в неї, всунути палець їй до рота...

Відвернувся, вийшов із кімнати, тихо замкнув за собою двері. Рифка стояла у вітальні.

— Ідеш? — запитала.

Знизав плечима, вийшов на майданчик, збіг по сходах, залишаючи її за собою, ніби вона зникла, ніби її ніколи не було.

Подумав про те, як були в Берліні. Про те, що могли виїхати до Нью-Йорка, що навіть мали там якісь зачіпки через Радзівілка, котрий тримав контакт із Меєром Ланським, а Ланський шукав міцних жидів, Якуб був би ідеальний, бо без знайомств, підлеглий особисто йому, тому цілковито лояльний. Тож мав би таку само роботу, як у Варшаві, так само гарні авто і костюми. Міг би навіть боксувати. Може, міг би тільки боксувати? Ще кілька років дав би раду. Та й мови якось навчився 6.

Зрештою, мова для його фаху не була найважливішою. Можна й без мови, достатньо кулаків і сміливости.

Немає Нью-Йорка. Є Палестина. І те добре. Чимдалі від Варшави, чимдалі від цього проклятого, затхлого, просмердженого багном, гімном, часником і ладаном міста. Чимдалі.

Вийшов на вулицю, сів до «б’юїка», глянув на годинник. Мав іще достатньо часу. Здивовано виявив, що раптом повернулось дихання, ніби зникли цигарки, вжитий кокаїн, випитий алкоголь. Нове життя. Життя нове.

Тоді на вулицю Пія XI виїхав червоний «крайслер» Капліци. За кермом сидів Панталеон. Якуб вискочив зі свого авто, підбіг.

Панталеон заглушив двигун, виліз. Сам також справляв враження заглушеного, ніби позбавленого пального, котре досі його підганяло.

— Кум помер, пане Якубе,— сказав.

Якуб зауважив, я зауважив тіло Капліци на задньому сидінні авто. З-під Панталеонового плаща виднілися босі брудні стопи.

— Мені його видали, як тільки заїхав. А їхав я без перерви. Був уже ледь живий. Хотів їхати до шпиталю, але той наказав їхати до Варшави.

— Ти їхав туди і назад без нічлігу?

— Спав, тоді мій брат чував і дивився на дорогу моїми очима.

— Взяв щось?

— Краплю горілки для сили і порошок, аби не спати. Кум написав для тебе замітку на диктофон, пане Якубе.

— Що?..— не зрозумів.

— На ту диявольську машину, пане Якубе, що записує голоси. Пан бачив. Ну, в машині. Послухай, пане.

Шапіро сів до «крайслера». Всередині паскудно смерділо гімном. На задній, головній канапі лежали рештки Капліци, Якуб розклав крісло, сів.

— Цілу дорогу їхав у цьому смороді?

— Сморід завжди можна витримати, добрий Господь Бог дав людині такі сили, пане Якубе. Сморід — то нічого. Сморід не рана, сморід не хвороба, сморід не розпач. Можна витримати.

Восковий валик був уже закладений на диктофон. Якуб зняв із ручки бакелітову лійку, котра була водночас мікрофоном і слухавкою, пересунув голку на початок валика, переставив перемикач із DICTATE на LISTEN, пустив струм.

— Ніхто мене ніколи не записував, але зараз я можу говорити, і то запишеться тут на машину. Мене звати Якуб Шапіро, я варшавський боксер, мені тридцять сім, народився дванадцятого травня тисяча дев’ятисотого року у Варшаві, тут прожив ціле довге життя. Мою маму звали Дора, тата звали Янкель...— озвалась машина власним голосом Якуба і замовкла, зашуміла.

Пригадую собі, як ми це начитували, коли їхали з Капліцою після бою до «Метрополю», так недавно, Муня кермував, я тоді побив у барі журналіста Зінґера, до того придивлявся Соколінський, тоді ми поїхали до Рифки, як завжди, Муня, Кум і я.

— Кубусю, то я, Кум,— з динаміка почувся голос Капліци, слабкий і шурхітливий.— Коли будеш це слухати, я буду вже неживий, такий собі голос із позасвіття, вважай дух. Я помираю. Я слабкий і помираю. Я був лихим чоловіком. Великим грішником. Скривдив багато людей. Але зараз твоя черга. Будеш королем цього міста, але пам’ятай...

Якуб вимкнув диктофон.

— Кум іще далі говорив,— сказав Панталеон.

— Але мені далі слухати не треба. Треба віднести його до Рифки. Тоді маєш поховати наші автівки.

— Так точно, пане шефе.

— Я тобі не шеф, Панталеоне. Вже ні. Завтра рано мене вже нема. Лечу до Палестини.

— Так точно, пане шефе.

Панталеон зняв із Капліци свій плащ, розклав на хіднику, тоді без жодних зусиль витягнув тіло Кума з «крайслера» і поклав на плащ. Якуб зауважив загорнуту в брудний бинт куксу плеча. Отак падають королівства і гинуть королі.

На плащі занесли тіло Капліци Рифці під двері, Якуб постукав. Рифка за хвилю відчинила, не знімаючи з ланцюжка.

— Знову ти? — здивувалась. Мала його вже ніколи не побачити, проте знову побачила за яку чверть години, ніби вони були підлітками-коханцями, котрі можуть тричі за день розбігатись і обіцяти одне одному любов до гроба.

— Відчини,— наказав Якуб.

Відчинила. Побачила тіло Кума. Зрозуміла.

