ФРАНЧЕСКА МЕЛАНДРІ

ЕВА

СПИТЬ

НОРА

ДРУК

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministère degli Affari Esteri e délia Cooperazione Internazionale Italiano.

Видання твору українською мовою здійснено за фінансової підтримки Міністерства закордонних справ та міжнародного співробітництва Італії.

Francesca Melandri

Eva dorme

Франческа Меландрі

Ева спить

Роман

Київ

Нора-Друк

2017

УДК 82-31 М47

Меландрі Франческа М 47 Ева спить. Роман / Пер. з італійської М. Прокопович — К. : Нора-Друк, 2017. — 400 с. — Серія «День Європи».

ISBN 978-966-8659-99-7.

Ева, фахівець зі зв’язків з громадськістю, що мешкає на Півночі Італії, отримує несподіване повідомлення з Півдня Італії від людини, яку вона знала ще у дитинстві. У цьому повідомленні йдеться, що Віто, колишній коханий її матері, який так і не став її чоловіком, важко хворий і хоче бачити Еву, щоб пролити світло на давні сімейні таємниці. Ева вирушає на південь, у Колабрію. Ця довга поїздка у потязі через всю Італію навіює їй спогади про дитинство, яке збіглося з важким періодом в історії Італії — боротьби і конфліктів у прикордонних райнах Північної Італії і Австрії. Кожна країна має свої важкі часи, які часто стають персональними трагедіями багатьох родин. А болючі шрами, що залишаються від таких драматичних історій, стають сюжетами цікавих романів.

Серія заснована 2005 року.

copyright © 2010, Francesca Melandri, published by arrangement with The Italian Literary Agency

first published by Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano, 2010

ISBN 966-8321-75-8 (Серія)    © Нора-Друк, видання

ISBN 978-966-8659-99-7    українською мовою, 2017

Моїм дітям, веселим і багатомовним,

І двом люблячим татусям — їхньому і моєму.

Якось увечері, сидячи в кнайпі, старий Зоннер обірвав звичні нарікання на зраду словами: «Усе це балачки! Те, що ми виграли війну, знають навіть діти. Але що нам дістанеться ціла Італія — про це я навіть не мріяв!»

КЛАУС ҐАТТЕРЕР, Чудовий край, паскудні люди

Овва, та тут самі німці!

МАРІАНО РУМОР, який, відпочиваючи 1968 року в долині Пустерталь, відкрив для себе існування мовної меншини на території країни, прем’єр-міністром якої він був.

Ви італійці, якими правлять німці? Ото вам пощастило!

ІНДРО МОНТАНЕЛЛІ

Call the world, if you please, »the vale of Soul-making». Then you will find out the use of the world'. ДЖОН KITC, Лист до Джорджа і Джорджіани Кітсів

Let Eve (for I have drench’d her eyes)

Here sleep below, while thou to foresight wak’sf. ДЖОН МІЛТОН, Втрачений рай, книга XI

'Назвіть цей світ, якщо ваша ласка, «долиною творення душ». Тоді знайдете смисл цього світу (англ.).

%й Єна спить (бо очі я їй заснував) / А ти у майбуття заглянь (англ.).

ПРОЛОГ

Був то невеличкий пакунок, загорнутий в брунатний папір і стягнутий тонким шнурком. Імена одержувача і відправника були написані акуратним почерком. Ґерда впізнала його відразу.

— І nimms net, — сказала вона поштареві Удо. — Я не візьму його.

— Але ж це для Еви...

— Я — її мати. І добре знаю, шо їй він ні до чого.

Удо захотілося спитати — а ти певна? Вона підвела

свої прозорі довгасті очі і стояла нерухомо, дивлячись на нього. Він промовчав. Вийняв з кишеньки ручку, а зі шкіряної торбини — реєстраційну форму. Подав, не дивлячись їй в обличчя.

— Підпиши отут.

Ґерда підписала. Тоді з несподіваною м’якістю спитала:

— А що тепер буде з цим пакунком?

— Віднесу його на пошту, скажу, що ти не захотіла його взяти...

— Що Ева не захотіла.

— ... і його відішлють назад.

Удо поклав пакунок назад у шкіряну торбину. Склав аркуш і засунув між інші папери. Запхав ручку в кишеньку, перевіривши, чи добре вона закрита. І вже зібрався іти геть. Тулуб його починав уже повертатися

В бік дороги, а ноги налаштувались іти слідом, коли в нього виник останній сумнів.

— А Ева де? — спитав він.

— Ева спить.

І брунатний пакунок пустився у зворотну подорож тим самим шляхом, яким прибув сюди: всього дЬі тисячі сімсот дев’яносто чотири кілометри в обидві сторони.

1919

Якби хтось спитав Германа, Ґердиного батька, чи спізнав він колись любов (але ніхто ніколи про це його не питав і, звичайно, не питала жінка його, Йоганна), у нього перед очима постала б мати, що стоїть на порозі повітки і подає йому відро з теплим молоком з першого доїння. Він наближає обличчя до солодкої рідини, потім підводить його, з вусами від сметанки на верхній губі, і вирушає у свій годинний марш до школи. Він витирав собі губу зап’ястком лише після доброго шматка дороги, коли до нього приєднувався Зепп Швінґсгекль, який виходив зі свого обійстя, шоб іти разом з ним, а ще нижче до них долучався Пауль Штагль, найубогіший в усій школі, бо обійстя його батька не лише розташоване було на схилі, а й з північного боку, і взимку сонце там не світило ніколи, о, якби він над цим задумався (але він ніколи за своє життя цього не робив, крім одного-є-диного разу — за мить до смерті), він згадав би руку матері, прохолодну, але шорстку, мов старе дерево, на його дитячій щоці в жесті цілковитого схвалення. Але коли народилась Ґерда, Герман любов цю давно уже втратив. Мабуть, вона загубилася десь дорогою, як те сіно з його сну.

Сон цей наснився йому вперше в дитинстві, але навідував його впродовж усього життя, його мати розстеляла на луці велике біле полотно, кидала на нього свіжоскошене сіно, зв’язувала разом чотири кінці, а тоді завдавала йому на плечі, щоб він відніс його на оборіг. То був величезний тягар, але йому було байдуже, адже його дала йому мати, тож був то добрий тягар. Хитаючись, ішов він догори по скошеній луці, мов велетенська квітка. Мати дивилася на нього синіми довгастими очима — такими самими, як в Германа, і в його доньки Ґерди, а також в доньки її, Еви, ніжними й суворими очима, як на деяких готичних портретах святих. Але інший Герман, невидимий і без віку, зі страхом помічав, що краї плахти зв’язані погано і сіно розсипається за ним по землі: спочатку вилітало по кілька стебел, а відтак — цілі жмені. Але той Герман, який усе бачив і знав, не міг остерегти того Германа зі сну, і коли той доходив до оборогу, клунок був порожній.

Тієї ночі, коли сон цей наснився йому вперше, у Сен-Жермені підписували мирну угоду, за якою держави, що перемогли у Великій війні, насамперед Франція, бажаючи покарати вмираючу Австрійську імперію, віддали Південний Тіроль Італії. Для останньої це була велика несподіванка — про визволення Тренто з Трієстом говорили давно, але про провінцію Больцано, а тим паче про саме місто Боцен, не йшлося ніколи. Та й зрозуміло: південні тірольці — то був люд німецько-мовний, який добре почувався в Австро-Угорській імперії і не потребував, щоб його хтось визволяв. І все ж після війни, виграної зовсім не на полях битв, Італія, несподівано для себе самої, виявила, що цей шматок гір став її воєнною здобиччю.

Тієї ж самої ночі померли обоє його батьків, з інтервалом у три години, зметені іспанкою. Наступного ранку Герман прокинувся сиротою, як і його край. Південний Тіроль, що залишився без своєї УаіегІапсР, Австрії.

Після смерті батьків старе обійстя успадкував Ганс, найстарший син. Обійстя це складалося з хати із закуреною до чорного штубе‘', оборогу з поточеними шашелем балками, сіножаті, такої стрімкої, що, косячи сіно, можна було спиратися щоразу тільки на одну ногу; убогої землі, майже прямовисної, так що уступи треба було підпирати плетеним з тростини тином, бо після кожного дощового сезону велика частина землі осувалася додолу. І Гансові ще пощастило.

Троє старших сестер поспіхом вискочили заміж, аби лиш спати під дахом, який вони могли назвати своїм. Герман, як наймолодший, мусив стати кнехтом, наймитом у багатших обійстях, розташованих на пологіших схилах, де можна було косити, спираючись на обидві ноги; земля там твердо трималася навіть після великої зливи, не осуваючись додолу. Було йому одинадцять років.

Щоночі, аж поки йому не сповнилось двадцять років, він, який ніколи не розлучався з матір’ю більш, ніж на пів дня, обмочувався в ліжку від страху й самотності. Взимку на горищі, де гуляли перетяги і де господарі давали нічліг наймитам, таким же кнехтам, як і він, Герман прокидався, огорнутий, мов саваном, власного замерзлою сечею. Коли він підводився з сінника, ця тонка плівка з легким тріском ламалася.

То був звук самотності, сорому, втрати, туги.

^Батьківщина (нім.).

*8гиЬе — тут грубка. В ширшому значенні це слово означає кімнату, обшиту деревом, яка є головним приміщенням традиційних тірольських домів, світлицю з грубкою на дрова в центрі.

Кілометр о

Ті, що їдуть на схід, зміну часового поясу переносять гірше — усі так кажуть. Коли летиш проти сонця, потім воно мститься і забирає тобі сон. А сну мені й так бракує.

Карло приїхав по мене в Мюнхенський аеропорт, але своїй матері я цього не сказала, бо знаю, що він їй не подобається, ніколи не подобався. Може тому, що коли я їх познайомила, він ніскілечки не став упадати за нею, просто поводився чемно. Він же інженер, отже, людина, яку фах цей спонукає сприймати все дослівно, інакше мости та віадуки, які він споруджує, не триматимуться купи. Надмірна галантність до моєї матері означала б для нього брак пошани до мене. Як погано він мене знав. Погано знав мене, а тим паче її — навіть не варто про це говорити.

Я познайомила їх десять років тому. Ми приїхали відвідати її на задушки, і вона приймала нас в обійсті Руті, моєї Patin\ Вона сиділа в ялиновій штубе і мала вигляд, як на брошурі туристичної агенції. Під жакетом з валяної вовни з кістяними гудзиками вона мала на собі мереживну блузку, і більш тірольським одягом, ніж цей її стрій, міг бути хіба що дірндль^. Мабуть, вона навмисне хотіла показатися перед Карло в цьому такому селянському, такому мальовничому антуражі, і

^Хрещена мати (нім.).

‘Традиційний тірольський жіночий костюм.

виглядало це трохи як сценічна демонстрація її ідентичності. Хоч насправді селянкою вона ніколи не була.

Карло побесідував з нею, спитав про здоров’я, відчинив перед нею двері, коли ми виходили. Але не засміявся, не зазирнув їй у вічі й не сказав, що тепер йому зрозуміло, звідки взялася моя краса, а насамперед так і не погодився зіграти у Watten^. Цього моя мати просто ніколи не могла йому пробачити. Карло виправдовувався тим, що не знає правил. Не знає правил! Та він просто нічогісінько не зрозумів.

Тому я більше ніколи не беру його сюди зі собою — Карло їй не подобається, але не тому, що він одружений, і не тому, що має троє дітей, яких я ніколи не бачила, і навіть не тому, що за тих одинадцять років, коли ми разом, він ніколи навіть не натякнув на можливість розлучення зі своєю дружиною.

Це не ті речі, яким мати моя надає ваги.

Я вийшла через скляні двері прибуття міжнародних рейсів. Мій візок з багажем штовхав чоловік років п’ятдесяти — Джек Редкліф з Бріджпорта, Коннектикут, промисловець, виробник машин для рільництва, що їхав до Мюнхена у відрядження на галузевий ярмарок. Високий, волосся з сивиною, бездоганний темно-синій костюм. Попри дев’ять годин польоту, мій одяг і макіяж мали такий вигляд, що я могла відразу йти на вернісаж в Нью-Йорку, звідки я власне й летіла: джерсове плаття Донни Каран фісташкового кольору, сережки у формі краплі, балетки. З нас була непогана пара. Шкода лиш, що погляд в американця був трохи скляний, а ніс — сизий: асортимент бару на борту був явно йому до вподоби. Побачивши його поруч зі мною, Карло підвів

СВОЇ прекрасні темні очі до небес, немов закликаючи їх у свідки — скільки терплячості, мовляв, мусить мати той, хто хоче піклуватися про таку, як я.

Натомість американцеві, коли він побачив Карло, зн^ добилось кілька секунд, щоб зрозуміти, що мене хтось зустрічає, а може я просто забула йому сказати про це. В кожному разі усміхатися він перестав. Було видно, як фантазії, що їх він плекав щодо мене, в присутності інщого мужчини розчиняються, немов лід у віскі, яке надто довго тримаєщ в руці. Погляд його ставав ще прозорішим, немов його заслали сльози, в міру того, як він усвідомлював, що цей такий показний чоловік з романською зовнішністю був тут заради мене. Без жодного збентеження чи здивування Карло потис йому руку, подякував за допомогу з багажем, а відтак забрав мене геть, заслонивши своїми широкими плечима, які ще так мені подобаються.

Віддаляючись під руку з ним, я обернулася. Кинула заохотливу усмішку, помахала рукою і прощебетала;

— See you later, Jacl^\

Таке могло б збентежити навіть візок для багажу.

І справді, Джек Редкліф з Бріджпорта, Коннекти-кут, застиг в залі прибуття, розчавлений збентеженням ще більше, ніж розчаруванням.

— Бідолаха... — мовив Карло, цілуючи моє волосся. Це не докір, це ствердження.

— Та ні, чому, дуже милий джентльмен...

— «Евині милі джентльмени», — зітхнув він. — Це певна категорія духу.

— Він дозволив мені покласти голову йому на плече протягом усього польоту.

“Побачимось пізніше, Джеку! (англ.)

— І ЩО ж він робив усі ці дев’ять годин, підтримуючи такий солодкий тягар?

— Підбирав ковдру, яка з мене спадала. Пив міцні напої. Розповідав мені про свій нещасливий шлюб.

— Ага, ось воно, категорія ця називається: «Милі джентльмени, які розповідають Еві про свої нещасливі шлюби».

Він обійняв мене за плечі ласкавим та мужнім жестом, навіть на мить не задумуючись над тим, чи й сам він не належить до цієї осоружної категорії. Та й справді, він ніяким боком до неї не належав. Про свій шлюб Карло ніколи зі мною не говорить, не даючи мені змо-fH з’ясувати, наскільки він щасливий чи нещасливий. Зрештою, не можу сказати, що мене це цікавить.

Він підтяг візок до своєї автівки і повантажив багаж. Дорожній набір з трьох предметів блакитного кольору, тільки-но куплений в Нью-Йорку: валізка на колесах, дорожня торба і косметичка — так добре продуманих відділень, як тут, треба ще пошукати. Моїй матері він би сподобався. Мені й справді подумалось: колір цей ли-чить їй більше, ніж мені, то ж, можливо, післязавтра, під час великоднього обіду подарую їй цей набір. Я ж стояла на тротуарі, повісивши через плече торбину — з комп’ютером — її я ніколи нікому не даю потримати.

Мені подобається, коли чоловік робить для мене якусь фізичну роботу, що потребує м’язів. Приміром, піднімає валізи і кладе в багажник. Я набрала погідного, терплячого вигляду і насолоджувалась моментом, відірвавши погляд від Карло, щоб він не думав, ніби я його підганяю. Тротуаром у моєму напрямку йшов якийсь чоловік, прямуючи на стоянку таксі. Трохи молодший від мене, у сталево-сірому костюмі в дрібну смужку з тонкої вовни, невеличка валізка людини у від-

рядженні. Німець, але не баварець, радше з півночі — можливо, Гамбург або ж Ганновер. Коли я зустрілася з ним поглядом, зіниці його розширились, і він набув того виразу, який мають чоловіки, коли я дивлюсь їм у вічі — характерна суміш хижості й жаги. Жадання« робить їх нахабними, але й вразливими, і я немов стаю хранителькою їхньої таємниці; можна сказати, що це погляд, яким вони ніколи не дивилися на свою маму — принаймні я так сподіваюся.

З глухим тріском Карло зачинив багажника і сів за кермо. Я відчинила пасажирські дверцята і, поки сідала, кладучи ногу на ногу, підвела очі на того чоловіка чи то з Гамбурга, чи з Ганновера, який саме проходив повз мене. Я не усміхнулась йому, а лиш трохи примружила очі, як це роблять тринадцятирічні фотомодельки, щоб зробити погляд виразнішим. Тоді затраснула дверцята, а Карло завів авто.

Я не красуня. Симпатична, але нічого особливого. А білявок зростом вищих за середній є багато.

І вже більше не молода. Є багато дівчат, чиєю матір’ю я могла б бути, з незів’ялими тілами, зі свіжішими обличчями, з невинністю, яка збуджує бажання. А все ж чоловіки далі задивляються на мене. Риси обличчя я успадкувала від матері, але досить приблизно. Її вилиці російської дворянки перейшли до мене у менш витонченій версії. Губи Гі мають елегантні обриси, а в моїх вчувається щось від селянського обійстя, від свіжо видоєного молока, від щойно збитого масла. Як і вона, я маю стрункі ноги, повні груди, типовий для північних європейців зріст, а от щодо постави, то мені до неї далеко. Ґерда Губер усе життя пітніла між плитою і дошкою для нарізання, я ж одягаюся в моделі Армані й органі-

зовую світські заходи — а все ж з нас двох саме вона здається королевою.

Від Мюнхенського аеропорту до мого дому три години їзди автом і два кордони. Замолоду цей подвійний кордон у нас за плечима завжди мене хвилював. Він давав мені змогу відчувати близькість широкого світу, інших країв, невідомого. У ті часи Шенґен був всього лиш містечком в Люксембурзі, про яке ніхто не чув, а на європейських митницях стояли справжні шлагбауми в білу і червону смужку, де чували люди в одностроях, з виразу обличчя яких одразу було зрозуміло, шо вони не жартують і можуть не пропустити тебе, а то й арештувати. Зрештою, перевал Бреннер, де проходив кордон, теж мав імпозантний вигляд: похмурий, гнітючий, а непривітна залізнична станція спонукала згадати шпигунські фільми. Тепер тодішніх емоцій більше нема — коли переїздиш через вузьку браму, яка з північної Європи веде до Італії, не перевіряють навіть сплати транспортного податку.

Тобто емоцій цих майже нема. Після Штерцінга/Віпі-тено, незадовго перед містом Франценсфесте/Фортецца, Карло зупинився в Autobahnraststätte — придорожньому ресторані, де ми перекусили belegtes Brötchen — бутербродом. Тоді ми з’їхали з Autobahn — автостради, заплативши за проїзд у Mautstelle — пункті сплати дорожнього збору. На його автомобілі «Вольво», який, на шастя, вироблений у Швеції, а отже, назву не треба перекладати ані німецькою, ані італійською. Ласкаво просимо до Південного Тіролю/Альто-Адідже, царство двомовності.

Минаємо кілька виїздів, аж поки не покидаємо автостради, в’їжджаючи у широку світлу долину, затишну навіть тепер, коли після першої відлиги освітлені сонцем схили стали болотистими, а коричневі плями вже ширяться ше вкритими снігом полонинами. Схили повсюди поросли модринами, ялинами і березами, та густі ліси не порушують людської діяльності в долині — навпаки, їх незбагненна природа немов облямовує цивілізацію праці: обійстя з розлогими лугами, мости над ще бистрою річкою, церкви з дзвіницями-маківками. Це долина, в якій я народилася.

Карло привіз мене додому. Ми з ним кохалися — звичним способом, зі звичними жестами. Цю перевагу дають одинадцять років підпільного зв’язку — секс відбувається випробуваними, знайомими способами, але не стає беззаперечною вимогою чи обов’язком. Це саме та суміш звичності й непостійності, яка мені підходить. Опісля дві вертикальні лінії між бровами Карло завжди дещо розгладжуються, а тінь між ними трохи зникає. Вперше я помітила це одинадцять років тому, на цьому самому ліжку, і відтоді це ставалося щоразу. Ось, думаю я, саме в цьому полягає моя влада над ним — я та, що розгладжує йому чоло, його особистий засіб проти зморшок. Це обнадійлива думка, бо що старшим він ставатиме, то більше цього потребуватиме.

Ми лежали, обійнявшись, між лляними простирадлами. Білими, бо я не терплю кольорів навколо мого сну — він і так надто рідкісна річ. Карло повернувся на бік й обняв мене ззаду. Понюхав моє волосся.

— Ти забагато подорожуєш, — мовив.

Я усміхнулась. Коли він так говорить, я розумію, що він це серйозно. Задзвенів телефон. Карло стиснув мене. Не йди, говорили його руки. Я не підійшла, ввімкнувся автовідповідач Телекому.

— Це автовідповідач номера нуль, чотири, сім...

Збуджений підлітковий голос з сильним римським акцентом сказав:

— Во, зара буде, чуєш...

А автовідповідач незворушно говорив далі, тепер повторюючи те саме німецькою:

— Hier spricht der Anrufbeantworter der Nummer Null Vier Sieben Vier...

— Це що, по-німецькому? — сказав інший голос. Трохи хрипкуватий, з перепадом між високими і низькими тонами — чотирнадцять років, максимум п’ятнадцять. А може менше.

— Гей, та скільки можна?

— ...Hinterlassen Sie bitte eine Nachricht nach dem SignaP.

Тепер хлопчиська регочуть, а перший репетує в слухавку:

— Фріци, фріци...!

— Ахтунг, ніхт ферштейн, капут...! — долучився до нього другий, але не скінчив, бо вони зареготали. Моя спина далі прилягала до живота Карло, його руки оповивали мене за груди. Ми лежали нерухомо й слухали.

— Забирайтеся в Німеччину! — загорлав перший, а тоді вони поклали слухавку.

— Знову! — сказала я. — Ну коли вже їм набридне?

У всіх телесеріалах, які дивиться моя мати щодня по обіді, є одна сцена. Одружений чоловік зав’язує собі краватку, стоячи біля ліжка коханки, цілує її в чоло і йде геть; вона залишається лежати напіводягнена на розстеленому ложі й сумно дивиться на двері, які зачинились у нього за плічми. Дуже часто вона, ще цнотливо прикрита простирадлами, обіймає себе за коліна і кладе на них підборіддя. Так ось; за одинадцять років Карло ніколи такого не робив. Перед тим, як попрощатися — навіть коли він поспішає — він завжди Знаходить час, щоб пройти від ліжка до дивана, або зайти на кухню, чи на балкон — в кожному разі в місце, не пов’язане з насолодою, щоб дати мені змогу одягтися чи принаймні накинути халат. Завжди встигає випити кави, потеревенити, посміятися разом зі мною. Мені здається, що це немало.

Цього разу, перед тим як піти, він допоміг мені розпакувати валізи. Ми ще погортали разом каталоги виставок, на яких я побувала в Нью-Йорку. Ґерхард Ріхтер у Мангеттенському музеї сучасного мистецтва. Молодий корейський художник в галереї у Челсі: у двадцять два роки він вже продає свої картини мільярдерам Іст-Сайду. Виставка дерев’яних скульптур народу догонів. Таких африканських статуй я бачила немало у своїх клієнтів, багато з яких мешкали в родинних замках, відремонтованих з тверезим застосуванням скла і сталі — багатим південним тірольцям подобається етнічне мистецтво, воно дає їм змогу почуватися громадянами світу.

Перед тим як піти собі, Карло каже мені: — Після Великоднього понеділка, якщо хочеш, я приїду всередину.

— Було б гарно, — відповідаю.

Цим загадковим виразом він лиш має на увазі, що після свят з Больцано, де живе, приїде до мене, у мою долину. Мешканець Альто-Адідже, навіть якщо в нього венеційсько-калабрійська кров, як у нього, перекладає італійською мовою чимало зворотів нашого німецького діалекту. Приїздиш всередину, іппі, коли їдеш у долини, які тягнуться aussi, назовні, до рівнини і широкого світу.

Минулого літа, приміром, я була в Позітано. Карло зателефонував мені. Його жінка та діти поїхали, він був вільний і міг залишити Больцано.

— Нині ввечері приїду назовні, — сказав він мені, маючи на увазі, що приїде до мене на південь.

Тепер Карло цілує мене (не в чоло!) і вертається додому. До себе додому.

Звісно, вряди-годи мене про це питають. Завжди є якась людина, найчастіше жінка, яка вважає обов’язком натякнути, що співчуває мені. — Як ти витримуєш стільки років з жонатим чоловіком? — питають вони мене. Багато хто, майже всі, додають: — Я б ніколи так не змогла.

Щоразу мені потрібно трохи часу, щоб згадати, що є люди, яким моє становище здається нестерпним. Бачиться сумним, а то й розпачливим. Натомість Уллі ніколи б мене такого не спитав. Він знав — на світі є лиш одна-єдина особа, прив’язаність до якої не є для мене тягарем. Єдина, кому я можу належати, не відчуваючи, ніби потопаю в якомусь в’язкому болоті, у невідомій трясовині. Єдина, яку я могла б доглядати і лікувати, якби була потреба, не почуваючись немов у в’язниці. І це не мужчина.

Незадовго до вечері забігла привітатися Чжоу. Десять років, два хвостики, з яких звисають дві маленькі полуниці з червоного пластику, десь у роті хитається кутній зуб. Мигдалеподібні китайські очі, бо вона й справді китаянка. У школі вона вчиться дуже добре. Улюблений предмет — геометрія.

— Помітила засвічене світло, зрозуміла, що ти вернулася.

Я не бачила її вже кілька тижнів, і коли тепер дивлюсь їіі в обличчя, відчуваю те саме збентеження, що ії першого разу. Це немов дивишся фільм з Брюсом !Лі, дубльований хором альпійських стрільців.

Синьйор Сун, Гі батько, був власником взуттєвої фабрики у Шаньдуні, на півдні Китаю. Наприкінці вісімдесятих років він продав її одному партійному функціонерові. Сукупний виторг, одержаний від продажу підприємства, включно з будівлями, верстатами і вже готовими та запакованими товарами, становив два паспорти для виїзду за кордон, для нього і для його дружини. Як згадку про Китай та свою родину, колись досить відому в тих краях, йому вдалося взяти зі собою лише оздоблену дерев’яну шкатулку, яка містила знаряддя для розведення бойових цвіркунів, що було типовою розвагою в Шаньдуні й на чому він добре знався.

За кілька місяців родина Сун прибула до Італії, спершу в Трієст, а відтак у Надую, де народилися троє їхніх дітей, а врешті — в Альто-Адідже. Саме тут мешкав синьйор Сун, коли під час перепису 2001 року його попросили закреслити одну з трьох клітинок; італієць, німець або ладин. Жодної іншої можливості не було, в Альто-Адідже визнавалися тільки ці три етноси. Щоб користуватися перевагами, які надавали мешканцям цієї області зі спеціальним статусом, треба було заповнити декларацію належності до мовної групи. Заголовок бланка німецькою мовою звучав так: Sprachgruppenzugehбrigkeitserklarung’°.

Синьйор Сун, як він сам мені розповідав, довго дивився на це слово. Тридцять шість літер. Одинадцять складів.

Хоч він був поліглотом (італійська, англійська, мандаринська і навіть трохи німецької), його рідною мовою був шаньдунський діалект, мова з тональним наголосом, а насамперед з односкладовими словами. Вперше, і, може єдиний раз у своєму житті, він знехтував прагматичним аспектом питання і зреагував нутром: він ніколи не зміг би визнати себе тим, хто розмовляє мовою, в якій тридцять шість літер і одинадцять складів утворюють одне слово. Він подумував про те, щоб записатися ладином — про цей трохи маргінальний народ він знав мало, але відчував до нього невиразну симпатію. Проте він не мав наміру перебиратися ні до Валь-Ґардена, ні до Валь-Бадія, єдині місця, де це б принесло йому виразну користь.

Отож Чжоу, як і її батьки та старші брати, під усіма оглядами належить до італійського етносу. Теревенячи з акцентом, типовим для остерій північного Сходу Італії, вона складає мені товариство, поки я розпаковую валізи. Коли настає час вечері, вона йде собі геть.

На моїй книжковій шафі стоять дві рамки зі світлого дерева з фотографіями. На одній — хлопець з дуже довгими, мов у сарнюка, віями й усмішкою, яка просить пробачення: це Уллі. Друге фото чорно-біле, трохи пожовкле. Десятилітня дівчинка між двома трохи старшими хлопчиками — двоюрідними братами, а може ще дальшими родичами, точно не знаю. Вони стоять на осяяній сонцем полонині, трохи проти світла. Вони наглядають за коровами, які ремиґають у них за плечима. На дівчинці — куценьке платтячко, напевно з чужих плечей, з-під якого видно заболочені голі ноги. Між пальцями ніг видніють кілька стеблин трави і маргаритка. Дівчинка дивиться прямо у вічі тому, хто фотографує. Але тільки вона: хлопці втупились у неї, примруживши очі, з роззявленими ротами, а в погляді в них острах і захват, немов вони присутні на здійсненні чуда природи.

Моя мати в дитинстві.

Марно намагатися заснути, перестрибнувши через шість часових поясів, до того ж в неправильному напрямку. Я провела ніч без сну, прибираючи в домі. Тепер відчиняю вікно.

Хоча вже квітень, пізно вночі у повітрі ще відчувається запах снігу. Але модрини вже прокидаються, смолиста рідина вже піднімається з темних глибин стовбурів, і її маслянистий запах вже шириться у повітрі. Я роблю глибокий вдих. У такі безсонні ночі, як ця, я згадую, яке це щастя жити в місці, де так гарно пахне. Зірки блакитно виблискують, обіцяючи на завтра погідний, хоч ще холодний день.

На горі перед моїм балконом, як кожної іншої ночі, бігають вгору і вниз світла сніготрамбувальних машин — ратраків, мов дисциплінована вервечка невеликих космічних кораблів. З наближенням весни утримання снігу на гірськолижних трасах для лижників, що приїздять на кінець сезону, стає роботою дедалі невдячнішою — сніг швидко тане, а випадає його дедалі менше. Дивлячись на ці світла, які снують вгору і вниз, я не думаю про багато речей: не думаю про тепло в кабіні Марлени, ратрака з жіночим ім’ям, добре огріваній під час морозних зимових ночей; про музичні баталії між мною та Уллі — мої Eurythmies проти його Simply Red, яких ми врубали на стереосистемі, що її він сам змонтував собі в кабіні; про абсурдні смугасті чохли, якими він вкрив сидіння, ніби Марлена була техаською вантажівкою, а ця лижна траса — дорогою в Долині монументів. Ні, про це я не думаю. Принаймні не щоночі.

Вгорі, на верхівці, у чистому повітрі двох тисяч метрів над рівнем моря, прямо під поясом Оріона, сяють завжди ввімкнені світла Фабрики, невблаганні, немов в’язничні прожектори. Я довго дивлюсь на них. І ось ще одна думка, дуже далека від мене: колись Фабрика ця могла б бути моєю, але цього не буде ніколи.

Роблю ще один вдих, тоді зачиняю вікно.

Сьорбаю свою перщу каву, коли ще навіть не засвітало. Не для того, щоб прокинутися, мені ще не хочеться спати, і не через втому — але що інще можна пити о щостій ранку? Ніч пропала, кажу собі, краще вже не намагатися заснути. Нині ввечері піду спати рано, а завтра, відпочивщи, поїду до матері. Принаймні сподіваюся, що так буде. Я знаю, вона вже три дні заходиться навколо великоднього обіду, разом з Руті та іншими родичками. 8сМшіа“, Тіпіап'^, МоНпзігисіР, ЗігаисНМ^. А потім Тор/епіазскеп'\ КоНай^^ і граппа з торішньою брусницею. Мені хочеться виконати свій обов’язок і віддати належне тій смакоті, яку вони готують, але якщо я не висплюся, апетиту в мене не буде.

Гора ще чорно виділяється на переливчастому небі, а на сході з’являється окрема хмаринка, яскраво-рожево-го, майже помаранчевого кольору. Ратраки вже сплять у гаражах, видовбаних у скелі. Фабрика ще освітлена, але

"Тірольські галушки (нім.).

'^Тіртлан — смажені пиріжки з дріжджового тіста, начинені квашеною капустою, шпинатом та рікоттою або картоплею (нім.).

‘^Струдель з маком (нім.).

'■'Солодкий млинець з цукром та варенням (нім.).

‘’Пиріжки з рікоттою (нім.).

'‘Солодкий завиванець (нім.).

це буде вже недовго. За дві години сталеві канати, натягнуті між підпорами, почнуть перевозити тисячі, десятки тисяч, сотні мільйонів лижників, залежно від того, скільки їх треба нашій долині, щоб підтримувати рівень її заможності. Насамперед це потрібно мені; без ФабриІ ки нема туристів, без туристів нема готелів, без готелів нема добробуту, без добробуту нема сенсу організовувати світські заходи. А отже, я не матиму грошей на поїздки, на туфлі Прада, на відкриття виставки талантів азійського мистецтва в Челсі, на подорожі в Індонезію чи на Юкатан. Не буде навіть Джека Редкліфа з Бріджпорта, Коннектикут, з розгубленими скляними очима і розвіяними еротичними фантазіями.

Хай буде благословенна Фабрика, яка дає нам задоволених лижників.

Я сьорбаю каву, загорнувшись у покривало, яке подарувала мені моя мати: клаптикова ковдра з квадратів, сплетених з решток моїх дитячих светриків. Кольори побляклі, погано дібрані. Пам’ятка з часів, коли мати хоч якийсь одяг вже було багато, а про естетику взагалі не думали: синє з сірим, темно-червоне, мишачо-сіре, темно-зелене. Трохи недоречно виділяється помаранчевий квадрат (але з якого це светра?). Ковдра ця зовсім не пасує до мого елегантного помешкання в салатово-аквамаринових тонах, вона шорстка на дотик, мов колючий дріт, і схожа на нечесану вовну. Я досі пам’ятаю, як свербіли мені плечі від такої грубої вовни. Як я могла це витримати? Невипадково тепер я ношу светри тільки з кашеміру або з ангори.

Дзвонить телефон.

У світанковій тиші від цього різкого звуку я аж підстрибую і мало не перекидаю каву. Хочу підняти слухавку, та враз зупиняюсь. Хто б міг телефонувати мені о такій порі? Мабуть, помилка. Даю ввімкнутись автовідповідачеві.

— Це номер... / Hier spricht der Anrufbeantworter... Чекаю, аж синьйорина Телеком / Fräulein Telekom

своєю вишуканою тирадою віддасть належне двомовності, і прислухаюсь.

Довга мовчанка. Але по той бік дроту відчувається чиясь присутність. Тоді, трохи голосніше, слабкий звук дихання. Це просто неможливо, навіть о цій порі їм хочеться бешкетувати! Ще до того, як іти до школи! Чи то через невиспану ніч, чи через зміну часу, але у кров мені бухнув гарячий адреналін. Рвучко піднімаю слухавку:

— Припиніть! Набридло вже!

— Ево... це ти?

Чоловічий голос. Немолодий. Втомлений або хворий. А може одне і друге. Я німію.

— Хто це?

Пауза.

— Лелітко... Можна ще тебе так називати? Втуплююсь очима в той неоковирний помаранчевий

квадрат на ковдрі. Треба обов’язково спитати в матері, з якого це светра. Може, це не з мого светра, а зі светра Руті.

— Це якийсь жарт... — бурмочу.

— Ні. Це я. Віто.

Підводжу очі. Зійшло сонце. Золотисте світло заливає мій східний килим.

Горе тим донькам, чий батько не має любові — їм не судилося почуватися коханими. Лише раз в житті мати моя Ґерда була впевнена в коханні до неї чоловіка, а я — в любові батька. Усі інші мужчини проходили мимо, мов літні зливи — вони лишають болото на взутті, та поля зостаються посушливими. Натомість з Віто все було по-справжньому. Його присутність, і для неї, і для мене, була червневим дошем, водою, від якої зростає трава і живляться джерела. Але згодом він теж защшив по собі посуху, яка більше ніколи не зникла.

Йому вже не багато зосталося жити, сказав мені Віто стомленим голосом.

І ще: — Хотів би ще тебе побачити.

За кілька годин я вже в дорозі. їду на південь, до нього.

1925-1961

— Уо/ІиісШ по атоІР — вирвалось у Германа вголос. — Уо/ІиісШ, scheisszoig^^^

Йому впав на землю кошик, який дав хазяїн, щоб він заніс його на базар. Усі головки Сгаиказе'^ покотились по землі.

Він не сказав цього італійською — «МаШігіопе!» чи «Сазріїа!» — як цього вимагали чинні тепер фашистські закони, що диктували виключний вжиток італійської мови в громадських місцях. Він не сказав навіть «Озііа!»^^ — осуду гідне слово, бо богохульне, але не заборонене, бо італійське. Він вилаявся німецькою. Точніше діалектом. Це почув службовець фашистського кадастрового бюро, який проходив повз нього, і, прагнучи захистити італійськість Південного Тіролю, який тепер уже називався Альто-Адідже, вдарив Германа прямо в обличчя брудною від чорнила розкритою долонею, а тоді рішучим жестом зірвав з нього ВаиегпвсНигіг, синій робочий фартух.

Заборонено розмовляти німецькою на людях, носити тірольський одяг, ніяких дірндлів, ніяких трахтів чи

‘’Прокляття! (нім.).

‘“Чортова штука! (нім.).