— Отак і повернувся Кум з Берези... Заносьте.

— Занесли.

— Покладіть тут, хочу обдивитися.

Стала над трупом і пригадала собі, як він забрав її, дванадцятирічну, з лодзької вулиці, як замкнув її, дванадцятирічну, у кімнаті на Колі, як приходив до неї, дванадцятирічної, і що з нею, дванадцятирічною, робив, як потім віддав її до борделю.

— І ось ти лежиш, а я стою, виблядку, і по заслузі.

Плюнула, плювок упав на брудне, мертве лице Кума.

Панталеон побожно попрощався, ніби то не слина Рифки, а свячена вода з ксьонзового кропила поблагословила труп Капліци.

— Заберіть його до котроїсь кімнати,— наказала Рифка.

Забрали.

Якуб глянув на годинника. Ще є час.

— Панталеоне, ти мусиш убити Радзівілка,— сказав.

— Так точно, пане шефе.

— Знайдеш його?

— Якщо ти кажеш, то я знайду.

— Рифко, зателефонуй йому, скажи, що маєш для нього гроші за наркотики. Зроби так, щоб він прийшов особисто.

— Він не тупий, Якубе. Вишле Тютчева, або Муню, або взагалі якогось босяка.

Визнав її рацію. Бо мала рацію. Панталеон сім разів прокрутив барабан наґана, перевіряючи, чи всі камери заладовані, на що вдоволений Якуб аж розсміявся, відчував, що це востаннє кпить із товариша, котрий перевіряє зброю. Карпінський іще взяв із Рифчиної кухні великого різницького ножа, ключі від «крайслера» і вийшов.

Рушив у нічне місто. Брат-диявол шепотів своє, але Панталеон не слухав. Був натомлений, а водночас пробуджений від кокаїну, дороги, голосу брата-диявола, збуджений уявленням про те, що йому належить зробити.

Нагорі Якуб обійняв Рифку. Незграбно, неґречно, вона теж не хотіла, щоб він її обіймав, не обійняла навзаєм.

— Будеш мати спокій. Панталеон його знайде і вб’є.

— Ти маєш піти з ним.

— Я вже достатньо навбивався. Панталеон собі зарадить.

Вивільнилася з його обіймів. Не хотіла.

— І що потім?

— Панталеон лишиться. Займе місце Кума.

— Краще за мене знаєш, що Панталеон не займе місце Кума. Ти міг би. Він — ні. Хтось інший прийде на його місце. Панталеон підкориться кожному, хто матиме достатньо сили. Не дай боже, якомусь полякові.

— Кум теж поляк.

— Та який там із Кума поляк. Нормальний чоловік, як ми.

Якуб подумав про нескінченне насильство. Панталеон уб’є Радзівілка. Радзівілек уб’є Панталеона. Кров потече. Літані співатиме, щасливий, тією піснею приглядатиметься до людей.

Тоді до передпокою вийшла Анна, заспана, загорнута в не свій, зате дуже нескромний пеньюар, у якому Якуб і Рифка відразу впізнали одне з робочих убрань Касі.

— Якби ти шукала роботи, я маю для тебе вакансію,— Рифка сказала це з виразно чутним вдоволенням.

Анна знизала плечима, підійшла до Якуба, що сидів за баром. Поклала руку йому на спину.

— Забери мене звідси. Поїхали кудись. Прошу.

Шапіро глянув на годинник.

— За вісім годин я вилітаю з Окенця. Лечу до Палестини і ніколи не повернувся. Тому не можу тебе нікуди забрати.

Зморщила ніс, ніби мала розплакатись, але не розплакалась.

— Досить. Забери мене звідси.

Якуб глянув на Рифку. Рифка повернулась до нього спиною. Не хотіла, щоб він бачив, як вона плаче. Якуб підійшов до неї, свідомий того, що зараз направду бачить її востаннє. Поклав їй руку на плече.

— Бувай, Рифко. Завжди буду тебе кохати і пам’ятати,— шепнув і сам засоромився власним словам, аж йому нутро скрутило від їх нудотного звучання. Так сильно хотів щось сказати, аж сказав те, що казати найгірше.

— Іди нахуй, Якубе. Проклинаю тебе, твою жінку-жидівку, твоїх дітей-жиденят, твою польську курву, твою засрану Палестину і пам’ять твого брата. Проклинаю тебе.

Відвернувся, взяв Анну за руку, вийшли. Прокльон завис над його, над моєю головою, над моєю головою, на віки вічні, на завжди, на ніколи. Проклинаю тебе, твою жінку-жидівку, твоїх дітей-жиденят, твою польську курву. На віки вічні. Біле, палюче, пульсуюче світло в голові, палить, ніби має пропалити череп, шкіру і волосся, ніби я маю зникнути, спопеліти в тому білому пломінні.

За вікнами на вулиці Пія XI Літані перекочувався в повітрі, збуджений і неспокійний. Співав.

Анджей Зємбінський вийшов із оселі Морица вдоволений і щасливий, але відчував, що йому мало. Сів до свого «мастера», поїхав пити в Оазу, пив довго, балакав з курвами, з однією нарешті пішов до кімнати на годину, але випив стільки, що в нього не встав, тому вони просто лежали, притулившись, а повія розповідала йому банальну історію власного життя, не соромлячись драматичних деталей своїх люмпенпролетарських перипетій та сімейних подробиць співжиття всіх цих Гань, Кась, Стасів, Янків і Кшиштофів, усієї людської мерви, історії котрої не цікавили навіть вуличних музикантів, що співали балади про кохання Якуба і Рифки. Нарешті, знуджений, заснув.

Ніхто не співав балад про полковника Коца. Полковник Коц не був цікавим чоловіком і тим часом думав саме про це — про те, який він нецікавий, нудний, позбавлений харизми службіст. Думав про це, їдучи на зустріч із маршалком, викликаний до нього в нагальній справі. Був смутний. Але все мав надію, що нова Польща, котру він із маршалком хотів створити, дасть йому надію на краще життя. На справдешнє життя. Котре хотів цілком посвятити цій новій Польщі.

Покрутився в палаці, відсидів своє по передпокоях, все більше і більше повнячись побоювань, аж нарешті його запросили, зайшов, клацнув підборами, став по команді «позір». Окрім маршалка, на зустрічі був також прем’єр, присутність котрого заскочила Коца геть зненацька. Сісти його не запросили.

— Ну, кого я бачу,— буркнув маршалок.

Коц нервово шморгнув носом. Прем’єр Складовський мовчав.

— Я тут дізнаюся від пана прем’єра, що хтось хоче робити переворот! Хто б не пускав такі плітки, полковнику, заслуговує процесу в справі державної зради! Маю надію, що з паном це не має нічого спільного! — гаркнув Ридз.

Коц швидко позбирав думки докупи.

— Пане маршалку, я ніколи...

— Мовчати, полковнику! Пане, ти за це відповідаєш! І морально, і законно, і взагалі, і перед батьківщиною і!.. Відповідаєш!

— Так точно!

— Пане, йдеш у відставку з проводу Озону! Ти для того так годишся, як гімно для вечері! І кінець занять з Фалангою, з тими гімнярами. То ясно?

— Так точно! — викрикував Коц і відчував, як навіть з відстані в кілька метрів до його лиця долітають крапельки слини, котрі в надлишку вилітали з рота маршалка з кожним криком.

Прем’єр Складовський встав.

— Чи правда, що в Голендзінові відбувається впоряд цих опришків?

— Слухняно доповідаю, пане генерале, що це неправда! — гаркнув Коц, дивуючись, як це питання йому ставить прем’єр, котрий водночас міністр внутрішніх справ, тобто й очільник Державної поліції, у розпорядженні котрої перебували голендзінівські казарми.

— Розхід,— буркнув Ридз.

Коц вийшов із кабінету маршалка і відчув чисту, конденсовану ненависть, ненависть, найгіршу з усіх, бо безсилу.

За секунду двері кабінету маршалка відчинились і з них визирнув Ридз, вийшов на коридор.

— Що то має бути, курва твоя мать? — буркнув тихо.— Славой приходить до мене з нашими проскрипційними списками?

— Перепрошую, пане маршалку.

— Ти мені тут не перепрошуй, а припильнуй, курва твоя мать, щоб там зробили порядок і всіх на раз-два замели до Берези.

— Фалангістів?

— Ні, ксьонзів пробощів. Ясно, курва, що фалангістів.

— Усіх?

— А скільки їх там?

— Сто п’ятдесят.

— Ні, чоловік тридцять замкни, а решта від страху поховається.

— Але ж то має пройти через міністерство...

— Хуй воно має пройти. Зателефонуй Бєрнацькому, скажи, що висилаємо транспорт, тоді їдь до Голендзінова і кажи поліціянтам арештувати тих гімнярів, запакуй всіх до якогось автобуса з супроводом і через Бєрнацького передай, щоб Камаля їх кілька місяців потримав.

— Жодних паперів?

— Жодних, жодних документів, сліду не має бути.

— Так точно. П’ясецького теж?

— Ні, П’ясецького лиши. Нащо мають через нього дерти горло.

— Так точно.

— Ну, Адасю, не бійся, все буде добре,— маршалок раптом заговорив більш лагідним тоном і навіть ляснув Коца по плечу.— Як стану президентом, дам тобі МВС, і так однаково наведемо лад. Треба буде просто ще почекати. А в сороковому почнемо порядкувати по-своєму. Що наспіх — те насміх. Ну що, добре?

— Так точно.

— Розхід.

Коц поїхав просто до Голендзінова. Багато думав про те, як через три роки зміниться Польща, коли Ридз стане президентом. Як наведуть лад. З усім. Як народ об’єднається і, об’єднаний, рушить в одному напрямку, всі свої зусилля докладаючи для досягнення величі.

У Голендзінові йому не треба було ні паперів, ні юридичних підстав. Знав досконало, що в Польщі мундир, еполети і прізвище важать більше, ніж бюрократія. Поліційний сержант просто не уявляє, як можна відмовитись виконувати наказ полковника Коца, котрий був, зрештою, полковником Коцом, тож виконав наказ без жодних питань, хоча Коц не мав права віддавати йому такий наказ. Бепістів заарештували без жодного опору, зламали хіба кілька ребер, два пальці та вибили кілька зубів.

Коли через чотири дні тридцять переляканих бепістів потрапили в зубці машини Камалі-Курганського, комендант не був задоволений. Волів мати за в’язнів жидів і комуністів. Але був також польським офіцером і наказ для нього був обов’язком, а обов’язок для нього був питанням чести. А що накази мав зрозумілі, то взявся за хлопців П’ясецького з усією віддачею та професіоналізмом.