'^Ґраукезе — сірий сир — визрілий кисломолочний сир, типовий для тірольської кухні (нім.).

“На кров Божу! (італ.)

ледергозе^' — нічого, що могло б навіть натякнути на те, що новий кордон на Бреннері — це не священна межа італійської землі: таким був фашистський закон. Ніхто з тих селян і наймитів, які були на базарі, не підвів погляду і не захистив його.    І

Через якийсь час, попри ляпас і приниження, а може навіть з їх причини, на комірі в Германа заблищав значок з фасцією — відзнакою членів фашистської партії. Місцеві ієрархи поставилися до цього прихильно і навчили його водити вантажівку. Йому доручили перевезення деревини між долинами і заплющували очі на те, що іноді з дроворубами він розмовляв діалектом. Однаково там, на горі, серед забутих людьми урвищ, їх не міг би почути навіть Дуче.

Минали роки, і якось Герман побачив на головній вулиці столиці провінції загін «золотих фазанів» — так називали німецьких штурмовиків. їхні погляди були немов леза, готові розрубати будь-яку перешкоду на шляху до створення грандіозного тисячолітнього Райху. Вони крокували, випроставшись — бездоганні арійці, німці до самих кісток. Германові вони здалися прекрасними, мов напівбоги.

Він вирішив стати одним із них.

Можливо, що Герман остаточно втратив любов саме тоді, коли йому здавалось, ніби він її знайшов — коли він побачив Йоганну, чорняву вісімнадцятирічну дівчину, бліду й худеньку, яка майже не озивалася і ходила з похиленою головою, немов прагнучи, щоб світ не помітив її існування. Йому, можливо, здавалося, що маючи поруч жінку, яка кожним своїм жестом проси-

^'ТгасШ — традиційний тірольський чоловічий костюм; ЬейегНозе — шкіряні штани до колін.

ла пробачення за своє існування, він зможе забути сором, безсилля, гнів і самотність; Герман відчував це інтуїтивно, хоч, звісно, не зумів би висловити це таким способом. Тож хоч не кохаючи Йоганни, він попросив її вийти за нього. Вона відразу побачила холод в його світлих очах. Але їй здалося, ніби вона бачить там також приховану ніжність, і переконала себе, що в цьому високому чоловікові з дерев’яною ходою криється якась щемлива істина, яку він приберігає тільки для неї. Це було не так, хоч, може, так і могло бути, але так не було. В кожному разі вона вийшла за нього.

Найстарший син Петер народився з похмурою вдачею батька і темними очима матері. Йому було три роки, коли Герман посадив його собі на кістляві плечі і влився в натовп, який скупчився на перехресті шосе і дороги, що вела в долину. Там, нагорі, хлопчик почувався кимсь важливим, майже як коронний принц Умберто — почесним гостем на відкритті пам’ятника альпійським стрільцям, що його зведено за настійним бажанням бургомістра. Статуя була вкрита білим полотном, яке піднімав й опускав літній вітер, немов це дихав якийсь велетень; Петерові вона здавалася якимсь величезним привидом, чимсь нелюдським, але живим і трепетливим. Після офіційних промов заграв оркестр, і полотно з шурхотом впало — немов це звивалося якесь ефемерне тваринне єство. Але в тому, що постало перед очима, нічого ефемерного не було; то була аж надто тверда, майже задубіла матерія.

Альпійський стрілець з граніту — дебела шия, по-італійському не надто стрункі ноги — звертав свій сердитий погляд до льодовиків на півночі, туди, де ось уже двадцять років пролягав новий кордон. Не надто розумний вираз обличчя цього кам’яного воїна символізував сліпу силу, слухняну і невблаганну, яку фашистська Італія спрямує проти будь-кого, хто наважиться стверджувати, нібито Альто-Адідже їй не належить. Це нагадування не було зайвим, і не тільки тому, що ще надто багато південних тірольців неохоче визнавали свій римський родовід. Фашистська держава мала нагальні-шу причину, щоб наполягати на цьому уточненні: лише три місяці до того Гітлер увійшов у Відень і проголосив Anschluss — тобто, Австрія стала частиною Третього Райху. А Австрія, їхня втрачена батьківщина, була дуже близько, за цими льодовиками.

Але тут — говорив своєю присутністю стрілець, і це повторювали всі присутні на цьому заході представники влади — тут у нас Італія.

Муссоліні доклав усіх зусиль, щоб італізувати Альто-Адідже. Але він швидко зрозумів, що аби зробити ці краї «римськими, латинськими, імперськими», не досить заборонити селянам розмовляти німецькою і носити традиційне вбрання. І не досить заборонити учням вивчати свою рідну мову, примушуючи їх натомість вчити напам’ять вірші Джозуе Кардуччі. Не кажучи вже про той факт, що супроти невдячного завдання навчити тих впертих тупаків вимовляти милозвучні слова італійської мови бідолашним вчителькам, присланим з Казерти, Агрідженто або Ровіго, іноді не залишалося нічого іншого, як сісти і плакати. А відважні місцеві вчителі на всій цій території далі давали уроки в Katakombenschulen, підпільних школах. Нічого не дала також італізація назв місцевостей. Щоб знати, де вони, люди тепер дивилися на дзвіниці: дзвіниця маківкою означала, що вони у Фельсі, якщо ж вона гостроверха — то це Блюмау. А всілякі «Фіє», «Прато Ізарко» та інші назви, вигадані Толомеї, топографом Муссоліні, крім бюрократів, не вживав ніхто.

Був один-єдиний спосіб по-справжньому романізувати цей прегарний верховинний край — там мають жити тільки італійці. І не досить було того, що фашистський уряд стимулював і підтримував потік мігрантів з інших областей, у надії, що настане день, коли німець-комовні південні тірольці виявляться меншиною на своїй землі. Ні, вони повинні забратися звідти.

Гітлер сприйняв цю ідею з ентузіазмом. Зрештою, боротися за чистоту народів через переміщення великих мас людей на географічній карті (або їх ліквідацію) належало до його улюблених справ. Тож він пообіцяв Муссоліні, що південних тірольців, які забажають далі називати себе німцями, з відкритими обіймами приймуть у Великій Німеччині, адже вони — брати чистої арійської раси. Кожен з них одержить нове обійстя такого ж розміру, як і те, яке вони залишать на південь від Бреннера, такі ж завбільшки пасовиська і полонини, таку ж кількість корів і, як твердила пропаганда, такої ж масті, як і ті тварини, що їх вони покинуть у загородах своїх предків. Судети, Галичина, Штирія, а навіть Бургундія, і ще далі — безмежні землі, відібрані від тубільних слов’янських народів: польські Татри, безкрая угорська пуста, а невдовзі й родючий Крим. Той, хто покине Альто-Адідже, отримає врожайні грунти, які потребують тільки мужньої німецької робочої сили, щоб стати раєм на землі.

З другого боку, Муссоліні погрожував дабляйбе-рам — ОаЬІеіЬег, тим, хто залишається — примусовою італізацією, цілковито заборонивши вживати німецьку мову навіть приватно, а тим, хто не хоче прийняти італійських, чи то пак Римських (з великої літери на летючках) звичаїв і традицій, загрожувала масова депортація на Сицилію, на плантації кактуса опунції — хоч ніхто гаразд не знав, що воно таке. Вибір був не між тим, щоб залишитися або виїхати, а між тйм, щоб визнати себе Walsch або Daitsch — італійцем або німцем. Німці залишатися на італійській землі не могли.

Виїздити або не виїздити представляли як вільний вибір. Проте рішення виїхати, як твердили нацистські летючки, буде винагороджене, адже воно свідчить про любов і відданість справі Великої Німеччини. Той, хто любить свою Heimaf^, готовий, звісна річ, покинути свій край, щоб відтворити копію своєї вітчизни деінде, в лоні тисячолітнього Райху. Натомість залишитися означало безперечну ознаку зради, непідкорення справі націонал-соціалізму, боягузтво.

То був Вибір, а точніше die Option.

Жоден селянин не хотів залишати свого обійстя, але всі вони почувалися Daitsch. Переважна більшість вирішила виїхати. Зробили Вибір, як говорилося. Та ще надто багато селян, перешіптуючись з жінкою вночі під пуховою периною, питали себе: чи ж справді вони ніколи більше не побачать тої луки, яку пилою і сокирою очищав від лісу їхній прадідусь сто років тому? І що, на тих землях, де їх чекають корови тої самої масті, обійстя того самого розміру і така сама кількість дерев, яку вони залишають тут, ніхто не живе? А якщо живе, то куди подінуться тамті мешканці?

Герман з ентузіазмом долучився до переслідування дабляйберів, організованого режимом. З благословення фашистських ієрархів він калічив тяглових коней. Вбивав сторожових собак. Обмазував власними екскрементами одвірки тих, хто не бажав виїздити; відтак ішов

МИТИ руки в струмках, відчуваючи в грудях силу, якої ніколи не відчував раніше. У такі хвилини він майже забував про сором і самотність малого кнехта, який у мороз пісяється в штани.

Жив там один старий селянин, бездітний і вдівець уже багато років. Він народився у штубе в обійсті, в якому жив, і ніколи не виїздив далі, ніж за кілька кілометрів. Його навіть не взяли в солдати під час Великої Війни, бо він був зроду сліпим на одне око. Він мав дві корови, Ліссі та Лотте, яких йому не хотілося залишати чужинцям — вони, можна сказати, були його родиною. Одне слово, він ніяк не міг наважитися підписати заяву про Вибір. Герман з двома товаришами підпалили його оборіг. Старий цілу ніч бігав з відерцем, намагаючись вгамувати пожежу і пускаючи сльози зі свого здорового ока. Мукання Ліссі та Лотте у вогняній пастці здавалися плачем двох велетенських немовлят. Вони замовкли лише тоді, коли на них впала палаюча стеля оборогу, а в повітрі, разом із запахом диму і розжареного каменю, поширився апетитний аромат біфштекса. Старий упав на землю і більше не підвівся.

Герман брав також участь у засідці на Зеппа Швінгс-гекля. Його давній шкільний товариш ніколи не розділяв язичницького захоплення фюрером, властивого багатьом його односельцям, і спокійна твердість, з якою він заявив, що не покине свого обійстя, робила з нього дуже небезпечного дабляйбера. Ґауляйтер наказав Гер-манові та ще двом провчити його, а наскільки сильно — це вони мали вирішувати самі. І хоча він разом із Зеппом щодня долав дорогу до школи, коли вони були дітьми, хоча щоразу, коли його вантажівка, навантажена деревиною, ламалася, Зепп завжди позичав йому свого воза, Герман пішов.

Внаслідок засідки Зепп не загинув. Але після неї в нього залишилося тремтіння рук, глухуватість і білястий шрам на чолі, через який його брови підносилися, надаючи обличчю виразу розгубленості. Немов у нього на лиці назавше закарбувалося здивування з того факту,( що друг дитинства копає його ногами по голові.

Від’їзд перших оптантів — Optanten, піонерів нової Гаймат — вітала святкова юрба. Біляві діти (вибрані саме за кольором їхнього волосся) поклали вінки зі стокроток на голови тих, хто від’їздив. Червоний, чорний і білий колір свастик виділявся на тлі густо-синього неба, білосніжних льодовиків і старого золота осінніх модрин — ефект був чудовий, всі так казали. Коли Герман Губер разом з сім’єю сів у поїзд, Петер мав чотири роки, а Германова дружина Йоганна була вагітна другою донькою, Аннемарі. Герман хотів подати приклад, як личило справжньому нацистові, і виїхав одним із першим.

Але був він також одним з останніх. За кілька місяців Італія вступила у війну, і виїзд оптантів, які становили більшість серед південних тірольців, припинився. Натомість в дорогу рушали чоловіки, призвані на фронт. Про створення німецького раю на землі, Daitschn Нітті, ніхто більше не згадував.

Грубери вернулися в долину по закінченні війни. Ніхто, навіть дабляйбери, не поцікавився, де вони були. На якому фронті воював Герман, в якій дивізії вермахту, чи був він в СС, чи повбивав багато цивільних, а чи лише своїх однолітків в одностроях, а отже ворожих солдат, вбивати яких слушно і морально — ніхто його про це не питав. І тим паче, ніхто не просив його розповісти про той рай на землі, що його обіцяв фюрер. Всі й без того бачили, чим усе закінчилось.

На військовому цвинтарі головного міста долини, посеред високих модрин стояли — і досі стоять — прості дерев’яні хрести: невеликий гайок мертвих посеред великого лісу справжніх дерев. На хрестах — напис з датою і місцем, де вони загинули. Точні вказівки: Ворошиловград, Альошенка, Єлизаветівка, Трієст, Кассіно, Пояпліє, Вермуїза. Чи загальніші — Кавказ, Фінляндія, Нормандія, Чорногорія. У деяких випадках вказаний тільки континент — Африка, або ж напрям — im Osten, на Сході. На багатьох хрестах є ше світлина. Молоді чоловіки в бездоганно випрасуваних мундирах, з неприродною поставою; майже ніхто не дивиться прямо перед собою, радше вгору або вбік. В одних погляд м’який, в інших — екзальтований, ше в інших — непевний. Неможливо сказати, чи застиглий назавжди вираз їхніх очей відповідав їхній поведінці під час всесвітньої різанини. Може цей дев’ятнадцятирічний хлопець з розгубленим виглядом розстріляв з кулемета вагітну жінку. А може цей унтершарфюрер СС з крижаними очима вчинив милосердно з полоненим. Багато хто з них, звісно, мав нагоду зробити і те, і те. Але цього ніхто не хотів більше знати. То були сини, батьки і брати тих, хто тепер відбудовував знищені домівки. Ніхто не хотів знати, чи загинули вони як скромні герої, як боягузи чи як кати.

Оптанти та дабляйбери, колишні вороги, знайшли порозуміння в прагненні не давати цим речам надто виразних назв. Нацист, колаборант, шпигун, воєнний злочинець, начальник концтабору — то були не слова, а невибухлі гранати, навколо яких ходили навшпиньках, щоб не спричинити найстрашнішої детонації, детонації правди. Надто багато залишалося воєнних руйновищ, які треба було прибрати, надто багато людей зазнавали голоду, надто багато мертвих треба було оплакати, надто багато всі втратили. Навіть пам’ятник альпійцям з його тупою рішучістю знищено бомбами союзників. Ні, не було потреби питати щось у когось, і в Германа теж.

То була мовчазна угода, якої дотримувались усі.

У тому домі, де Губери мешкали до війни, жив тепер залізничник Альберто Руотоло. Як і тисячі інших мігрантів, він приїхав сюди з Вомеро на заклик Муссоліні, щоб італізувати Альто-Адідже. Тепер його — як і всього прошарку службовців фашистської доби — потребувала нова республіканська держава, щоб країна могла нормально функціонувати. З вікон будинку, в якому Герман зачав свого першого сина, тепер долинав кислуватий запах томатного соусу; товста дружина Руотоло кликала дітей на вечерю, голосисто вистрілюючи цілі черги усічених слів. «Рере! Ueue! Totd» — так звучала її неаполітанська говірка у вухах південних тірольців.

Родина Руотоло залишилася у тому домі, а Губерам довелося оселитись у Шанхаї. Так називали, і то без тіні зичливості, групу будинків на схилі пагорба поблизу середньовічного замку, яку віддали тим, хто повернувся; образливою назвою стало тепер слово «рюксід-лер» — Rücksiedler. Так називали Губерів та інших переселенців, що вернулися додому. Південні тірольці немов забули, що під час кампанії переселення майже всі заявили, що готові виїхати, а якщо й не виїхали, то тільки тому, що вибухнула війна, а тих дабляйберів, які опиралися, не захистив ніхто. Усі ті, хто написав «так» на помаранчевому бланку Вибору, тепер називали «зрадниками батьківщини» тих небагатьох, хто справді виїхав. Ті самі люди, які махали прапорами зі свастикою, коли Герман з родиною від’їздив, тепер називали його гнидою. Темний тягар, який тиснув йому на груди, коли він, одинадцятирічний сирота, пісявся в штани, став ще гнітючішим.

Шанхай був розташований більш, ніж за кілометр від найближчої крамниці і за два кілометри від центру містечка, порядні мешканці якого намагалися держатися від рюксідлерів якнайдалі. То була групка низьких будинків, облицьованих сірою сумішшю з розчину та річкового каміння. Сонце зникало за навислим пагорбом наприкінці вересня і поверталося лише у травні. Під час злив потоки води лилися з гостинця аж під вхідні двері, і навіть влітку випрана білизна ніяк не сохла. Мешканців Шанхая називали ледарями, зрадниками, комуністами.

Шанхай також називали Hungerburg — від Hunger, голод, або ж Revolverviertel, пістолетний квартал, бо там весь час проводили облави митники, єгері та карабінери. Коли через багато років Ґерду побачили в товаристві італійця в однострої, дехто говорив:

— Нічого дивного! Вона ж виросла в Шанхаї.

Петер мав десять років і жодного друга. Дитинство він провів деінде і розмовляв з дивним акцентом (баварським — бо насправді Губери виїхали не надто далеко). Жодна мати не дозволила б своєму синові, його одноліткові, піти гратися до нього додому, в Шанхай. Товариші задиралися з ним, а тоді говорили: — Тобі тут не подобається? Ніхто не просив тебе вертатися. — Аннемарі була вже досить велика, щоб допомагати по дому, а Ґерда була немовлям. У Мюнхені під час останніх бомбувань в Йоганни пропало молоко. Але Ґерда навчилася перетравлювати KnodeF, коли їй не було ще й чотирьох місяців, і вижила. Відразу було видно, що вона зовсім не схожа на матір.

Йоганна була ще не стара — за Германа вона вийшла у вісімнадцять, а тепер мала під тридцять. Не б^^ла вона й негарна, але, здавалося, ще більш, ніж раніше ніяковіла через те, що живе на світі. Може то було через війну, а може тому, що відколи вони повернулися, чоловік перестав з нею розмовляти.

— На Східному фронті, — Герман говорив лиш це і ні слова більше тим небагатьом, хто питав його, де він воював.

Ґерда росла. Петер та Аннемарі успадкували чорні материні очі, її ж очі були блакитні й довгасті, як у батька, а вилиці — високі й гордовиті. Натомість Йоганна з кожним днем дедалі сильніше сутулилася, ніби років їй було вдвічі більше. Немов у тому домі була обмежена кількість життєвої сили, яка більше не діставалася матері, а лиш меншій доньці. Саме в неї свавільно вливалася вся ця снага.

Петер щораз більше часу проводив на самоті в лісах. Кожен його крок по товстому шарі гумусу, мільярдах голок модрини, нагромаджених за тисячоліття, відлунював серед голих скель на кілька метрів углибину, немов це дрижала мембрана барабана. То була його домівка, а вивірки, лиси, куниці, тетеруки та сороки-злодійки були його товаришами. Звісно, він навчився полювати на них, але перше він пізнавав їх, терпляче спостерігав за ними і годинами підстерігав їх. Він мав цілке око і невдовзі за гроші, виручені за хутро і пір’я, яке він продавав капелюшникам, зміг купити собі першу рушницю.