Зрештою, не минуло й трьох років, а Камалю-Курганського заарештувало гестапо і вислало, ще під фальшивим прізвищем, до табору в Освенцімі, одним із перших етапів. Тим само етапом до Освенціму їхали комуністи, чимало з них — по кількох відсидках у Березі. Впізнали його ще першого дня.

І розірвали. Німцям-вартовим була велика втіха. Нічого від Камалі-Курганського не лишилося, не було навіть що поховати — він порозлазився попід нігті тим, із кого колись знущався. У цьому немає жодного сенсу, так просто було.

Панталеон швидко знайшов Радзівілка. У тому теж не було сенсу, але щось таке просто трапилося.

Радзівілек пив у Ґляйшмітки, і пив як хтось, хто має місто, а то й цілий світ, біля своїх ніг. Не зауважив Капліцового «імперіала», що переїжджав Окопову з Панталеоном за кермом, але Панталеон зауважив нахиленого над лядою Радзівілка в мундирі Стрілецького Союзу, а біля нього — Муню і Тютчева.

Панталеон звернув на Дику і припаркував «крайслера» далі, під Цирком, чи то пак під будинком для безхатьків під егідою альбертинців. Пригадав собі, як провів тут три місяці 1924 року, зразу після того, як утік зі справжнього цирку, і як потім його з нічліжки викинули, як він зламав руку, носа і три ребра священникові, котрий намагався вигнати з нього брата-диявола за допомогою екзорцизму.

Усміхався тим спогадам.

Заховав до кишені плаща револьвер, до іншої кишені — ножа, вийшов, пішов під кнайпу Ґляйшмітки і чекав. У кнайпі не було вбиральні, за потреби ходили в сусідню браму, і саме там чекав Панталеон, захований за зломом муру. Паскудно смерділо, але Панталеонові сморід ніколи не вадив.

Першим прийшов Муня. Коли розстебнув штани і дістав із кальсонів свій причандал, щоби висцятись, Панталеон підійшов до нього ззаду, лівою рукою затулив йому рота, правою засадив ножа в нирку, висмикнув, знову засадив, висмикнув, засадив. Біль від вістря, що пробиває нирки, нищить клубки нервів та заховані там артерії, паралізує дослівно, велика долоня Панталеона на роті Муні потрібна була хіба на те, щоб його тримати. Забитим поміж ребра вістрям і лівим раменом Панталеон збив Муню на коліна, тоді знову дістав вістря і широким, швидким ударом розтяв йому горло, перерізаючи артерії, вени, глотку і гортань, глибоко, аж вістря скреготнуло по хребту. І не відпускав.

— І так усе й закінчується, любий товаришу, закінчується тим, що то я тобі перерізаю горло, як свині, а не ти мені,— шепнув йому на вухо.— Таке твоє щастя, що цим стражданням ти відкупив усі свої гріхи, твоя кров омила тебе з гріхів твоїх, і ти помираєш, товаришу, невинним.

По кількох секундах Муня був уже мертвий. Панталеон із християнського милосердя і поваги до померлих заховав Мунин причандал до ширіньки, затягнув тіло на подвір’я, заховав за дерев’яним курником і повернувся до свого скритку.

Не сподівався, що Радзівілек піде слідами Муні, але так воно сталося. Доктор, певно, не зауваживши зникнення Муні, пішов посцяти, але коли розстебнув штани від мундира, відчув більшу потребу, тож зняв їх разом із кальсонами і скорчився від напруги, опираючись однією рукою об мур. Панталеон уже було думав рушити в його бік, коли це хтось іще ввійшов у браму.

— Йди нахуй, я тут серу! — закричав Радзівілек.

— Муня не вєрнулся...— сказав Тютчев.

— Певно, пішов додому. Вали звідси!

Тютчев повернувся до бару і пив далі, самотою, читаючи свою поезію.

Докторові Панталеон і не думав виказувати милосердя, на яке раніше здобувся щодо Муні. Панталеон і його брат-диявол добре пам’ятали всю ту наругу, що над ними чинив Доктор.

Радзівілек помирав довго, біля тіла Муні, з так само спущеними штанами, що їх Панталеон йому не підняв, бо пам’ятав також про дівчат Рифки і про те, що вони витерпіли від його рук. Нарешті показав іще живому Радзівілкові його відрізаний прутень, тоді вбив його, витер руку об його мундир, забрав у нього пістолет і пішов до Ґляйшмітки, до бару. Став біля Тютчева.

Той відірвав погляд від книжки, глянув на Панталеона, зауважив кров на його вбранні, здригнувся, ніби хотів дістати з кишені пістолет, але завмер, знав, що не встигне.

— Лиши,— муркнув Панталеон.— Вже по них. До тебе я нічого не маю.

Сам вирішив пошкодувати Тютчева.

Тютчев покрутив головою, замовив чай і повернувся до читання.

Панталеон вирішив, що день на це заслуговує, тому дозволив собі два келишки горілки, закусив оселедцем і пішов додому, не повертаючись до Капліцового «крайслера», бо мешкав неподалік, на розі Милої та Любецького. Зі світла в оселі зробив висновок, що його дружина ще не спить. Втішився на цю думку.

На жаль, вона зустріла його криками про те, що не знає, де він кілька днів валандався, що коли за нього виходила, то був непитущий, а зараз постійно смердить алкоголем. Панталеон до криків охоти не мав, тому вхопив її за карк і затягнув на кухню, розклав на столі, після чого, трохи п’яний, взявся розстебати пасок.

Дружина Панталеона знала, що її чекає. Биття, сильне, довге, до крові, до потрісканої шкіри, аж поки захекається. Потім іще, можливо,— що гірше,— не менш болючі для неї любощі.

Тож випросталась і глянула на нього.

— Колись мені мама казала, що хоч який би ти був, то принаймні не п’єш. А зараз ти такий само пияк, як і всі інші.

Панталеон і не слухав, що вона говорить, бо слухання жінок здавалось йому навіть тупішим, ніж слухання співу птахів. Тож дружина Панталеона Карпінського вхопила кухонного ножа і вбила його Панталеонові в горло, і влучила досконало.

Коли дивився, ще стоячи і тримаючись обома руками за горло, на калюжу крові, що все розросталась на підлозі, подумав, що такою і є Божа справедливість, що він помирає саме так, як нещодавно убив двох людей.

— Тільки диявол нас засудить — прошархав його вустами брат-диявол, і тоді Панталеон помер.

Коли упав лицем до землі, дружина Панталеона Карпінського розсунула його довге волосся, що збігало з тімені на лице брата-диявола. Той ворушив сліпими вустами. Вбила в лице ніж, раз, другий, довго дзюбала лице диявола-брата на потилиці Панталеона Карпінського, аби впевнитись, що вони обоє вже неживі. Тоді вгамувалася, відмилась від крови і перепорпала його кишені, шукаючи гаманця. Коли знайшла, то врадувалась його чималому вмісту і рушила до міста святкувати цю небуденну ніч, пригадувати собі довоєнні часи, коли була ще гарна і молода, а чоловіки ласо дивились на неї.

Тих часів так і не пригадала, бо то було давно і не зовсім правда, але таки забавлялась востаннє — вона і ті, котрим щедро платила Панталеоновими грішми. Знайшовся навіть аматор її тлустуватого шістдесятирічного тіла, котрий доставив їй немало задоволення на лавочці в затишному закутку скверу на Мурановській площі.

Потім над ранок нетвердим кроком поверталась Милою до квартири, де й досі лежав Панталеон — так спокійно, як лише мертві можуть. На Милій о тій порі вже стирчали хіба типи... навіть не підозрілі, а радше очевидно бандитські, але Панталеонова Карпінська вважала себе недоторканною, принаймні поки дільницею не розійдеться звістка про смерть її чоловіка.

Над Милою возносився Літані, а коли Панталеонова Карпінська проминула перехрестя Заменгофа, кашалот із палючими очима пірнув поміж стінами каньйону чотириповерхових кам’яниць, роззявив чимширше свою кашалотячу пащу, вхопив огрядну Панталеонову, всмоктав і глитнув, перетравив, а тоді вивів її із себе брунатною, розсотаною повітрям хмарою відходів, як одного дня глитне і висре нас усіх.

Літані також дивився в інше місце, як Анна з Якубом сідали до Якубового «б’юїка», як сідаємо, як їдемо до дому Зємбінських.

— Мій батько застрелився,— каже Анна.— Анджей мене вб’є.

Якуб мовчить. Я мовчу. Відчуваю, як щось у мені тріскає, знаю, що треба квапитись, поки це щось не трісне в мені остаточно. Знаю, що всередині вона каже більше. Знаю, що всередині, у своїй голові, каже ще «Не залишай мене. Лишися зі мною. Відправ їх до Палестини і лишися зі мною». Але вголос вона цього не скаже.

Паркуюся під віллою Зємбінських, заходимо всередину.

— Він там далі, лежить на своєму бюрку з простреленою головою.— Анна показує сходи на поверх.

Не знаю, що маю їй казати. Що мене не обходить смерть її батька? Що вона мене, власне, тішить? Вона теж не здається зляканою. Цілує мене, тягнеться до моєї ширіньки, хочу їй відмовити, але не зможу.

— Лишися зі мною,— шепоче, коли я вже в ній. Шепоче так тихо, що я не можу цього чути.

Вкладає мені палець до рота.

Я відриваюсь від неї, застібаю штани. Сидить напівгола, у коридорі на секретері, у шухлядках котрого, певно, лежать щітки для одягу, чи пасти для взуття, чи приладдя для життя, чи щось подібне — благеньке і непотрібне. Дивиться на мене. Мовчить. Не залишай мене, каже її мовчання. Не йди. Мовчання гучніше, ніж будь-який крик.

Відвертаюся і рушаю. Хочу з нею лишитися. Хочу того більше, ніж будь-чого іншого на світі.

Хочу. Йду. Крок за кроком, ніби щойно вчуся ходити. Йду. Хочу повернутися, але вже не можу. Вже не вийде повернутися. Виходжу з вілли Зємбінських. Перед віллою стоїть «шевроле» Анджея Зємбінського, перед «шевроле» стоїть Зємбінський, у руці тримає пістолет.

Де моя зброя?

Малий, плаский кольт, який я завжди ношу при собі, лежить під подушкою в кімнаті Рифки.

Не взяв зброю, чому не взяв зброю?

Великий бравнінґ лежить у сховку авто, біля пачки стодоларових банкнот. В обох повні магазини, у моїй зброї завжди повний магазин і порожня камера. І жодної зброї при собі.

Зємбінський дивиться на мене, але не піднімає руки з пістолетом. Тож я іду в бік авто спокійним, але впевненим кроком, іду, кров шумує, ніби щойно зійшов з ринґу після другого рунду важкого спаринґу. Іду. Дивиться на мене тупим поглядом. Минаю його, не вистрелив мені в лице, може, вистрелить у спину, але не стріляє. Просто минаю його.