Хоч Ґерда була тоді ще зовсім крихіткою, вона все своє життя пам’ятала той день, коли Петер приніс додому свого першого оленя. Він звалив його собі на плечі, обгорнувши навколо шиї, і майже ніжно тримав руками за ноги. Голова оленя, з відкритим ротом і висолопленим язиком, метлялася йому по спині — то була кривава версія Доброго Пастиря. Ґерду вразив контраст між вже неживою матерією з потьмянілими очима і хутром, яке ше було м’яке на дотик. їй у ніздрях довго вчувався солодкуватий запах крові, коли Петер білував оленя, а також сморід сухожиль та лою, що піднімався над найбільшим з Йоганниних горщиків, над краями якого стирчали довгі, елегантні роги. Якби Ґерда не бачила, як Петер різким жестом відділив голову від тіла тварини, вона б подумала, що олень грається у хованки, затаївшись у горщику, який мав магічну здатність збільшуватися.

Череп виварили і добре очистили. Петер розраховував взяти за нього добрі гроші, продавши як трофей.

Коли переселенці виїздили, вони відмовилися від італійського громадянства, і тепер рюксідлери виявилися особами без громадянства. Без документів, без роботи, без пошани, в перший час Губерам, як і іншим мешканцям Шанхаю, велося дуже сутужно. Мати міського дантиста, баронеса, запропонувала Йоганні йти до неї служити, але Герман і чути про це не хотів: поки він живий, його дружина грошей додому не приноситиме. Тому у дванадцять років Петер, щоб поповнити сімейний дохід, пішов працювати на тартак. Аннемарі почала мити сходи в початковій школі, коли їй виповнилося десять років, тобто вона була молодша від учнів останніх класів. Зусилля ці не пішли намарне — після кількох років водіння чужих вантажівок Герман зміг купити собі власну.

Через три роки по закінченні війни італійський уряд милосердним жестом всепрощення скасував усі наслідки Вибору: колишнім переселенцям за вимогою повертали італійське громадянство. Колишній Герман ніколи б не міг собі уявити, яку полегкість він відчує того дря, коли знову отримає для себе і своєї родини документи, які оголошували їх італійськими громадянами.

Шанхай знову став частиною Італії, яка тепер була республікою.

Коли Ґерді виповнилось вісім років, вона почала виконувати материн обов’язок розігрівати двигун Гер-манової вантажівки. Вона прокидалася о третій ночі, накидала пальто, навіть не вмиваючись, і виходила на зимовий мороз, коли ще й не світало. Перерваний сон було ще важче стерпіти, ніж удар холоду в заспане обличчя. Вночі батькова вантажівка стояла перед дверми дому, і щоб вранці вона завелася, треба було перше очистити від криги заводну ручку на носі машини. Вже й так шорсткими, мов у прачки, руками Ґерда розпалювала під дном автомобіля невелике вогнище з трісок і паперу, пильнуючи, щоб не марнувати сірників. Вона стояла на морозі рачки і стежила, щоб воно не погасло, підгрібаючи залізною лопаткою паливо колом. Потрібна була обережність — занадто високе полум’я могло спричинити вибух бака з пальним, тоді згоріла б ціла вантажівка і вона сама. Коли заводна ручка нагрівалася, а крижана оболонка, яка її блокувала, розтоплювалася, Ґерда верталася в дім, брала чашку, яку приготувала тим часом її мати на кухні, де горіли дрова, і йшла з кавою будити Германа. Батько сідав у вантажівку і заводив її, а Ґерда збиралася до школи.

Якось вранці, коли було ще темно, Ґерда простягнула батькові каву, але той прокинувся не відразу. Йому ще снився сон. Він ледве розплющив тьмяні очі.

— Матте... — пробурмотів він.

Вернулася його мати! Тепер вона тут, біля його ліжка, з паруючою чашкою кави з молоком для нього, як тоді, коли він в дитинстві хворів.

ґерда злякалася — такого беззахисного, довірливого погляду вона ніколи раніше в нього не бачила.

— Tata... і bin’s. Die Gerda^'', — мовила вона йому.

Герман примружив очі, а тоді розплющив їх. Ті самі

очі, ті самі вуста, ті самі вилиці, що й у матері; але то була лише його донька. Він згадав, як щойно назвав її, і так їй цього ніколи й не простив.

Влітку, коли потреби розігрівати двигун вантажівки не було, Ґерда ходила з двоюрідними братами на полонину пасти корови дядька Ганса, старшого брата Германа, який успадкував батьківське обійстя.

Від обійстя до полонини треба було йти пів дня — занадто далеко, аби щовечора вертатися додому. Ґерда та Гї двоюрідні брати Міхль і Сімон, більш-менш її однолітки, а також малий Себастьян, або Вастль, спали в колибі на сіні. Вони коротали дні, показуючи одне одному ті місця на тілі, які в них були неоднакові, напихаючись чорницею, стріляючи одне в одного ягодами ялівцю, вирізуючи щось на гілках. Лиш в разі крайньої потреби вони бігли за коровами, які відійшли задалеко. Коли дощило, а тим паче коли гриміло, вони заривались у тепле сіно і розповідали одне одному страшні історії, героями яких були злі духи гір. Тричі на тиждень дружина Ганса приносила їм ЗсНйПеІЬго^\ шпондер і сир.

Ґерда була єдиною, хто ніколи не мусив брати до корів патика, бо вони слухняно йшли за нею, мов веяе-тенські цуценята. Двоюрідні брати теж всюди ходили за нею. Коли через багато десятиліть Сімон і Міхль думали про ті ночі на сіні з Ґердою, біля якої спав малий Вастль, спогад про рідке біляве волосся на її лобку, що визирало з-під піднятої благенької сукенки, ще часто спричиняв у них прилив крові до низу живота.

Якось вранці одного такого літа її здалеку побачив англійський альпініст, що заблукав у горах. Ґерда сиділа під кедром з напівзаплющеними очима. Стискаючи губами травинку, вона видавала пронизливий свист, немов шкрябаючи чимсь гострим по склу. З-під подертого перкалевого платтячка визирали голі коліна і вкриті засохлим болотом ноги, брудне волосся було стягнуте шворкою з плетеної кори. Високі вилиці, кругле чоло, повні губи, довгасті блакитні очі — це, подумав англієць, найгарніша дівчинка, яку він бачив у своєму житті. Думка про те, щоб піти геть і більше її не бачити, здалась йому нестерпною. Він довго дивився на неї, перед тим як показатися. Він забув про те, що збирався лазити по горах, і пробув у колибі цілий день.

Англійський альпініст поділився з Ґердою та її кузенами своїм сухим пайком. Коли він почув, як вона сміється, то вирішив, що зробить будь-що, аби лиш ще почути цей звук. Він взявся заганяти корів, вимахуючи своїм альпенштоком і гавкаючи, мов вівчарка. Він повісив собі на шию коров’ячий дзвіночок і став щипати траву на полонині, жуючи її, а відтак справді ковтаючи.

ВІН наслідував величаву ходу молодої королеви Єлизавети, поклавши собі на голову вінок з маргариток, а потім коронував ним Ґерду, проголосивши єдиною гідною володаркою. Коли все ж настав час іти геть, англієць шанобливо попросив дозволу сфотографувати її. І під кінець літа Гансова дружина вручила Ґерді заадре-сованиіі їй конверт. Відправник; Джон Ґалагер, Лідс, Сполучене Королівство. Всередині було те саме фото десятирічної Ґерди, яке Ева згодом поставить на свою книжкову шафу. Ззаду напис розлогими, гостроверхими літерами: In eternal gratitude for the best day of my life. Forever yours, John.^^

Одного літа відбудували пам’ятник альпійцям; тепер він був трохи стрункішим, не таким насупленим. Під час урочистого відкриття військовий єпископ заявив, що цього разу пам’ятник символізує замирення італійської держави з цією своєю віддаленою провінцією. Він знаменує захист, вважав за потрібне зауважити єпископ, а не агресію.

Але думка південних тірольців не змінилася. То був фашистський пам’ятник і завжди ним буде, хоч тепер фашизму вже нема. Ніхто з мешканців, крім представників влади, на відкритті не був. Петер, якому було тоді вже шістнадцять, теж не пішов, як і його батько. Він, Герман, і чути нічого більше не хотів про ці речі.

Якось через кілька років Петер вернувся додому вночі, коли вже майже світало. Його мати, яка ніколи не могла заснути, поки її найстарший син не повернеться додому, відразу зрозуміла: Петер вертався не з полювання. Його одяг не пахнув лісом і порохом з рушниці,

“З вічною вдячністю за найкращий день мого життя. Завжди твій Джон (англ.).

а мав плями від білої і червоної фарби. Проте нічого питати Йоганна не стала.

Наступного ранку карабінери оточили колом пам’ятник альпійцям і перекрили рух на перехресті} де він стояв. Вночі його п’єдестал хтось пофарбував у біле і червоне — заборонені кольори тірольського прапора. Так висміяний він викликав не страх чи гнів, а радше іронічну симпатію. Відтоді мешканці містечка почали називати його по-панібратськи «Вастль». Карабінерам довелося добре потрудитися за допомогою щітки й мила, щоб відчистити пам’ятник.

Петер не міг знайти роботи і перебивався сезонними заробітками. Збирав картоплю, наймався до селян, чиїх синів призвали до війська, коли тим потрібна була допомога під час сінокосу. Лиш іноді, коли ладунок був важчий, ніж зазвичай, допомагав батькові з вантажівкою, та грошей завжди не вистачало. Якось взимку він знайшов роботу сторожем у будинку родовитої віденської сім’ї, яка звикла літувати в Південному Тіролі. Його завданням було тричі на тиждень запалювати грубки, щоб не замерзли труби, перевіряти вікна і відгортати сніг з даху. Робота була неважка, та грошей платили мало. Петер хотів завести собі родину, йому було тоді двадцять два роки, і він уже вподобав собі одну дівчину; але якби так було далі, йому б це ніколи не вдалося. Аж тут він дізнався, що на сталеплавильному заводі Фалька в Больцано оголосили прийом на роботу.

У їхній сім’ї тільки Йоганна вміла читати та писати італійською — тільки вона ходила до школи під час фашизму. Герман ходив до початкової школи за Австро-Угорської імперії, а коли померли батьки, то взагалі покинув навчання. Діти їхні пішли до школи вже за антифашистської італійської республіки, яка не повернула Південний Тіроль матері Австрії, як цього сподівалися її мешканці, але принаймні визнала за ними право вчитися рідною мовою. Проте все державне врядування велося італійською мовою.

Отож саме Йоганна допомогла Петерові підготувати документи: довідки про добру поведінку, про виконання військового обов’язку, про добре здоров’я. І саме вона ходила з ним по різних установах. Німецькою не було жодного бланка, жодного формуляра, жодного оголошення; жодний державний службовець не говорив німецькою, жодний службовець не розумів німецької. Той факт, шо люди, які ходили по цих установах, були німецькомовні, цілковито ігнорували. Заяву треба було написати правильною італійською, інакше треба було починати все спочатку. Розмови з цими не надто люб’язними службовцями мовою, яка не була їй рідною, становили для Йоганни джерело страждань і збентеження, але врешті Петер дістав усі потрібні довідки. Відтак вона випрасувала його святковий костюм, і одного понеділка на світанку Петер сів на автобус до головного міста провінції.

Він пробув у Больцано кілька тижнів. Мешкав у далекої материної родички, у маленькому помешканні, де було четверо дітей від двох до восьми років. Вночі Петер спав на землі біля грубки, але вдень залишатися там не міг. То були дні трьох eis Männer, «святих криги», посередині весни, останній холодний і непогожий акорд зими, повітря було морозне. Петер не мав грошей, щоб піти зігрітися у шинок, тож пообіддя проводив у кімнаті очікування на вокзалі. І саме там він побачив, як вони сходять з потягів.

Здебільшого то були чоловіки. Петер цього не знав, але такі самі чоловіки у ті ж роки прибували також в

Турин, у Льєж, у Дюссельдорф. Вони мали кашкети на голові, картаті піджаки, в руках несли картонні коробки, стягнуті шпагатом, а зрідка — шкіряну валізу. Іноді траплялася жінка, між двадцятьма і тридцятьма роками, рідко старша, з чорним густим волоссям. Воі|а сходила з поїзда сама або з трьома, чотирма дітьми,' але її завжди чекав чоловік з таким самим обличчям, як і ті, що прибули самі, але не таким худим, з менш стурбованим, більш певним себе виразом обличчя — обличчя того, хто має роботу і тепер може взяти на себе тягар та почесті голови родини.

Перед від’їздом з дому мігрантам, які прибували з Південної Італії, ніхто не пояснював, куди вони їдуть. Нікому в бюро працевлаштування в Енні, Матері чи Кротоне, звідки промисловість Больцано стягувала робочу силу, ніколи не спадало на гадку поінформувати їх, що вони перебираються туди, де люди розмовляють німецькою і не їдять спагетті, ані навіть поленти, яка все ж таки належить до італійської кухні, натомість споживають страви, які називаються Knödel, Schlutzkrapfen^^, Spatzlan^^. Все одно то була Італія, хіба ні? Це все, що потрібно було знати мігрантові.

Коли Петер у своєму чистому, випрасуваному святковому костюмі приїхав у Больцано, він одразу подався в бюро прийому персоналу фабрики Фалька. Він залишив там заяву і з таким трудом одержані довідки. У наступні дні він пішов також на фабрику «Лянча», відтак на залізницю, а навіть в управління доріг — життя дорожнього робітника його не надто вабило, але то було краще, ніж залишитись без роботи.

^’’Шлюцкрапфен — равіолі з начинкою з рікотти та шпинату (нім.).

^Шпецлі — галушки зі шпинатом (нім.).

На жодну зі своїх заяв про прийом на роботу відповіді він не отримав.

Тільки за деякий час Петер все зрозумів. Економічне диво промислової зони Больцано, з масовим дешевим житловим будівництвом і майже пристойними зарплат-нями, було замислене тільки для італійців. Не те, що вони не хотіли приймати німецькомовних робітників. Просто це не було передбачено.

Звичайно, тепер у школах Альто-Адідже знову можна було вчитися німецькою мовою. Не було більше потреби в підпільних заняттях, бо і учні, і вчителі могли розмовляти та вчитися рідною мовою. Нова Італійська Республіка не чинила тиску на німецьку ідентичність південних тірольців, як це робив Муссоліні, вона вирішила по-іншому підійти до цієї проблеми — вдавати, ніби її не існує.

Петер вернувся додому, йоганна аж жахнулася, коли побачила, на що перетворився його костюм: він не знімав його три тижні. Петер не пояснив, чому не знайшов роботи, та ніхто його й не питав. Цілий наступний літній сезон він провів у Швейцарії. Знайшов собі роботу пастуха і підробляв ще тим, що продавав мисливські трофеї, насамперед сарн. Якось йому пощастило, і він вполював гірського козла. Трофеї ці купували лише туристи з Німеччини — тих небагатьох італійців, які забрідали в ці краї, вони цікавили мало.

Коли Ґерді було майже дванадцять років, одного листопадового дня Петер запропонував їй поїхати з ним на прогулянку в місце неподалік від Больцано. Там буде багато людей, сказав він їй, як на Кіг5сШа’^^, але набагато більше.

“Сільське храмове свято (діал. нім.).

Прогулянка! Іноді в неділю з провінцііїної дороги, яка огинала Шанхай, під’їздили автомобілі, підводи або групи велосипедистів, і Ґерда чула, як люди співають і сміються. Влітку в неділю батькові товариші теж садили родини та друзів на вантажівки і везли їх на берег‘ річки, яка текла з льодовиків, або ж на луки біля в’їзду в долину. Вітер доносив до Ґерди дим, запах смажених ковбасок, хвилі музики, вибухи сміху, і вона тужила за веселощами цих незнайомців. Не треба навіть далеко йти — іноді й у Шанхаї влаштовували свято, у дворі посеред домів у верхній частині вулиці. Наприкінці літа туди зносили тільки-но зібрану кукурудзу, щоб вручну обривати довгасте і гостре листя: його висушували і наповнювали ним матраци на цілу зиму. Наймити і селянки задавали собі ритм піснями й дотепними заувагами, а потім, увечері, коли купа листя в кутку двору була вже вищою від дверей будинку, пускалися в танок під звуки 2уШегп^° та акордеонів. Сходилися всі мешканці району, приносили хто пляшку сидру, хто шматок шпондера, а хто стільці для старших. Усі, крім Губерів. Коли в ці ясні вечори, що пахли сіном, Герман чув співи, він похмурнів. — Дехто багатий і може розважатися, — казав він, — а мені завтра треба працювати. — І йшов спати.

Ґерда ніколи не чула звуку батькового сміху. Натомість точно пам’ятала, коли востаннє чула, як сміється мати. На кухонній підлозі перекинулося відро з мильною водою, Герман проходив і послизнувся. Вид її вічно дерев’яного чоловіка, який впав на зад, розсмішив Йоганну, і Ґерда довго пам’ятала неголосний сміх матері, від якого здригалася й сіпалася її худа грудна клітка. Герман не звелів їй припинити, не накричав на неї, не став насміхатися з неї й собі. Але, підвівшись,

кинув на неї погляд, повний такої безпросвітної зневаги, що сміх засох у неї на губах, немов польова квітка на гарячому вугіллі. Ґерда більш ніколи, до самої смерті матері, не чула її сміху.

Петера, на десять років старшого брата, Ґерда теж знала мало, бо проводила з ним набагато менше часу, ніж з двоюрідними. Між ними не було ніякої близькості — їх розділяла різниця у статі та у віці, і їм нічого було сказати одне одному. Вони жили під тим самим дахом і їли той сам хліб, ось і все.

Петер став високим, добре збудованим юнаком, але рухи його були невпевнені, як у матері. Навіть не те, що невпевнені, а скрадливі — немов у мисливця в засідці, який мусить приховувати своє вміння стріляти. Від Йоганни йому дісталися також темно-коричневі очі, які не відбивали світла. У його погляді було щось непроникне, від чого ґерді в дитинстві було лячно. Тепер, коли Петер був уже дорослий, він зовсім не був схожий на Германа, хіба що коли говорив — чого він, як і його батько, майже ніколи не робив, а коли вже мусив, то говорив, ледве відкриваючи рота. Немов слова були якимись цінними предметами, з якими він неохоче розлучався.

Петер теж ніколи не приводив додому друзів. Дівчина, з якою він хотів би одружитися, ще не ступала в їхню світлицю, він ходив до неї у двір обійстя, де вона народилася. Він носив їй невеличкі подарунки: довгого оленячого рога, на якому він вирізьбив геометричні фігури, жмуток тетерукового пір’я зі сталевими відблисками, куплену на базарі хустину. Дівчина ця, Лені, приймала дарунки з усмішкою, завдяки якій вони здавались чимось цінним, немов сонячний промінь торкається шматка слюди, і той блищить, мов золотий самородок. Але і з нею Петер не був надто балакучий.