— Я застрелив твого брата. І його курву. А зараз застрелю твою курву,— каже мені з-за спини, але не стріляє. Не повертаюся.

Сідаю в авто.

Зємбінський не дивиться на мене. Йде додому.

Я можу дістати пістолет зі сховка. Вийти і застрелити його, перш ніж зайде до неї.

Маю на це три секунди. Зможу. Не схиблю. Але якщо його вб’ю, то піду до неї. А якщо побачу її ще раз, то не поїду на летовище. Лишуся з нею. Маю врятувати її життя, вбити її брата, але не роблю цього.

Вмикаю стартер, чітко чую, ніби заповільнено, як обертається вал, як рухаються циліндри, нагло іскра, запал, двигун працює. Вже. Нагло знаю, що момент, поки я міг її врятувати, минув. Анджей Зємбінський заходить до свого дому, вдома його чекає Анна.

Я не вмію від’їхати. Знаю, що вже пізно, що не встигну, але ж маю спробувати, може, вагається, може, ще не натиснув на спуск, то не може бути легко — вистрелити у власну сестру. Я мушу вибігти з авто, кинутися до дому, вбити його.

Але я вже не хочу вбивати. Сиджу в автівці.

Постріл. І другий. Уже знаю. Я йому це дозволив. Я йому це дозволив, щоби втекти з Варшави.

Зненацька спокійний, рушаю.

Зємбінський також помре, як і всі. Ще два роки ховатиметься за батьківські гроші в пенсіонаті в Отвоцьку, у вересні не воюватиме, бо, перебуваючи в розшуку, мобілізації не підпадатиме, потім через старих знайомих вплутається в діяльність Конфедерації Народу, під псевдонімом писатиме в «Молодіжну імперію», ретельно вимальовуючи мапки слов’янської імперії, що має постати на руїнах старого світу. На службі в Ударних кадрових батальйонах застрелить кількох німців і фольксдойчів. Після 1945 року покине П’ясецького і залишиться в конспірації. Застрелить двох комуністів. 1947 року його спіймають і після тривалого, сповненого тортур слідства і короткого процесу його розстріляють на Раковецькій, а тіло, для утруднення ідентифікації вбране в мундир Вермахту, вкинуть до безіменної могили, як і багатьох інших.

Але ще десять років поживе. Я йому дозволив, щоби втекти з Варшави.

Їду, перед собою не розпізнаю вулиць, не бачу людей, інших автівок, просто перемикаю передачі, тисну на газ і гальмо, часом повертаю, часом проїжджаю перехрестя прямо. Не маю жодних думок.

Якоїсь миті орієнтуюся, що проминаю готель «Французький», дивлюся на годинник і нагло тверезію, нагло повертаюся до реальности. Літак вирушає за сорок п’ять хвилин.

Сорок п’ять хвилин. Зможу.

Різко гальмую, «б’юїк» танцює на кругляках бруківки, вискакую з авто, біжу по Емілію і хлопців, бояться мене, всі троє мене бояться, немає часу пакуватися, кричу, ти п’яний, неважливо, ходи, Емілія хапає якісь торби, Даниїла за руку, я беру Давида, хлопці беруть своїх великих плюшевих ведмедів, колись привіз їх із якоїсь подорожі, були ще дуже малі, а зараз кричать, не хочемо летіти до Палестини, не хочемо летіти, я думаю про те, що без Морица не маю там жодного контакту, але що ж там, маю сімдесят тисяч доларів, вистачить купити собі добре життя, полетимо хоч би і в Лод, їдемо, Єрусалимські, Груєцька, циліндри вісімки виють, ричать, коли тисну на газ, валимо Груєцькою сто на годину, сто двадцять.

Тягнусь назад, забираю у хлопців ведмедів, протестують, даю їх Емілії, з кишені дістаю ніж, подаю їй.

— Розпори, заховай усередину гроші. Дві тисячі доларів дістань на видатки, май під рукою. Маєш голку з ниткою?

Має, у гаманці, вже всилену. Як завжди. Їдемо. Годинник. Летовище. Емілія ладнає розпороті забавки, і хлопці отримують їх назад. Пістолет залишається в сховку. Висідаємо. Ключі кладу на сидінні. Не замикаю. Мені це авто більше не знадобиться.

Але, певно, до нього і так нескоро хтось підійде, боятимуться, всі знають, що то мій «б’юїк».

Чому я так небагато пам’ятаю?

Пам’ятаю, що встигли. Це важливо. Приїхали вчасно.

Паспортний контроль, показуємо справжні документи, квитки також на справжні, Якуб Шапіро, Емілія Каган, то ваша дружина? Ні, але діти наші спільні.

Хлопці вже забули, що не хотіли їхати, збуджені, на майданчику летовища стоїть зграбний, хоч ніби короткий і бокатий «локгід електра», срібний, блищить як дзеркало, два двигуни, роздвоєний хвіст, персонал дозволяє підійти, підходимо, над вікнами напис «ПОЛЬСЬКІ АВІАЛІНІЇ ЮТ», на вертикальному закрилку журавель у колі, чекаємо, поки відчинять, перед літаком їх стискаю, стискаю хлопців, Емілію, відчиняють, запрошують, заходимо крізь маленькі дверцята, всередині десять місць у два ряди, кожне крісло біля вікна, посередині вузенький прохід, з нами вітається пілот.