НІ, Губери не мали слави товариських людей.

Отже, прогулянка. З Петером. Ґерда не знала, який з цих двох фактів був незвичніший. Tata і Матте не поїдуть, пояснив він, їм це нецікаво. Не поїде й Аннемарі: вона працювала прислугою в одній родині, і в неділю мала лише пів дня вільного.

Вирушили вони ще задовго до світанку. ^)сінь того року була м’яка, але було ще темно і холодно. Ґерда була здивована, коли побачила стількох людей на вулиці, хоч до першої меси було ще багато часу. Усі вони прямували до центру містечка, де розігрівали двигуни кілька вантажівок й автобус. На Ґерді було плаття з конфірмації. Йоганна вже двічі поширювала його, але воно було вузьке їй в грудях та стегнах, і більше поширити його вже не вдасться. Зверху вона мала светр з вареної вовни, сірий з зеленою облямівкою; на шию пов’язала червону хустку. Петер мав на собі той сам костюм, в якому він шукав роботу в Больцано — Йоганна відновила його, терпляче позашивавши і почистивши.

Вони сіли на вантажівку разом з двадцятьма іншими людьми. Дехто мав на собі трахт; жінки були в довгих спідницях, фартухах з важкого атласу, що мінилися відблисками, мереживних нагрудниках, як на празни-ку Herz-Jesu, Ісусового Серця; на багатьох чоловіках були камізельки у червоно-зелену смужку, ледергозе з рельєфними шкіряними пасками і фетрові капелюхи з тетеруковою пір’їною. Ті, хто не мав на собі тірольського костюма, теж були вбрані у свій найкращий одяг.

Ґерда була там наймолодшою. Коли вона вилізла на вантажівку, чоловіки посунулися, даючи їй місце, немов шанованій особі, а жінки почастували її житнім хлібом і бузиновим соком з алюмінієвих фляжок, загорнутих у повсть. Ніколи ще стільки людей, всі разом, до неї не усміхалися. Коли колона автомашин рушила, їхні фари утворили цілу світляну гірлянду, яка Ґерді здалася ще святковішою, ніж різдвяний вінок зі свічками. Люди на борту вантажівки почали співати, і вона долучилася до них своїм ще дитячим голосом. Вони співали Brunnen vor dem Tor^\ Wo der Wildbach rauscht^^. Kein schöner Land^^ — пісні, в яких романтичне кохання зливається з любов’ю до Гаймат. Слів Ґерда не знала — вона ніколи не співала разом з іншими на сільських святкуваннях. Проте мелодія пливла у сподіваному, знайомому напрямі, і ноти дзвеніли на її піднебінні та в глибині горла, немов вона знала їх зроду. Морозне повітря било їй в лице, і вона відчувала радість, хоч Петер не пояснив їй, куди вони їдуть і чому тут стільки людей. Але вперше в своєму житті він нахилився до сестрички й усміхнувся їй.

Коли майже через три години вони приїхали до призначеного місця, Ґерда спала, поклавши голову на коліна жінки, яка частувала її бузиновим соком. Вантажівка з втомленим виском гальм зупинилась, і вона розплющила очі.

їй здалося, ніби їй далі сниться сон. Вона ніколи не бачила стількох людей разом. Навіть на процесії під час празника Ісусового Серця, ані на похороні місцевого аристократа, коли вздовж середньовічної вулиці між двома рядами людей проїжджав катафалк, запряжений чотирма чорними кіньми. Петер допоміг їй зійти, взявши під пахви, піднявши і поставивши на землю, як ляльку. Люди оточували Ґерду звідусіль, тиснули на неї, то пха-

Криниця перед брамою (нім.).

Де дзюркоче струмок (нім.). з^Нема краю кращого (нім.).

ли, то стримували, вони були немов ріка, яка тече знизу догори вздовж підйому, що з котловини Больцано провадив до зруйнованих будівель замку Фірміано. Ґерда стиснула Петерову руку, але страху вона не мала. Навпаки, натовп здавався їй єдиним організмом, живою істотою, часткою якої вона була, вона відчувала його емоції та трепет, які передавались і їй. Вона відчувала, що до нього належить, і це надавало навіть їй, дівчинці неповних дванадцяти років, значущості й гідності. Вона почувалася відважною, захопленою і переконаною, тільки не знала в чому саме. За все своє життя Ґерда більше не бачила, хіба що по телебаченню, такого великого натовпу.

День був погідний. То була середина листопада, але в майже вересневому сонці очі людей аж іскрилися, вони усміхалися й віталися одне з одним, навіть не будучи знайомими, бо прибули з різних долин. Петер мав рацію: у замку Фірміано — Зігмундскрон німецькою — справляли таке велике свято, подібного до якого ніхто ніколи не бачив в усьому Південному Тіролі.

Всюди були транспаранти і полотнища з лозунгами. На багатьох з них Ґерда читала: Volk in Not, народ у небезпеці. Похід супроводжували дві шереги карабінерів, з чорним, мов смола, волоссям, з червоними лампасами вздовж ноги, які робили їх подібними до дивних комах, з автоматами в руках. Вони напружено дивились на натовп, який ішов вгору, до руїн замку. Вони були молоді, деякі просто юні. Вони самі більше боялися цієї юрби, ніж навпаки, і Ґерда зрозуміла це, зустрівшись поглядом з одним із них. Він був ненабагато старший від неї — вісімнадцять, максимум дев’ятнадцять років. Він не відривав погляду від Гі очей, немов знайшовши в них розраду. Ґерда зрозуміла, що «вони» не належать до того, до чого належить вона, Петер та всі інші, навпаки: саме

ВОНИ представляють ту «небезпеку», в якій перебуває «народ», її народ. Але хлопець в однострої з кашкетом, надто глибоко насунутим на чоло, далі дивився на неї, немов чіпляючись за привабливість цієї дівчинки у затісній сукенці, щоб легше було витримати свій страх. Ґерда не могла не усміхнутися йому. Червона хустина, яка була в неї на шиї, розв’язалася і впала на землю. Тулуб карабінера інстинктивно почав згинатися до землі, а вільна рука, без автомата, простяглася, щоб підібрати хустку.

Його товариш по зброї, що стояв збоку, різко повернувся і глянув на нього. То був дуже суворий погляд, який обіцяв виказати його старшим, а то й ще щось гірше. Усмішка молодого карабінера застигла, мов маш-кара, ще більш напружено, ніж раніше. Він завагався, і тоді тулуб його знову повернувся у вертикальне положення та й закляк, а рука знов порівнялася зі стегном. Ґерда відвела погляд. Вона сама підняла хустку і пішла далі. Петер нічого не помітив. Натовп сунув далі, до верхівки пагорба.

Люди вилазили на дерева, звисали з них гронами. Товпилися на подвір’ї замку, на навколишніх пагорбах, між фортечними зубцями зруйнованих бастіонів. Ґерді здавалося, що цей моріг людей виростає з землі, мов гігантська трава, що складається з плоті, одягу, волосся, облич — між однією людиною та іншою землі видно не було. Тільки на крутих схилах, з яких руїни виринали, немов якісь казкові нарости, між тілами людей можна було помітити криваво-червоний порфір землі.

Під вежею замку на помості стояв чоловік. Ґерда не могла б сказати, що здавалося більше позбавленим плоті — він сам, чи милиці, на які він спирався. Він не був старий, та мав вигляд хворого і дуже слабкого. Ґерда бачила чимало інвалідів, які несли на собі пам’ять про війну, що закінчилась лише дванадцять років тому; вона відразу впізнала худорбу, властиву калікам, які втратили ногу, як оцей чоловік, що тепер промовляв до натовпу, або ж руку чи кисть. Та їх частина, якої вже не було, спричиняла постійний біль, який ширився і висмоктував життя з того, що ще залишалося від тіла, висушуючи його, немов вампір. Цей худий чоловік справді здавався жертвою такого фантомного паразита, він говорив хрипким, металевим, зовсім не ораторським голосом. Але юрба слухала його в абсолютній тиші. Тільки коли він згадав тодішнього міністра внутрішніх справ Тамброні, йому довелося зупинитися, бо всі засвистіли. Він не збентежився, спокійно чекав, не виказуючи нетерплячості, дав юрбі досхочу освистати цього представника італійського уряду.

Минула хвилина. Свист не стихав.

Дві хвилини. Карабінери та солдати, які утворювали кордон під помостом, почали перезиратися, немов питаючи себе, чи не мусять вони втрутитися.

Три хвилини. Свист на адресу міністра, якому підлягали правоохоронці, ніяк не вщухав. Ґерда зірвала травинку, запорошену і затоптану тисячами ніг, які пройшли по ній. Піднесла до вуст тим самим жестом, що його бачив біля колиби Джон Ґалагер з Лідса, Сполучене Королівство. Дмухнула і пролунав пронизливий свист. Вдруге і востаннє того дня і в цілому своєму житті Петер повернувся до неї і задоволено їй усміхнувся.

Чотири хвилини. Руки молодших карабінерів стали залишати вологі сліди від поту на руків’ї автоматів. Чоловік спокійно дивився з висоти помосту на десятки тисяч людей, які свистіли. Він не поспішав продовжувати свою промову. Він скористався з перерви, щоб підрахувати кількість людей, які прийшли на цю маніфестацію, яку він організував. Був задоволений. Там, перед ним, Сільвіусом Маньяґо, того дня, 17 листопада 1957 року, в замку Фірміано зібралося щонайменше тридцять, сорок тисяч людей. Супроти загальної кількості населення в Південному Тіролі, що не сягала навіть трьохсот тисяч душ, це означало одного на десять, а може й більше. Як і Ґерда з Петером, вони вирушили глупої ночі вантажівками, автобусами, автомобілями, мотоциклами, тракторами. Прибували вони з околиць Больцано, з того боку Адідже, але й з дальших долин — Арнталь, Шляндерс, Пасаєр, Мартель, Ґзіс, Фіншгау. З тих місць, де діалектом рахують oasn, zwoa.., і також з тих, де, натомість, кажуть aans, zwa... І вони знай свистіли й свистіли, немов не хотіли припиняти цього свисту ніколи.

П’ять хвилин. Карабінери подивилися на своїх начальників.

Худий чоловік на помості перевів дух і відкрив рота, збираючись заговорити знову. Тієї ж миті знову настала тиша.

Сільвіус Маньяґо нагадав натовпові про каноніка Ґампера з Брессаноне. Цей церковнослужитель, якого переслідували ще наці-фашисти, кілька місяців до того кинув гасло: «Es ist ein Todesmarsch!». Марш смерті — ось куди прямує Південний Тіроль, якщо все піде далі так само: примусова імміграція з Південної Італії, відмова приймати автохтонів на роботу, зубожіння та еміграція. Південні тірольці невдовзі виявляться меншиною на власній землі, а відтак Історія змете їх геть.

Він боротиметься, пообіцяв Маньяґо, голова Südtiroler Volkspartei, партії німецькомовних південних тірольців, за автономію провінції і відокремлення від іншої, італомовної провінції Тренто. За справжню автономію, яка дозволить південним тірольцям знову стати господарями на своїй землі.

Він скінчив свою промову, вигукнувши раз, двічі і ще багато разів:

— Los von Trient! — Геть від Тренто! Геть від цієї області з більшістю італійців, де німці знову опинилися у меншості й без захисту. Натовп аплодував йому і, здавалось, аплодувати ніколи не перестане.

Раптом зі зруйнованої головної вежі пролунав ляскіт, немов затріпотіло простирадло. Усі глянули вгору. Двоє молодиків вилізли на руїну і, висунувшись з однієї з бійниць, розгорнули довгий біло-червоний прапор. Вивішувати тірольський прапор ще було заборонено італійським законом — то був один з тих багатьох фашистських законів, яких ніхто не завдав собі клопоту скасувати. Гурт карабінерів побіг до вежі. Перед тим, як їх арештували, молодики закричали;

— Los von Romp''

До них долучився Петер та інші, переважно молоді чоловіки: — Los von Rom! — кричала невелика частина юрби.

Це означало: «ні» автономії, яку замислили політики та дипломати, «ні» компромісові. Не досить відділитися від Тренто. Треба відділитися від Риму. Відділитися від Італії.

Маньяґо стиснув тонкі вуста, а тим часом карабінери виводили активістів геть.

Трохи менш, ніж за рік пам’ятникові альпійцям у містечку, де мешкали Губери, завдали удару знову. Цього разу обійшлося без білої і червоної фарби, без шибеникуватих провокацій — то був вибуховий пристрій, який підірвав п’єдестал. Проте кам’яного Вастля це не зруйнувало, заряд був недостатній.

Того дня Петер був у долині, допомагаючи батькові з ладунком деревини. Після чверті століття за кермом вантажівки в Германа почалися проблеми зі спиною. Тепер синова допомога була йому просто доконечна, хоч це означало відмовитися від додаткових грошей, які могли давати інші Петерові заробітки. Коли того вечора вони вернулися додому, Йоганна і словом не згадала про те, що сталося з Вастлем уранці. їй було вже достатньо того полегшення, яке давала їй певність, що цього разу син її до цього не причетний.

Через кілька років, одного червневого дня прийшов у дім Губерів якийсь чоловік з Мерано. Він був Daitsch, але лаявся італійською. Усі південні тірольці тепер повсюди лаялися італійською — навіть у себе вдома вони більше не вигукували ^Vofluichth чи «Scheisszoig!», а лиш <^Madoja!», «Ostia!», «Porco zio!», чи навіть, на радість фахівцям з порівняльної лінгвістики, «Porzelona!» Адже багато хто під час фашизму зазнав, як Герман, осуду, а навіть стусанів, коли їм виривалися вигуки німецьким діалектом. Тому все населення вирішило, що краще почати лаятися італійською навіть у себе вдома, щоб звикнути. Проте ніхто не міг з певністю сказати, чи не було тут також сподівання, що daitscher Gott, добрий німецький Бог не надто знає чужі мови: можливо, що лайку walsche він гаразд не зрозуміє і образиться трохи менше. Як би це не тлумачити, одностайне запозичення італійських лайок німецькомовним населенням було єдиним, хоч, треба сказати, незворотнім успіхом примусової італізації, яку запровадив фашизм.

Чоловік з Мерано прийшов сказати Германові, що він хоче, аби його менша дочка пішла працювати на кухню великого готелю. Вже невдовзі після кінця війни до Альто-Адідже знов почали приїжджати туристи, а ті, хто шукав роботи, подавалися у нову зону туризму —■ в до-ломітські долини. Тож великі довоєнні готелі курортів долини Адідже відчули брак персоналу. Чоловік той пропонував добру зарплатню, безкоштовне харчування та проживання і освоєння надійного фаху кухарки.

Можливо, якби Герман не був колись малим переляканим хлопчиком, який з туги пісяється в штани; якби в темні часи Вибору він не обмазував екскрементами ворота деяких обійсть; якби він взяв собі жінку з кохання, а не через безсилля; якби на східному фронті він не робив і не бачив невимовних речей; одне слово, якби Герман вже давно, надто давно не втратив любові, тоді він, можливо, подумав би, що важкі часи скінчилися, що його родина вже не бідує, що його вантажівка годує та одягає його дітей хай і не розкішно, але й не убого, а крім того, усі з оповідей дуже добре знали, що чекає на його доньку, якщо вона поїде туди (недаремно їх, молодих кухарок, називали Matratzen, тобто матрацами).

І тоді мовив би тому чоловікові; Wort а тої, заче-кай-но. І сказав би йому. Des madl will і net weggian lossn, я не хочу відпускати цю дівчинку, її щоки ще круглі, мов у дитини, але вона вже має жіночі форми і стрункі ноги, вона гарна, а навіть вродлива, і то дуже вродлива, точно як її бабуся, але вона ще цього не знає, а отже, я мушу захистити її, як можу це зробити тільки я, її батько, влітку я поведу її танцювати польку на Kirschta’, щоб усі юнаки побачили, яка вона бажана, але й яким пильним та уважним є її батько, і він ніколи не дозво-

ЛИТЬ образити її — ні, я не дам тобі забрати її в готель поміж чужинців, які зватимуть її Matratze.

— Passt, — сказав натомість Герман — гаразд.

Ґерді було шістнадцять років, і вона вирушила в

дорогу.

їхати до курорту, де мала працювати Ґерда, було недалеко, але дорога була складною. Діставшись до залізничного вокзалу в Больцано, вона аж оніміла; навколо чулася тільки італійська мова, і їй здавалось, шо вона бачить лише смагляві обличчя. Зрештою, в тому самому місті кілька років тому Петер бачив, як прибувають мігранти з Півдня.

Вона мала сісти на автобус до Мерано, але жодного автобуса тут не бачила. Перед сходами, що вели до вокзалу, простяглася широка алея. Вона пішла нею, стискаючи в руці папірця, на якому чоловік той написав назву готелю, куди вона мала потрапити. Цвіт кінських каштанів на алеї розпускав сильний запах. Той чоловік з Мерано сказав, що вона має йти цією алеєю до половини, а відтак повернути ліворуч. Ґерда йшла невпевнено, захмелівши від пахощів квітів, що гронами звисали їй над головою, і стискаючи ручку валізки з небагатьма своїми речами. Ось і автостанція. Ґерда підійшла до водія, але спитати не насмілилась — вона соромилась говорити італійською.

— Schnell! Der Bus Richtung Meran fährt jetztF — почула вона, як сказав хтось парі літніх туристів-німців. Вона побігла за ними до автобуса з уже заведеним двигуном і сіла в нього. їй пощастило — за кілька секунд водій зачинив двері й рушив.

’’Швидше! Автобус до Мерано вже від’їздить! (нім.)

Кілометри 0-35

Кілометри 230-295

Кілометр 715

Лені невідривно дивилась на труну. Вона єдина з пр

Кілометри 960-1126

Кілометри 1383-1397

Кілометри 0-35

Дзвоню матері й кажу, що на великодній обід я не прийду. Не їстиму тих ласощів, що їх вона разом з моєю хрещеною Руті готують уже тиждень. Вона не зможе похвалитися мною перед юрмою родичів і приймати звичні компліменти про цю її доньку, таку гарну і здібну, щкода тільки, що так і не вийщла заміж (на моє велике полегщення вони тепер вживають «так і» замість «ще» — то був здобуток моїх сорока років).

— Мущу їхати, — пояснюю я їй, — це терміново.

Я жодного разу не пропустила її святкових обідів. Отже, причиною такого винятку може бути тільки щось дуже важливе. Вона й справді не вимагає пояснень. Питає лище: — Я його знаю?

Сумнівів, що терміновість ця пов’язана з мужчиною, нема жодних.

Я дивлюсь на льодовики в далині, тобто на те, що залишилося від них в добу парникового ефекту.

— Можливо, що так, — кажу я, а вона не наполягає.

Знайти квитки на літак до Калабрії у перщий день Великодня просто неможливо. Я обдзвонюю всі авіакомпанії, відтак аеропорти Больцано, Верони, Венеції, Мілана, Мюнхена, Інсбрука та Бреші. Годинами намагаюся знайти щось в інтернеті. Нема нічого. Перше вільне місце на рейс до Реджо-Калабрія є за два дні, після Великоднього понеділка. Для Віто це може бути запізно. Залишається єдина можливість — спальний вагон до Терміні, головного вокзалу Риму, а потім знов на поїзд до Калабрії. Це триватиме довго. Італія довга.

І ось я вже в місцевій електричці, яка везе мене до Фортецци/Франценсфесте. В глибині вагона, угорі, висить плакат Deutsches Kultur- und Familienamt, відділу культури і родини для німецькомовного населення — строго окремого і відмежованого від однойменного відділу для італійців. Він рекламує освітні курси для дорослих у провінції Больцано. На плакаті — фото чоловіка в синьому робочому комбінезоні, який сидить у приміщенні, що представлене як його майстерня — майстерня механіка, електрика чи зварювальника. З виразом обличчя уважної дитини він ретельно складає своїми великими натрудженими руками рожевого арку-ща, щоб зробити з нього делікатне оріґамі.

Під фотографією напис: Wer Lebt, Lernt. Хто живе, той вчиться.

Чи згадувала я колись про Віто, коли росла? Важко сказати. Він так раптово зник з нашого життя. Так несподівано, принаймні для мене. Для моєї матері, звісно, ні, але мені ніхто нічого не пояснював. Віто пішов геть тоді, коли я вже думала, що він назавжди став частиною мого світу, а ми — його світу. Я вже стала його донькою, а Ґерда Губер — його жінкою. Він був. А потім раптом його не стало.

Ні, про Віто я думала рідко.

Яке тісне це містечко, Фортецца/Франценсфесте! Стрімкі схили, що оточують долину Ізарко, підходять тут впритул настільки, що майже не залишають місця для самої долини, стискаючи її, немов щипці. Я завжди дивуюся, як можна тут жити. Що думали про це залізничники, яких спровадив сюди Муссоліні, коли вони прибули в це місце з Ровіґо, Казерти, Бішельє, Сульмо-ни? Коли вони побачили, що долина тут така вузька, що аби побачити небо, не досить підвести очі, а треба ще закинути голову далеко назад? Подейкують, ніби нацисти, тікаючи у напрямку до перевалу Бреннер, сховали золото, вкрадене в італійців, у похмурій фортеці, яка дала назву селищу, і час до часу хтось береться розбирати каміння і копати під бастіонами. Підозрюю, що це легенда, яка має на меті надати такому клаустрофобно-му місцю бодай якогось сенсу, нехай навіть абсурдного.

Мені краще повечеряти тут, бо потяг до Больцано буде десь аж за годину.

Ресторан-піцерія біля станції, схоже, не оновлював свого меню вже з двадцять років; Knödel, Wiener SchnitzeP^, біфштекс, салат, спагетті в томатному соусі або з рагу. Більш нічого нема. Проте серед піц є також гавайська, з ананасом, і «Пошук скарбу» {Schatzsuche): помідори чері, анчоуси та оливки, фаршировані каперсами. Може вони і є цим скарбом?

Поїдаючи не надто м’яку відбивну, я озираюсь навколо. У дзеркалі бару перед столом бачу проти світла свою голову. Підводжу очі. Відразу ж відводжу погляд, здригнувшись. Вгорі, між пляшками зі спиртним, які завжди стоять у безладі, я побачила ці кляті мішені, три штуки. Ох, як я їх ненавиджу!

Це дерев’яні кружальця, розмальовані вручну. На двох з них у центрі зображений тетерук, який тримає у дзьобі герба, а на третьому намальований фазан. Вгорі скраю стоїть дата, на кожному кружальці інша; 9/8/84, 12/5/88, 3/10/93. І три імені: Курт, Моріц, Лара. Дати народження й імена, як та дата й ім’я, яке мій дядько звелів написати на мішені, присвяченій новонародженому Уллі. Тут теж є крихітні отвори, в самому центрі, на зображенні птаха. Значить, власник цього ресторану — мисливець, як і Петер, який, як і він, святкував з друзями своє батьківство, стріляючи (стріляючи, о Господи!) в дощечки з іменами своїх новонароджених синів. Проте стріляв він влучніше, ніж мій дядько, чи може просто менше випив: бо Петер, замість картинки в центрі, влучив в ім’я свого сина.

Востаннє цю жахливу мішень, яка в самого Уллі завжди викликала відразу, я бачила, коли її клали до нього в могилу. Легко напрошувалася думка, що той дядько Петер, якого я ніколи не знала, так погано прицілившись, розтрощив не лише ім’я свого сина, а й ціле його життя. Ну ось, тепер згадала. Найбільше мені бракувало Віто саме того дня, коли труну з Уллі опустили в могилу.

«Ми втратили друга, загубили чудову людину», — сказав мені хтось. Від злості я аж стисла кулаки в кишенях пальта. Я нікого не губила! Хіба я пішла в супермаркет з Уллі і, раптом обернувшись, не побачила його біля себе, як це буває з дітьми? Хіба я поклала його в шухляду і забула, в яку саме? Хіба я забула його на лавці, наче газету або мобільний? Чи в чужому домі, як парасолю? Чи в поїзді, як валізу? Ні, Уллі я не губила, Уллі вбив себе. І багато з тих людей, які тепер були там, могли б дати йому менше причин для цього. Злість піднялася й опала, мов хвиля, а потім я відчула лиш велику втому. Саме в ту мить мені так бракувало Віто.

Я відчула потребу притиснути голову до його плеча, чи радше до живота, бо хоч Віто й не був високого зросту, востаннє я бачила його тоді, коли була ще

ДІВЧИНКОЮ — його дівчинкою. Так я його й згадала в ту хвилину — сильні руки, які ззаду охоплюють мій тулуб, а я тільки трохи відхиляю голову назад і торкаюся потилицею його грудей, спираючись на нього своєю вагою, впевнена, що він мене підтримає. Коли жстояла біля могили Уллі, у мені вибухнула така туга за Віто, що на мить вона поглинула навіть біль через смерть мого двоюрідного брата, товариша забав і звірень — а навіть більш, ніж брата, мого друга, а може й єдину мою любов.

Саме в той момент почав свою вражаючу промову старий паламар Лукас. І тільки від Віто я могла б згодом вислухати ці слова: бачиш, Уллі помер недаремно. Але там, на цвинтарі, Віто не було.

Пора платити рахунок і виходити, ось-ось прибуде поїзд з Інсбрука, який відвезе мене до Больцано.

1961-1963

Коли в генеральному штабі італійських збройних сил дізналися, що Ґерда приїхала працювати у великому готелі в Мерано, було негайно ухвалено рішення послати в Альто-Адідже тисячу вояків. Цей готель і ще два великі готелі відомого курорту реквізували військові, які зайняли всі номери. Коли ця нова юна Matratze прибула в готель, щоб вивчитися на кухарку, на неї вже чекала сотня альпійських стрільців. Вояки побачили, як через службовий вхід входить ця шістнадцятирічна, цілком дозріла дівчина, одягнена у святковий дірндль, стиснувши в правій руці ручку валізки так сильно, що аж побіліли кісточки пальців. І вони оголосили своїм генералам захоплену подяку за це рішення: тепер вони нарешті зрозуміли, у чому їхня місія на цій землі фріців, з мови яких вони розуміли лише лайку.

Ні. Все було не так.

На жаль, причиною прибуття цих вояків була не Ґерда, а опори високовольтної лінії. їх було сорок три, і всі вони одночасно злетіли в повітря — то була Feuernacht, «Вогняна ніч». Видовищна акція, організована акуратно, ретельно і терпляче. Тут інакше й не скажеш — суто по-німецькому.

Відповідальність за замахи взяла на себе підпільна група BAS: Befreiungsausschuss SüdtiroP. їхньою ме-

”Комітет визволення Південного Тіролю (нім.).

тою, заявляли розмножені на ротаторі летючки, була не адміністративна автономія, якої домагалася Півден-нотірольська народна партія Сільвіуса Маньяґо, того худого, харизматичного чоловіка, який промовляв біля замку Фірміано: її вони вважали компромісом політиканів. Вони дотримувались думки, що лише Volk, народ, має право вирішувати, з ким бути: з Італійською державою, яка вже сорок років окупувала Південний Тіроль як свою колонію, чи з Австрією, від якої їх силоміць відірвало свавілля Історії. Вони вимагали референдуму про самовизначення, переконані, що результатом буде одностайне рішення повернутися в лоно батьківщини. Через п’ятнадцять років після кінця фашизму Італія, в якій правили християнські демократи, вагалася й ігнорувала цю проблему, немов маючи надію, що якимсь дивом вона розв’яжеться сама. Підпільники вирішили завдати удару.

Для свого видовищного атентату вони вибрали червневу ніч, в яку тірольці запалюють на верхівках пагорбів тисячі багать, згадуючи відвагу та єдність, з якою їхній народ зупинив наступ Наполеона. Кожна тірольська дитина знає про подвиги Андреаса Гофера, героя цієї події, вивчає його життя, і відтворює слова та вчинки під час шкільних вистав. Поваливши пів сотні опор в ту одну-єдину особливу ніч, замаховці дали чітко зрозуміти одне; південні тірольці італійцями не почуваються. Вони ними не є. І ніколи не стануть.

Щоденні газети повідомили своїх читачів у Римі, Мілані, Палермо й Турині про існування півден-но-тірольського питання. До цього моменту ніхто про нього навіть не чув.

Тож той перший літній сезон Ґерди в готелі був бойовим хрещенням не тільки для неї. Курорт був у стані облоги, як і все Альто-Адідже, яке раптом стало зоною воєнних дій. Блок-пости, комендантський час, регулярні обшуки. Було залучено п’ятнадцять тисяч людей — поліцейських, солдатів, карабінерів, митників. З їхніми джипами, мотоциклами і собаками. Серед них мало було кадрових військових — майже всі були призовники. Вони приїхали туди, перекинувши через плече великі мішки у формі торпеди, в пілотках на голові та з біноклем на шиї. Вони мали арабські профілі сицилійців, світлі очі етрусків і відстовбурчені вуха бергамців. І всі вони дивилися на Ґерду.

Але й вона дивилась на них. Деякі з них здавались їй досить подібними до чоловіків з містечка, де вона росла, до її кузенів та шкільних товаришів. Деякі альпійські стрільці з Фріулі, приміром, мали дещо дерев’яну ходу, властиву людям, які живуть у місцях з горбистим рельєфом, де багато скель і лісів: так само ходив її батько Герман, та й Петер. Оці стиснуті губи й очі, які блищать натомість якимсь дитячим сяйвом, вона теж уже бачила: коли всередині нуртують емоції, горяни стискають уста, та чистий погляд очей немов просить порятунку від цієї мовчанки. Але інші фізіономії, більш південного типу, були для ґерди чимсь новим. Майже жіноча м’якість лінії стегна в деяких з них, гнучкі зап’ястя в інших, усмішка, яка зраджувала звичку не сприймати нічого, навіть себе самих, надто серйозно у ще інших — всіх цих прикмет не побачиш у дорослих чоловіків її народу. Вона також ніколи не бачила, щоб двоє хлопців крокували разом з тією інтимною близькістю між чоловічими тілами, з якою ходили деякі патрульні з Півдня. А ще їхні компліменти! Цих вояків прислали на бойове завдання у місце, де побоювалися лобового наступу на державу, вони були озброєні до зубів, ще й, безперечно, налякані; проте в них залишалося ще досить легковажності чи навіть нерозсудності, щоб сказати білявій дівчині, вбраній у дірндль,,а отже німкені: «Ти дуже вродлива!» і, попри все, домогтися від неї усмішки. У них були млосні очі та довгі, мов у дівчат, вії, і попри однострої та зброю, їм ніяк не вдавалося зберігати войовничий вигляд.

Але такими були не всі. У готелі неподалік від того, де працювала Ґерда, був розквартирований цілий батальйон нового спеціального відділу поліції, створеного Шельбою: загін швидкого реагування. їхні компліменти її лякали. Вони дивилися на місцеве населення поглядом того, хто прийшов навести порядок, адже після краху фашизму, звісна річ, усе тут пішло шкереберть. Вони були певні, що кожний південний тіролець — терорист через той лише факт, що він розмовляє німецькою, і якби вони щось знали про Вибір (але вони не знали нічого, жодний італієць не знав нічого), то вважали б його чудовою ідеєю: Альто-Адідже належить до Італії, а кому Італія не подобається, може забиратися геть.

Та більшість вояків то були хлопці, яким більше хотілося добре попоїсти і зайнятися коханням, ніж стріляти. Якось на одному з блок-постів Ґерда побачила кінооператора, що знімав документальний фільм про те, як збройні сили захищають націю. Один з солдатів, коли побачив, що його знімають, перестав перевіряти документи, підняв перед кінокамерою руку, в якій держав напівавтоматичний пістолет, і махнув нею — «привіт!» Жест цей був для Ґерди одкровенням.

Тож хоч того сезону туристів не було, великі готелі без роботи не залишилися. Впродовж літа в кухнях щодня варилися і перемішувалися центнери спагетті, макаронів та поленти. Вулиці повнилися теплим запахом підсмаженої цибулі, кислуватим духом томатного соусу, а навіть гострим ароматом сирого часнику, якого досі не знали навіть найвідважніші з тутешніх майстерних домашніх господинь. Вивчення таємниць міжнародної готельної кухні {tournedos, coq au vin, pâtes feuilletées^ Ґерді довелося відкласти на потім. Натомість вона багато чого навчилася про смаки і присмаки Півдня: в Аль-то-Адідже приїхало чимало представників останнього покоління молодих чоловіків-італійців, які мали чудовий апетит.

Але ніхто з цих вояків, які називали косу, обвинену навколо голови місцевих дівчат, «запасним колесом», ніхто з офіцерів, які жили в реквізованих готелях з балконами, вкритими каскадами пеларгоній, ніхто з них не знав, що за кілька тижнів до того командир четвертого армійського корпусу, генерал Альдо Беолькіні повідомив верховному командуванню, що існує ризик безпрецедентної хвилі насильства. Надійні інформатори, оповістив він начальство, попередили його, що мішенню будуть інфраструктури, зокрема опори високовольтних ліній.

Військові верхи не прислухалися до попередження генерала, а навпаки, відразу відіслали його подалі від Альто-Адідже. Невдовзі по тому сталися вибухи «Вогняної ночі».

^^Турнедо (обсмажені шматочки м’яса), «півень у вині», листкове тісто (фр.).

Ретельність, з якою було проведено цей акт, спричинила в Римі паніку. Нападники, твердили випуски новин, це люди, які не завагаються замахнутись наїїєд-ність держави. Не будуть надмірними найбільші сили, кинуті проти них. Про них говорили, що вони безпристрасні, як убивці, підступні, як шпигуни, аморальні, як закоренілі злочинці. І дуже небезпечні.

Тож усі були дуже розчаровані, коли трохи більше, ніж через місяць, їх усіх упіймали, і стало зрозуміло, хто вони насправді — звичайні люди, дрібні крамарі, механіки, ковалі, селяни. Крім неділі й ночей, коли вони спали, усі конспіратори завжди носили синій робочий фартух, Ваиегп8сНигіг, символ тірольської етики праці. У них були мозолисті руки зі слідами дерева, землі, мастила. Вони шукали собі дружин на танцях під час храмових празників, одружувалися молодими, мали багато дітей. Багато кого з них самих або ж їхніх батьків переслідували як дабляйберів у часи Вибору; вони не хотіли покидати своєї землі, але не хотіли й вдавати з себе італійців. Дехто з них потрапив був у Дахау за дезертирство з СС. Комунізм їх мало обходив — він не мав що сказати їм про їхнє життя селян і ревних католиків. Усі вони були віруючі, дехто дуже побожний, вони склали обітницю не ставити під загрозу людські життя. Коли через несправний запал, який підірвав заряд не в той момент, у повітря злетів дорожній робітник Джованні Посталь, багато хто з них вдома плакав: смерть невинного — то було найгірше, що могло трапитися з ними особисто, не кажучи вже про їхню справу.

Вони збиралися роками, але не потай у підземних печерах чи іноземних консульствах, як твердили італійські журналісти, а в облицьованих деревом світлицях

СВОЇХ домівок та в шинках. Вони роками збирали вибухівку, переносячи її через перевал Брениер давніми стежками контрабандистів; вони ховали її у повітках, у майстернях, у стайнях під гноєм. Вони навчилися використовувати вибухівку на менших, але символічних об’єктах: кінній статуї дуче на гідроелектростанції у Понте-Ґардена, приміром, яка через шістнадцять років після смерті Муссоліні ще там стояла.

Коли вони почали готуватися до великої «Вогняної ночі», кожний повинен був визначити об’єкти для удару в тих місцях, які він найкраще знав, тобто біля свого дому. Обкладаючи вибухівкою опори, вони дбали не тільки про те, щоб, падаючи, вони не спричинили людських жертв, але й про те, щоб не завдали шкоди садкам їхніх сусідів. То були люди, які знали ціну праці, і для них демонстративний акт не був вартий сплюндрованого виноградника чи розореного селянина.

На відміну від того, що писали італійські газети, представники цього першого покоління терористів не належали до секретних служб, не були військовиками, які шукають, куди б прикласти руку тепер, коли від кінця війни минуло вже п’ятнадцять років, ані ідеологами боротьби проти комунізму будь-яким коштом. Вони не були пангерманістами, ані неонацистами, ані воєнізованими угрупованнями. Все це було, але пізніше. Це сталося тоді, коли прийшли неофашисти, секретні служби та карабінери, яких втягнув у змову генерал Де Лорен-цо, і призвело до кривавих замахів на казарми та митниці, до людських жертв, які тепер уже були аж ніяк не випадковими. Але в той час вони, терористи першого покоління — Витзег, бумзери, як їх потім називали сливе з симпатією — люди, які пильнували, щоб зберегти садки, були вже всі мертві або сиділи у в’язниці.

Бумзери були люди практичні, але, по суті, надто вірили в людей. їхня конспіраційна стратегія була проста: якщо когось арештують, він повинен просто мовчати і не називати ніяких імен. Одне слово, досить на допитах відповідати мовчанням, й організацію буде врятовано. Це було неважко.

Жоден з них раніше не уявляв собі, якими можуть бути ці допити. Жоден з них раніше не уявляв собі, що таке побої, позбавлення сну, яскраве світло, спрямоване в очі, облисіння від того, що вам силоміць виривають жмути волосся з голови, вирвані нігті, вибиті зуби, погашені об шкіру сигарети, солена вода, яку вливають у ніс, електричні розряди по геніталіях. Жоден з них раніше ніколи не чув про «ящик», тортуру, яку використовували кати з ОАС в Алжирі, а тепер нею старанно користуються італійці, отримуючи задовільні результати. Жоден з них раніше не міг собі уявити, що одягнені в однострої представники демократичної, республіканської держави здатні довести їх до «нелюдського, несвідомого стану, коли ти готовий зробити і сказати будь-що, аби лиш вони перестали робити з тобою те, що роблять, і коли ти вже не людина, а просто річ», як сказав один з них, коли його звільнили.