Питає за пасажирів Морица Шапіро і Зофію Бейлін, ні, пане пілоте, Мориц і Зофія не полетять до Палестини, хлопці питають, де вуйко Мориц, не відповідаю, Емілія також мовчить.

Сідаємо попереду, крісла дуже зручні, хлопці в захваті, що кожен сидить на своєму, як дорослі, бачать, що відбувається в кабіні пілотів, з нами ще троє пасажирів, самі чоловіки, плащі й капелюхи, говорять щось французькою, сідаємо, літак дрижить, коли стартують двигуни і з гуком крутяться пропелери, повертаємо на смугу і стартуємо, вперше і востаннє лечу літаком, Емілія боїться, я ні, хлопці пищать, злітна смуга тікає з-під коліс, літак відривається від землі, я чую, як ховаються шасі, тоді під нами раптом з’являється Варшава.

Розділена поясом Вісли, сполучена чотирма мостами, Мокотув, Охота, Саска, овал гіподрому, пласкі прямокутники Фільтрів, а далі моя вітчизна, моє королівство Дільниці Північної, королівство, яке покидаю заради пісків і пальм землі Ізраїля, хоча не вірю ні в Бога, ні в книги, ні в нашу кров.

Дивлюся. Бачу Тломацьке. Бачу Керцеляк. Рисочки вулиць, Лєшно, Холодна, Мила, не знаю, котра з них котра, але знаю, що вони там, знаю кожного, хто ходить їхнім бруком, і вже напевне кожен із них знає мене, на тих вулицях я є Якубом Шапіро, поліціянти кланяються мені, всміхаються дівчата, побожні жиди обурено відводять погляд, мене бояться фашисти і спекулянти, я є Якуб Шапіро.

Будь королем цього міста, каже диктофон шумливим голосом Кума. Будь королем цього міста. Оце твоє королівство.

— Повертаємось,— шепочу.

— Що? — дивується Емілія.

— Я мушу лишитися. Полети з хлопцями. Я вас наздожену.

— Ти п’яний. Здурів.

— Повертаємось! — кричу.— Пане пілоте! Прошу сісти. Перепрошую! Прошу сісти!

Відстібаю пасок, літак ще злітає, тож дорога до кабіни складна, ніби лізу на гору, хапаюся за стінки вузенького проходу.

— Сідай, пане! — кричить пілот.— Сідай, пане, шляк би тебе трафив!

— Пане пілоте, прошу сісти, я не можу їхати з Варшави. Прошу сісти! Я дещо згадав!

— Ану сядь!

— Якубе, сядь! — кричить Емілія.

Хлопці плачуть. Троє панів пасажирів горлають польською і французькою, щоб я заспокоївся. Але я не заспокоюся.

Другий пілот відпинає пасок, встає, хапає мене за плече, другою тримається за узголів’я крісла.

— Прошу пана заспокоїтись і сісти.

— Не можу я полетіти, не можу! — кричу.

— Прошу пана, вийдеш у Львові, якщо треба, ми будемо там за дві години.

— Сідайте! Сідайте! — горлаю.

Пілот відвертається, тримається рукою.

— Стасю, сідай, бо з цим вар’ятом летіти не можна, паніка то загроза, треба сідати,— кричить пілоту, той киває головою, погоджується.— Сідаємо, чув мене? А тепер і ти сядь.

— Жидок засраний,— кляне пілот під носа.— Вар’ят!

Сідаю. Жидок засраний. Сідаю. Емілія вражено дивиться на мене. Мовчить.

— Не летимо до Палестини? — питає Даниїл.

— Ви полетите, я доїду пізніше,— кажу, хоча знаю, що Емілія без мене туди не полетить.

— Залишаємось! — тішиться Давид, бо він теж це знає.

Обоє тішаться.

Якби я тоді взяв Бернштайна собі на виховання, якби він тоді був зі мною, я б наказав йому лишитися в літаку. Полетів би до Палестини. Відмовляв би кадіш ятом кожної річниці смерти Наума Бернштайна. Воював би у всіх війнах Моше Інбара, про які я читав у «Західній газеті», які бачив по телевізору все своє життя. Якби я його тоді взяв.

Мої сини також воювали б у тих війнах. Якби я не вийшов.

Але я не взяв. І вийшов. Тіло Наума Бернштайна поділене, ніби когут на капарот.

«Локгід» перевалюється через крило, знижується. Заходимо на посадку.

Я Якуб Шапіро. Не час іще зрікатися престолу.

Я король цього міста.

Заплющую очі.

Два радіальні двигуни Pratt & Whitney обертають два пропелери. Кожен пропелер має два плеча. Плечі крутяться в повітрі, тягнуть за собою срібний ковб «локгіда». Пілот натискає на потрібний перемикач, і колеса висуваються зі своїх ніш у гондолах двигунів.

Під нами Варшава. Заходимо на посадку. Тоді літак знову злетить, уже без нас, пілот візьме курс на південний схід, на Львів, де заплановано першу пересадку. Тоді Чернівці, Бухарест, Софія і Салоніки, тоді Атени, тоді Лод. Але я залишаюсь. Залишається Емілія і залишаються хлопці, їх дрібненькі хлоп’ячі тільця, їх мокра холодна шкіра на гарячому піску над Віслою. Залишаюся, щоби панувати, і двадцять три місяці триватиме моє панування, тоді я втрачу все.

Дрібні тіла хлопців, їхні худі плечі та ноги, маленькі пальці. Вони обдаровані смертю, я приречений жити.