Деякі ув’язнені зуміли повідомити на волю про зазнані катування, передавши туди записки на туалетному папері. Це попросили прокоментувати міністра внутрішніх справ Шельбу, засновника тих спеціальних сил поліції, які так лякали Ґерду.

— Всюди у світі поліція б’є людей, — відповів він.

Змовники заговорили. Усі. Мережа терористів, які влаштували «Вогняну ніч», була ліквідована менш, ніж за місяць. Двоє з них померли у в’язниці від тортур. На судовому процесі щодо зловживань, якиіі відбувся через якийсь час, усіх карабінерів, їхніх катів, виправдали.

На першій сторінці газети «Альто-Адідже» від 23 червня 1961 року заголовок великими літерами проголошував:

БОЛЬЦАНО - НЕВІД’ЄМНА ЧАСТИНА ІТАЛІЙСЬКОЇ ДЕРЖАВИ, ХАЙ УСІ ДОБРЕ УСВІДОМЛЯТЬ СОБІ ЦЕЙ ФАКТ.

— Бомби розганяють туристів.

Так казали люди в містечку, коли наприкінці сезону Ґерда повернулася додому.

Тим часом Петер таки одружився. Лені, смаглява і дрібна дівчина, яка була схожа на Йоганну, але якій подобалося танцювати, прийшла жити в дім Губерів і тепер була при надії. Сестра Аннемарі теж вийшла заміж кілька років до того і перебралася до чоловіка у Форарльберґ. Відтоді батьки більше її не бачили — їхати до неї в гості було б зайвою забаганкою.

— Бомби розганяють туристів. — Так казали насамперед члени нового Консорціуму і його президент, Па-уль Штагль.

Найбідніший зі шкільних товаришів Германа, той, хто разом з ним і Зеппом Швінгсгеклем долав дорогу до школи, став чоловіком з рудуватим волоссям, прозорими повіками плазуна, шорстким голосом і звичкою широко розставляти ноги, властивою тим, хто завдячує своїми здобутками тільки власним здібностям. Ділянку землі в затінку, на стрімкому схилі, яка поколіннями тримала його родину в убозтві, він перетворив на джерело свого успіху. Наприкінці двадцятих років, коли Германа, як винагороду за те, що він став фашистом, вчили водити вантажівку, молодий Штагль почепив над своєю

ДІЛЯНКОЮ примітивний шків з линвою. Охочі до пригод лижники, які піднімалися до полонин над містечком, озброєні довгими лижами і тюленячими шкірами, чіплялися до линви, шоб дістатися ще вище, зекономивши чимало часу і зусиль. Спочатку линву урухоіїлював великий тягловий кінь батька, але з грошей, які йому платили лижники, Пауль дуже швидко назбирав достатньо, щоб дозволити собі купити генератора.

Після смерті батька, у ті неспокійні тридцяті роки, коли Герман став спочатку фашистом, а потім нацистом, Пауль переконав матір і двох ще незаміжніх сестер ви-найняти кімнати в їхньому обійсті тим самим лижникам, які користувалися його примітивним витягом. Що могло бути кращим для німецьких спортсменів, ніж прокидатися рано-вранці вже біля самої лижної траси, і то по південний бік Альп — саме там, де треба? Невдовзі справи пішли так добре, що Пауль зміг інвестувати в розширення будинку біля повітки. Сенсаційним нововведенням було спорудження справжнього туалету, не у дворі, а — нечувана розкіш — у самому помешканні: щоб справити потребу в зимову ніч, не треба було вже більше виходити на подвір’я. На свято відкриття Пауль запросив усіх сусідів. Він зробив дуже широкий жест — не лише показав сусідам білосніжний Wasser Klosett, а й наполіг, щоб вони особисто його випробували. Аби усі, діти й дорослі, могли якнайкраще скористатися з цієї виняткової нагоди, він звелів матері та сестрам приготувати силу-силенну Zwetschgnknödel — сливових книдлів, які, як відомо, дуже добре стимулюють травлення.

Сусіди випробовували Wasser Klosett досхочу. Злив не забився жодного разу. То було пам’ятне свято, про яке згадували ще багато років опісля.

У часи Вибору Пауль Штагль не висовувався. Він уникав небезпечних заяв, погодившись на переселення, як того бажала влада. Проте він, як спритний комерсант, врахував те, що через неминучу війну будь-які заходи відкладатимуться, переноситимуться на пізніший час або, може, взагалі не відбудуться. Це виявилося одним з його численних вдалих передбачень: єдиними, хто встиг виїхати, були злидарі, які не мали чого втрачати, або ж такі фанатики, як Герман. Доля теж, зрештою, йому допомогла: його посілість, розташована на стрімкому схилі долини, не зазнала шкоди від бомбувань союзників, які, натомість, знищили чимало будинків у глибині долини.

І вже за кілька років після війни на місці старого обійстя з похилим пасовиськом, на якому гнули спину цілі покоління Штаглів, виріс великий готель, а розлогий вид на льодовики з його номерів швидко привабив клієнтів з інших країн. Пауль збудував ще три підйомники на сусідніх лугах. Тепер лижниками могли стати навіть ті, хто за тих кілька хвилин збудження не хотів платити трудом і потом, піднімаючись на гору пішки. Щозими прибувало дедалі більше туристів.

На початку шістдесятих років Пауль Штагль ще не належав до найбагатших мешканців містечка, але мав намір таким стати. У його планах зовсім не було місця для вибухів. І щодо південнотірольського питання, яке так хвилювало Петера та інших сердитих юнаків, Пауль висловлюватись відмовлявся: йому було однаково — італійці це, німці чи австрійці, аби лиш вони залишали свої гроші у власників готелів. Пауль Штаґль раніше від багатьох своїх однолітків зрозумів, що гроші не тільки не пахнуть, але й не мають етнічної належності.

Das Geld, l’argent, the dough, la plata, гроші не мають ніякої Sprachgruppenzugehörigkeit^^ і ніколи не матимуть.

Пауль оженився з найстаршою донькою з багатої родини текстильних фабрикантів, і їхні чотири старші доньки вчились у Швейцарії, далеко від долини та її скромних селянських звичаїв: вони хотіли виховати в них той смак до несуттєвих речей, який так необхідний для того, щоб увійти в коло буржуазії. План спрацював, і Пауль тепер вже знався лише з вищим товариством містечка. Невдовзі перед війною у нього нарешті народився син, без якого створення статків з нічого було б успіхом неповним.

у часи «Вогняної ночі» Ганнес Штаґль мав двадцять років з гаком. Від батька він успадкував кельтський колір шкіри, майже прозорі повіки і властивий рудим різкий запах. Проте йому бракувало батькової твердої і надійної постави, зичливої, але рішучої усмішки, незламної волі, яка відчувалася за чемністю манер — одне слово, всього того, що дало Паулю змогу вибратися нагору.

Ганнес ганяв по дорогах долини на своєму кремового кольору Мерседесі 190 з відкидним верхом, опанований дещо відчайдушним марнославством. Він шалено перемикав передачі, лякав ризикованим вибором траєкторії дівчину, яка іноді сиділа біля нього, хмелів від швидкості. Обличчя йому шмагав вітер, з програвача лунала сексуальна негритянська музика, немов звуковий супровід його відчайдушного водіння — він уявляв себе в американському фільмі. Але шосе, що бігло вздовж долини, не було 66 магістраллю, а він не був Роком Гадсоном і не мчав назустріч легендарній долі, а щонайбільше їхав до Больцано. А насамперед то не він, а його батько здійснив цю видовищну втечу з найпох-мурішої із в’язниць — бідності.

Паулю Штаґлю майже ніколи не траплялося зустрічатись з Германом Губером, давнім шкільним товаришем. Якщо їхні шляхи на вулицях містечка перетиналися, обидва дотримувалися мовчазної угоди; їх раптом охоплювала цікавість до вітрини якоїсь крамниці, вони згиналися, щоб зав’язати шнурівку на черевику, відчували невідкладну потребу перевірити, чи застебнутий ґудзик. Ніхто б не міг приписати того, що вони не вітаються між собою, поганому вихованню чи замішанню, а тим паче, зарозумілості Пауля чи заздрощам Германа. їхні погляди щоразу уникали зустрічі тільки через низку випадкових обставин, незначних, але об’єктивних, за які жоден з них відповідальності не ніс. Так було десятиліттями, і не було причини, аби щось змінилося. А отже, й діти їхні не були між собою знайомі.

Але одного дня, вертаючись з чергового автомобільного забігу, знуджений ще більш, ніж завжди, тією легкістю, з якою дівчата погоджувалися сідати в його кремового кольору Мерседес, Ганнес побачив Ґерду.

Він не знав, що то була донька давнього батькового шкільного товариша. Не знав, що в дитинстві Ґерда проводила літо в колибі, а взимку працювала прислугою. Не знав, що вже кілька років вона проводила в містечку тільки тих кілька місяців, коли зачинялися готелі — місяць між днем Всіх Святих та днем святого Миколая, а потім кілька тижнів між Великоднем та П’ятдесятницею. Він не знав цього, тому, побачивши її, лиш здивувався: як це я не помітив і"ї досі? Де ховалася від самого народження ця білява дівчина з довгастими очима, з устами, мов тюльпани, з ходою розмашистою, але м’якою — не як в інших жінок у долині, які, попри довгі та м’язисті ноги, мали жорстку ходу, як їхні чоловіки? Де була досі ця дівчина з тілом жінки, грудьми жінки, ходою жінки і навіть вухами жінки?

Ґерда крокувала вздовж провінційної дороги, одягнена в зелене, дещо поношене пальтечко, яке було для неї закоротке — вона успадкувала його від заміжньої сестри, що була набагато нижча від неї. З-під нього видно було рівні ноги, стопи в зручних туфлях на низьких підборах, які носять дівчата, що важко працюють, тонкі зап’ястки, що легко коливалися в ритм її ходи. Хвиля бажання піднялася у ґаннеса від паху вгору так бурхливо, що він натиснув на гальмо, і машина різко зупинилася. Чорнява дівчина, що сиділа поруч, вдарилася чолом об щиток керування Мерседеса.

— Що сталося? — спитала вона його.

Він глянув на неї. Раптом відчув здивування, що бачить її тут, поруч з собою, на сидінні з кармазинової шкіри. Це була вродлива дівчина, хустка, пов’язана на шиї, підкреслювала чистий профіль і світлу шкіру. Вона потирала собі забите чоло тонкими пальцями, а молоді груди утворювали у спортивній шкіряній куртці приємну випуклість. Та Ганнеса більше не цікавило навіть те, як звуть цю дівчину, коли він побачив Ґерду, що йшла вулицею.

Але хто вона така?

Ґерда вже ось уже рік була Matratze.

Matratzen були ті, кого не люблять. Ними були сироти, незаконнонароджені, самотні. Ґерда не була ані сиротою, ані незаконнонародженою. Вона була Matratze, бо батько відпустив її з дому.

В кухонній ієрархії Matratzen стояли найнижче, разом з кухарчуками, але були ще чимсь гірщим, меншим, ніж кухарчуки, бо ті принаймні, хоч завжди п’яні й убогі, були чоловічої статі. Вони були жінки, і навіть якщо вони були помічницями кухаря, або ж, у рідкісних випадках, кухарками, все одно залишалися Matratzen, бо жінка чогось варта на кухні лише тоді, коли це кухня в її домі. Натомість кухні, де трудилися Matratzen, були кухнями великих сезонних готелів, величезними приміщеннями, повними диму і випарів, які не мали нічого спільного з родинним вогнищем, з домашнім затишком, де діти вчать уроки, а матері церують одяг, чекаючи, аж закипить суп. Кухні, в яких працювали Matratzen, то були шумні та жаркі печери, де всі горлали, лаялися і пітніли, насичені пронизливими запахами і липкими випарами, так що єдиною можливістю вижити там була втрата чутливості.

Matratzen — так їх називали кухарчуки, кухарі, шеф-кухарі, які керували кухнями, а навіть, хоч ніколи відкрито, директори готелів. Matratzen мали одне-єдине призначення, говорили вони, на відміну від матраців, на яких, натомість, за потреби можна також спати.

Ґерда теж, теоретично, була Matratze. Але їй вульгарних слів не смів говорити ніхто, навіть найостанні-ший п’яний кухарчук. Вона мала довгі ноги, високі груди і насамперед очі, яких вона ніколи не опускала. Вона збуджувала занадто сильне й реальне бажання, і якби чоловіки насмілилися робити їй масні натяки, як іншим жінкам, вони відчули б, як відкривається якась їхня нутряна правда. Звісно, зайнятися сексом з іншими було б все ж краще, ніж нічого — усі ці кухарі, а насамперед бідолахи кухарчуки, які не мали ламаного шеляга навіть для Nutten'^, що стояли на провінційній дорозі, робили це рідко, дуже рідко, майже ніколи. Але кохатися з Ґердою вони справді б хотіли. Вони б хотіли пройтися язиком по заглибині між її грудей. Хотіли б торкнутися пальцями тих місць на тілі, що навіть коли уявляєщ їх собі, то ризикуєш порізатися, бо руки вже неспроможні вдержати великий ніж до м’яса, а кров від голови відпливає кудись геть униз. Вони б хотіли — але хіба могли вони зізнатися в цьому перед іншими чоловіками в кухні? — бачити її усмішку в момент насолоди. Ні, з Ґердою вони грубо жартувати не могли. Ніхто не міг.

Що думала Ґерда про те бажання, яке вона збуджує, яке ще змалку вона збуджувала в чоловіків навколо неї? Правду кажучи, багато про це вона не думала. Не те, що вона цього не помічала. Ще коли вона спала на сіні з Сімоном та Міхлем, її уваги не уникли короткі, придушені подихи, дивні ритмічні коливання дерев’яних дощок, після чого чувся приглушений стогін, мов коротка лайка, а тоді западала раптова, ганебна тиша. Вона добре не розуміла, що означають ці маніпуляції, але вже відчувала, що це якось пов’язане з нею. Ще дитиною вона звикла до того, що на неї завжди дивляться всі чоловіки, яких вона зустрічає на вулиці, особливо влітку, коли легкий одяг окреслював її форми. Джон Ґалаґер з Лідса, Сполучене Королівство, був тільки першим з них. Вона навчилася впізнавати ці погляди, водночас хижі й збентежені, вульгарні й захоплені, але вони ковзали по ній, не зачіпаючи; вони нічого не говорили їй про неї саму. Це бажання підточувало тільки їх самих, тих чоловіків, які його відчували, а не її; так як каустична сода роз’їдає лише пальці, які її торкаються, а не деко, яке нею миють.

Насправді Ґерда ще змалку відчувала, що вона призначена для чогось, що ще не має виразних обрисів, але була певна, що вона впізнає це, коли воно постане перед нею, і що вона напевно зможе відрізнити його від цих поглядів. Це щось тугою відлунювало в неї всередині, коли вона чула деякі пісні або коли у відлигу щирився перший запах смоли в повітрі, яке ще пекло снігом, або посеред місячного циклу, коли груди її тверділи, а між ніг немов народжувався якийсь поклик. Воно захищало її, мов мантія, від вульгарних реплік. Тоді чоловіки дивилися на неї з острахом і трепетом, мов на явище природи поза засягом їхнього впливу, і врешті бажали її ще більше, але здалека.

Отже, Ґерда виявилася першою Matratze в готельній історії Альто-Адідже, до якої відчували пошану чоловіки, що з нею працювали. Вона не була ні останньою, ні єдиною; від певного моменту і надалі, більш-менш в той час, коли Міна зійшла зі сцени, їх взагалі перестали називати Matratzen. Але вона була першою.

Ґерда почала, як і годиться, з найнижчого ступеня — мийниці посуду.

Коли вона приходила на кухню, десь о шостій тридцять, там ще не було нікого. Саме вона, остання з прибулих, щоранку запалювала гасовий пальник, який нагрівав плиту. Вона була моторна і спритна, адже змалку звикла ще сонною спілкуватися з вогнем та паливом. Пальник нагрівався понад годину, а на восьму треба було бути готовими подавати гостям каву — про еспре-со по-неаполітанськи в Альто-Адідже тоді ще ніхто не чув — і пряжене молоко. Коли пальник розгорався, з нього йшов їдкий, густий і темний дим. Чорна хмара ширилася по ще порожній кухні, і завжди був момент, коли подих застрягав їй у горлі. Оте цілюще повітря, яке пахло глицею та сіном і задля якого гості великого готелю спеціально приїжджали, щоб наповнити ним легені, тут, на кухні, здавалося втраченим назавжди. Коли пальник горів уже рівно, на кухні прокидалося життя, приходили кухарі, підкухарі та кухарчуки, а Ґерда починала свій день біля мармурової мийки. Посудомийних машин тоді ще не було: усе, від величезних дек, на яких тушкували яловичину, до чайних ложечок мили вручну.

Деякі пригорілі дека треба було шкрябати і терти понад пів години: наприкінці дня плечі й руки Ґерди так німіли, що фартух вона знімала дуже повільними рухами, мов стара жінка. Але найгірша справа була з милом. Його робили тут же, в кухні — на плиті, яка стояла трохи далі від інших, ставили варитися у великому горщику каустичну соду і свинячий жир. З цього утворювалася в’язка маса, яку потім Ґерда виливала на велику дошку, як поленту. Коли маса холонула і тверднула, вона розрізала її на шматки. Це мило з соди роз’їдало шкіру — за місяць кінчики пальців перетворилися на живе м’ясо. Але якби вона вбрала рукавички, її мали б за «делікатну», а це була образа, мало не гірша, ніж Matratze.

Якщо фільтр витяжки не мити щотижня, нагромаджений жир стікає на страви. Раз на тиждень, у п’ятницю, Ґерда разом з іншими кухарчуками кип’ятила цей фільтр у ночвах з содою, а потім ретельно чистила облицювальну плитку в цілій кухні. У цей день ґерда залишалася без Zimmerstunde, години відпочинку у своїй кімнаті між обідньою і вечірньою змінами.

Останнім її обов’язком дня було стерилізувати дерев’яну дошку для різання м’яса і риби. Ввечері, коли кухня вже була зачинена, вона поливала її спиртом, а потім підпалювала, щоб він вигорів. Ґердин день починався і закінчувався вогнем.

Шеф-кухар, гер Нойман, був чоловік товстий і повнокровний, з набряклими, мов галушки, повіками і маленькими, рожевими, як у немовляти, вустами. Він ніколи не користувався ні лопатками, ні виделками. Від консистенції їжі, казав він, наполовину залежить її смак, а кухар, який не торкається їжі руками, не знає, що саме він готує. Тому він завжди брав їжу голими руками, встромляючи в пательні та горщики свої, на диво, витончені пальці. Він не користувався лопаткою навіть для того, щоб куштувати соуси. Він вмочав у соус пальця, а потім облизував його: то був швидкий, безхитрісний жест, наче він — дитина, яку спіймали на крадіжці. Але він ніколи не обпікався.