— Коли вернешся, тату? — питає вже значно старший Давид, коли через чотири роки я виходжу з оселі в картузі та з браслетом поліцая, виходжу п’яний і не знаю ще, що бачу їх уже востаннє, потім, з іншого боку, все маю надію, що витягну їх, що встигну, а тоді ми стоїмо з Рифкою в польському натовпі з польського боку муру, я вже не маю ні картуза, ні браслета поліцая, ні зірки на грудях, маю капелюх, маю фальшиві документи, маю вуса і окуляри, Рифка тримає мене за руку, і ми дивимось, як за муром палають Налевки, Тломацьке, Мила, як палає там увесь наш світ і всі його мешканці, я вже знаю, що не встиг. Думаю про літак, що злетів з Окенця і після шести зупинок приземлився в Лоді.

Дрібні хлоп’ячі тіла, рамена такі худенькі, що можу охопити їх пальцями однієї долоні, мокра, холодна шкіра на гарячому піску над Віслою. За тіло Наума Бернштайна на капарот поділено їхні тіла.

А зараз ми ще над Варшавою. Над Налевками, Тломацьким, над Милою, над Гусячою і над площею Керцеля, над моїм королівством. «Локгід» зависає над містом, ніби нараз розгубив усю швидкість, як дитяча модель зависає над столом.

Визираю у вікно літака і бачу сіру голову кашалота. Його очі палають.

Дивиться на мене, роззявляє зубату пащу і співає свою ловецьку пісню.

Берлін — Пільховіце

Квітень 2015 — червень 2016

Його певність себе і спокій мали міцний фундамент: у внутрішній кишені піджака, у товстому, перетягненому Гумкою згортку, лежали п’ять тисяч злотих, а в іншому — п’ятсот доларів. У правій кишені плаща крився пістолет. У лівій кишені штанів були двісті злотих дрібними купюрами, у правій — кастет, у м’язах міць, яку він не вагався використовувати, у серці — готовність до перемоги. Це було його фундаментом, це було джерелом його потуги і ваги: сила, гроші та відвага, готовність будь-якої миті порушити закон...

Щепан Твардох «Король»

Примітки

1

Юрій Лісняк, 1984 р.— Тут і далі прим. пер.

2

Сам собі винен, дурню, тупий фраєре!

3

Польська соціалістична партія.

4

Велике цабе.

5

Науме, тікаймо [...]. Тікаймо спершу до моєї сестри в Лодзь, тоді до Палестини чи до Америки, тікаймо, Науме, бо від гніву того пурица нас не захистить жодна сила — ні людська, ні Божа.

6

Усього найкращого, Бернштайне [...]. Щасливої мандрівки!

7

Фарширована риба.

8

Так не можна!

9

Шаленець, божевільна людина.

10

Дядьку.

11

Любий дядьку... затанцюймо, благаю...

12

Досить того!

13

Втікайте, люди, але негайно.

14

Морице, йди додому.

15

Закрий писок, Якубе [...]. Я не з тобою говорю.

16

Жовнірська шапка особливої форми.

17

Тікай звідси, тут не місце для тебе!

18

Пеов’яцький, або пеовський,— у польському міжвоєнному сленгу «той, що стосується POW, польської військової організації».

19

Твоя мама і брат виїхали до Ломжі, до її сестри... Якуб дав їм гроші.

20

Добридень, пане Шапіро, добридень.

21

Добридень, паничу, добридень! Давно я вас не бачив, прошу, частуйтеся!

22

Тільки цього чванька нам тут бракувало.

23

Табір національного єднання.

24

Прийшов до тебе на два слова. Домовитися.

25

То жидівські справи, і говорити про них я буду жидівською. Рифко, налий мені порцію!

26

Ти мусиш поїхати зі мною до Палестини, Якубе. Там наше майбутнє. А тут — лише ті курв’ярі з Фаланги. Нічого доброго з нами в Польщі не може статися!

27

Нічого з того зараз не вийде, Якубе.

28

Із чого?

29

Із жидівської держави в Палестині. Маю на увазі — наразі. Щомиті можуть заарештувати Аль-Гусейні, і все почнеться спочатку. Гаґані потрібні вояки, Якубе. Такі люди, як ти.

30

Я не вояк.

31

Тут нас уже не чекає нічого доброго.

32

Добре! Холера б вас узяла!

33

Все, Якубе, все. То я. Все, все... Спокійно, Якубе, спокійно...

34

Насильство за насильство. Інакше бути не може!

35

Локальний лодзький історизм на позначення людини з агресивними антисемітськими поглядами. Оригінальне значення дещо відрізняється від ужитого Твардохом.

36

Згибіти, знидіти.

37

Не гнівайся, брате, за ту авантюру.

38

Я подумаю про ту Палестину.

39

«Братняк» («Братня поміч») і «Спільна поміч» — назви студентських організацій самодопомоги в передвоєнній і міжвоєнній Польщі. У тридцятих роках «Братняком» керувала націоналістична організація «Загальнопольська молодь», «Спільна поміч» притримувалась більш ліберальних поглядів.

40

Інститут пропагування мистецтва.

41

Шляк би то трафив, знову якась прийшла по чоловіка...

42

Ти ідіот, Шапіро.

43

Це чому?

44

...вар’ят, візитівку спалив.

45

Польська ощадна каса.

46

А вона?

47

Що вона?

48

І як я зможу бути чоловіком!