Коли майже двісті місць в їдальні заповнювали голодні гості, замовлення сипалися одне за одним. Офіціанти прибігали із зали, мов на ковзанах, і лунко зачитували замовлення, перед тим як поскладати їх біля вікна роздачі:

— Gerstesuppe, пеиҐ^

— Filet au poivre, пеиҐ^

— Lammrippen aux herbes, пеиҐ^

— Rollade, пеиҐ‘*

Вони змітали тарілки, що їх кухарі клали на вікно роздачі, вмостивши собі на руки і передпліччя навіть по

“‘Ячмінний суп, ще один! (нім.)

“^Перчене філе, ще одне! (нім.)

‘•’Ягнячі реберця з травами, ще одні! (нім.)

““Солодкий завиванець, ще один! (нім.)

ШІСТЬ за раз, а тоді ковзали по мармуровій підлозі назад до їдальні.

Кухарі ніколи не розмовляли між собою, принаймні не в час пік — вони були надто заклопотані вАрінням, помішуванням, гарніруванням, намаганням не обпектися. У декого з них поспіх виявлявся у поривчастих, пташиних рухах. Як, приміром, у Губерта, кухаря, відповідального за стіл перших страв і варених гарнірів, що танцював між плитами на своїх сухих ногах, які, здавалось, ось-ось зламаються, мов сухі спаґетті. Гер Нойман теж робив усе дуже швидко, але спокійно. Іноді траєкторії кухарів перетиналися, і тоді, роблячи широкі, елегантні рухи в повітрі, вони намагались зробити так, щоб гаряча сковорода не врізалась у спину іншого. То був шалений, напористий танець, але в корені його була спокійна зосередженість.

Натомість для офіціантів та їхніх помічників, які бігали між кухнею та їдальнею, всяке очікування навіть впродовж кількох секунд у лімбі між задимленою кухнею та залою, повною нетерплячих гостей, було тільки перешкодою, провину за яку треба було на когось звалити. Між ними і кухарями часто доходило до образ.

Готові страви в незліченній кількості швидко з’являлися і зникали з прилавка вікна роздачі, мов краплини на склі під час зливи. Картки з виконаними замовленнями гер Нойман наколював на пробійник біля вікна роздачі. В особливо напружені моменти він, бувало, пробивав цим цвяхом, легко муркнувши від зусилля і задоволення, двадцять карток за раз. Горе тому, хто, через недосвідченість або неуважність, насмілиться зробити це замість нього: лише шеф-кухар міг підтвердити, що замовлення виконано точно, доправлено замовникові, а тоді здано до архіву. Якось раз недавно

Прийнятому на роботу молодому ладинові здалося, що картку з уже виконаним замовленням забули на прилавку, і він насмілився наколоти її на пробійник. Гер Нойман не сказав нічого. Він лиш схопив підкухаря за зап’ясток і притиснув відкриту руку до прилавка вікна роздачі. Відтак взяв пробійник і сильними, швидкими, точними ударами, немов відбиваючи м’ясо, став встромляти гостряк у дошку прилавка крізь усі чотири проміжки між його пальцями. — Наступного разу пальці держатиму тобі стиснутими, — сказав він йому.

Торкатися карток з виконаними замовленнями не насмілювався вже більш ніхто.

Офіціанти спорожняли брудні тарілки від недоїдків у бідон біля дверей, а відтак ставили його на стелаж для миття. Миючи тарілку, Ґерда відразу знала, хто приніс її з їдальні. Офіціанти-чоловіки щонайбільше викидали найбільші шматки недоїдків — курячі кістки чи реберця; а часто вони не завдавали собі клопоту викинути й їх. Тарілки, які вони ставили на стелаж, повнилися недоїдками, і було цілком ясно, що саме вони хотіли цим сказати: очищати тарілки має вона, а їм випало шляхетніше завдання. Натомість жінки викидали в бідон усі залишки, акуратно очищаючи тарілки виделками, а якщо мали час, то навіть зливали залишки соусу: посуд, який вони ставили на стелаж, було набагато легше мити. Іноді здавалося навіть, що тарілку досить протерти ганчіркою і вже можна на місце — це був посуд, який приносила Ніна, десь тридцятилітня офіціантка з Еньї. Спершу Ґерда щоразу їй дякувала, але Ніна стала перед нею на набряклих ногах в ортопедичних черевиках, втупившись темними, трохи заблизько поставленими очима, тримаючи чотири тарілки, які мала віднести в залу і які балансували на її передпліччях. — Lass es, — сказала вона їй — облиш. Це значило; тут про церемонії краще забути, я вбігаю і вибігаю через ці двері понад сотню разів на день, і якби мені довелося дякувати кухарям за кожну готову тарілку, то тут було б сп|)авжнє пекло.

Ґерда перестала їй дякувати. Але брудний посуд, який приносила Ніна, далі був найчистішим.

Працівники обідали об одинадцятій, а тим часом на вогонь ставили останні заготовки для майбутніх страв, незабаром перед тим, як клієнти мали ввійти до їдальні. їли вони в темній кімнатці в напівпідвалі під кухнею, біля комор — офіціанти з одного боку, а кухарі — з другого. їжу для них готував сам гер Нойман. Він дбав про те, щоб персонал добре харчувався, і завжди вигадував щось смачне із залишків продуктів. З решток смажені він робив котлетки в соусі; зі шматків вареного м’яса, дрібно порізаних і перемішаних з вареною картоплею, цибулею та лавровим листком, він готував пахучий грестль'*’; макарони з рагу він мішав з сиром та білим соусом і запікав у духовці; із залишків бульйону, овочів та дрібки зеленої цибулі він вичаровував різотто. Але з ними він не обідав; шеф-кухар ніколи не залишає кухні без нагляду.

Ґерда їла швидко, майже не присідаючи, по три шматки за раз, а тоді поспіхом верталася нагору. їй не подобалося їсти, і не лише тому, що важко мати апетит, живучи весь час серед запахів їжі. їй це ніколи не подобалося, навіть тоді, коли вона стала великою кухаркою, навіть коли пішла на пенсію — це теж Ева успадкувала від неї. Але була ще одна причина, чому Ґерда їла так

^^Greastl — шматки яловичини, обсмажені на пательні з картоплею, типова тірольська страва.

поспіхом: вона хотіла спокійно спостерігати за тим, що робить гер Нойман.

Головний кухар помітив ту увагу, з якою Ґерда стежила за різними фазами обробки продуктів на різних дільницях. Вона ніколи нічого не питала, але в рідкісні хвилини перепочинку спостерігала своїми світлими довгастими очима за тим, що діялося на столі, де готували салати та закуски, на прилавку перщих страв, на столі десертів, а іноді, хоч це й було неймовірно нахабно, підглядала навіть за столом, де готувалося м’ясо — царством гера Ноймана. І тоді він захотів з’ясувати, чи ця дівчинка, надміру приваблива і з ходою, надто вихлястою, щоб не збурювати спокійне життя в його кухні, лише гає час, який краще було б використати для шурування тарілок та склянок, а чи вона таки чогось навчилася. Тож проти будь-яких правил вже через рік гер Нойман призначив Ґерду помічницею кухаря. Губерт півголосом пробурмотів якісь грубі натяки на справжні причини такого підвищення, але не мав відваги висловити це ні перед нею, ні, тим паче, перед шеф-кухарем.

Робота підкухаря теж була важкою, особливо влітку, коли в кухні було ще спекотніше, ніж у тропічних джунглях, та й диму і випарів було більше. Піт ріками стікав з чола усім, не лише таким схильним до апоплексії товстунам, як гер Нойман, але й таким худим і сухорлявим, як Губерт. У своїх довгих руках, немов їх металеве продовження, кухар перших страв та варених гарнірів завжди тримав пательні або каструлі, вміст яких весь час підстрибував у повітрі, хоч ніколи не вилітав за борт: макарони в підливі з оленини, картопля в маслі, гриби з трюфелями. Піт стікав йому вздовж ранніх зморшок, а іноді збігав навіть по підборіддю. Ґерда теж іноді не розуміла, чи піт був рідиною, яка витікала з неї, чи радше осідав на ній з густих випарів, у які вона була занурена. Піт котився по скронях, по боках носа, за вухами, видовбуючи на шкірі глибокі виразки, мов потоки, що борознять вапняки Доломітів. Щовечора після душу Ґерда посипала ці садна на обличчі та шиї тальком «Нівея», але наприкінці сезону там вже було живе м’ясо. Щоб солоний піт не так роз’їдав рани, єдиним, що допомагало, було куріння, і невдовзі Ґерда, як усі інші, у хвилини перепочинку завжди держала між пальцями сигарету.

Тоді не існувало тістомісів, скиборізок, блендерів — були лиш руки кухарчуків та підкухарів. Ґерда залишалася на кухні аж до півночі, щоб приготувати продукти, які кухарі використовуватимуть наступного ранку. Вона чистила і нарізала овочі, які потім клала в скриньки під прилавком варених гарнірів; розкачувала тісто на локшину; готувала бісквіт для тортів і листкове тісто для фірмової страви, струделя, без якого відпочинок в Аль-то-Адідже не вартий такої назви. Потім щовечора їй треба було почистити десятки кілограмів яблук, нарізати їх, збризкати лимоном і покласти під мокру ганчірку, де вони чекали, аж наступного ранку кухар-кондитер загорне їх у тісто. Ввечері Ґерда також клала у вже погаслу, але ще теплу духовку довгі стебла ревеню, світло-зелені, з фіалковими прожилками, посипавши їх цукром. До наступного ранку вони умлівали, і їх можна було збивати з вершками та желатином, додавши ще цукру, і подавати холодними у формах для пудингу.

Ґердиним обов’язком було також готувати яйця. Білки для безе вона збивала до крутої піни у великих мідних казанах; жовтки для тіста вона змішувала з цукром і молоком у білих керамічних мисках. Часто їй доводилося збивати понад п’ятдесят яєць, й іноді вечорами права рука їй так заклякала, що вона не могла розв’язати собі фартуха і мусила просити про це Ельмара.

Всі кухарчуки в усіх ресторанах усіх великих готелів — і Ельмар винятком не був, попри те, що йому ледве сповнилось шістнадцять років — були алкоголіками. Але без них в кухнях робота зупинилась би за кілька годин. То були переважно наймолодші сини найубогіших селян, які мусили вибирати між тим, щоб вмирати від холоду, працюючи наймитами в багатших обійстях, або ж вмирати від спеки в кухнях великих готелів. Ельмарові вирішити було неважко: від холоду він уже досить настраждався, як і його батько, дід та предки протягом багатьох поколінь. Зрештою, будь-що здавалось йому кращим, ніж самотність на обійстях у його рідній долині Мартельталь. Тепер, коли гер Нойман підвищив Ґерду до помічниці кухаря, саме цей клаповухий хлопчисько з занадто довгастим обличчям, що мав найнижчий ранг у кухні, залишався відчищати чавунну плиту для смаження біфштексів, коли всі інші вже йшли відпочивати.

У ті вечори, коли Ельмар розв’язував шнурівки Ґер-диного фартуха, його подряпані й попечені пальці підлітка тремтіли. Згодом, коли він лежав на своєму залізному ліжку, спогад про це наближення до заглибини над Ґер-диним задом не давав йому заснути годинами.

— Добра кухня робиться не на кухні, а на ринку і в коморі.

Мистецтво вибирати, складати і зберігати харчі було для гера Ноймана в основі всього. Під його керівництвом Ґерда навчилася вибирати найкраще.

Риба прибувала з Кйоджі у вкритих льодом дерев’яних скриньках у п’ятницю на світанку: султанка, морський чорт, лаврак, морські гребінці, мідії. Гер Ной-ман називав їх, вживаючи італійські назви. Городину та фрукти, зокрема зелень він теж називав по-італійському — radicchio, lattuga, valeriam, rucola, portulaca, crescione — цикорій, салат-латук, валеріана, рукола, портулак, крес-салат. Натомість м’ясо він називав по-німецькому: Rindfilef^, Lammrippen, Schienbein“'^. Солодкі страви теж; Mohnstrudet*^, Rollade, Linzertorte^^, Spitzbuben^°. Така кулінарна двомовність була давнім звичаєм, Гі беззастережно розділяв увесь персонал. Єдиним винятком з правила, майже як несвідомий внесок у стереотипи, що їх мали одні про одних італійці та німці, була картопля: хоч вона входила в категорію городини, принаймні належала до коренеплодів, всі Гї завжди називали тільки Kartoffeln. Проте після смаження вона долала міжетнічну напругу серед південних тірольців і набувала міжнародного статусу, стаючи Pommes Frites.

Холодильні камери були двома справжнісінькими кімнатами, одна для набілу, друга, більща, для м’яса. То була ціла зала, де замість меблів були гаки, з яких звисали чвертки коров’ячих тущ, половини телят, цілі кури та індики. Її зачиняли масивні дерев’яні двері, а зовні, на гачку, висіли дві товсті вовняні свитини. Коли Ґерда вперше зайшла з гером Нойманом в холодильну

“^Яловиче філе (нім.).

“'Томілка (нім.).

■•^Струдель з маком (нім.).

‘'^Лiнцькнй торт (з горіхами в тісті та чорничним варенням) (нім.).

^“Тістечка з пісочного тіста з варенням (кім.).

камеру, він взяв одну з них й одяг на себе. Вона запитально глянула на нього.

— Тут всередині холодніше, ніж у січні на верхівці Ортлера. Ти там колись була?

Вона похитала головою.

— Я теж не був. Якщо не хочеш померти замолоду, вберися добре, перш ніж входити сюди, коли ти спітніла.

Ще з того разу, коли Ґерда вперше вернулася додому під час мертвого сезону, ніхто її нічого не питав. Ні мати, ні батько не цікавилися, якими є її обов’язки, чи вона добре харчується і достатньо спить, чи добре почувається в колективі.

Коли Герман не возив своєю вантажівкою деревини, він гаяв час за Stammtisch^' у шинку, стаючи мішенню для жартів інших, тих, кого вино робило балакучими, а не, як його, ще більш мовчазними, ніж звичайно. Йо-ганна не тільки перестала розмовляти з чоловіком, а й дивитися йому прямо в обличчя. Востаннє, коли вона пробувала це зробити, він подивився на неї так, ніби вона завдала йому непрощенної образи, і вона все зрозуміла: образою цією було почуття, яке Йоганна попри все вперто живила до чоловіка, з яким вже тридцять років ділила ліжко.

Петерова жінка Лені народила сина. На замшілій стіні вогкого будинку в Щанхаї повісили дерев’яну мішень з його ім’ям, Ульріх, продірявлену в день хрестин пострілами Петера та стрільців з його гарнізону. Немов народження першого сина було для Петера вдалим полюванням, він повісив її серед своїх трофеїв: черепів оленів З розгалуженими рогами, гірських козлів, які мали вигляд близьких родичів єдинорогів, прибитого до стіни беркута з розпростертими крилами.

Час до часу Петер зникав на цілі дні, не попередивши ні батьків, ні дружини, а коли вертався, нічого не пояснював. І Лені, разом з малим Уллі, виявилася заложницею цього похмурого дому. Якось вночі, притиснувши до себе сина на ялиновому подружньому ліжку, Лені бачила уві сні той страшний день, коли дитиною вона заблукала в лісі під час грози. У її сні блискавка вдаряла за кілька метрів від її ніг, примушуючи землю здригнутися. Лені раптом прокинулася і розплюшила очі. Біля неї на ліжко впав, не скидаючи одягу, Петер. Його волосся, шкіра, одяг — все тхнуло їдким, сірчистим запахом блискавки. Як завжди, Лені не встигла нічого спитати — через кілька секунд чоловік заснув. Але прокинувся Уллі. Лені не зуміла відразу заспокоїти його, тому мусила встати. Вона понад годину ходила з хлопчиком, шо плакав у неї на руках, по сірих дерев’яних дошках підлоги вже остиглої світлиці. Через якийсь час, задубівши від холоду, вона накинула собі на плечі пальто, яке чоловік залишив на кріслі, перед тим як впасти на ліжко. Запхала руку в кишеню, а коли витягла її, то рука була вкрита дрібним, трохи жирним світло-брунатним порошком, який пах сіркою. Лені цього не знала, але то була вибухівка.

Вона хотіла поговорити про це з Петером наступного дня, але менш, ніж за годину після того, як Уллі врешті заснув, а з ним і Лені, він вийшов з дому. Тоді Лені розповіла Йоганні про той дивний порошок і про сірчистий запах, який просяк волосся та одяг і"і чоловіка. Свекруха вислухала Гї, але нічого не сказала. Вона не розповіла їй про те, як багато років тому знайшла сліди червоної фарби на синовому пальті, якраз в ту ніч, коли невідомі заляпали фарбою гранітного Вастля. Вона, Йоганна, навіть не підвела на Лені очеіі. Вона далі стояла на колінах перед кухонною плитою на дрова, відмиваючи водою з аміаком полив’яні дверцята і сталеві ручки. Побачивши, що відповіді вона не одержить, Лені вийшла з кухні і з дому, несучи на руках Уллі.

Тільки тоді Йоганна обернулася і глянула на те місце на підлозі, де ще хвилину тому стояли ноги невістки. Ліва рука, якою вона притримувала дверцята кухонної плити, щоб краще було терти, раптом їй затерпла, а на чолі тут же виступили краплі холодного поту. Вона ураз відчула нудоту, а разом з нею насунуло відчуття неминучої небезпеки. їй не варто так тривожитися через слова Лені, сказала вона собі, адже нічого непоправного не сталося. Насправді катастрофа вже ставалася, але всередині її тіла, у потоках венозної та артеріальної крові, яка від народження живила її органи й тканини, промиваючи їх мовчазним і регулярним струменем. Вже давно ліва коронарна артерія, хоч їй це було невдогад, частково закупорилась, що утруднювало доплив крові до передньої стінки серця. Йоганна цього не знала, але саме тепер, коли вона стояла навколішках на підлозі, захляпаній краплями води з милом, в неї ставався легкий інфаркт міокарда.

Після місяців, проведених серед спеки, криків і запахів великої кухні, тиша, яка заполонила батьківський дім, здавалася Ґерді, коли вона сюди поверталася, твердою, мов засохле після зливи болото. Кожне зайве слово, кожна заувага, запитання, вигук, прислівник, прикметник був тут немов похоронений. Залишалися тільки дієслова в наказовому способі (візьми, принеси, вийди, помий, їж) або назви речей, tello, тарілка, над якою наливали суп; foiozoig, запальничка, яку подавали батькові, щоб запалити вечірню люльку; holz, дрова, які клали на купу біля кухонної плити. Ці слова ще були, вони виринали з тиші, як виринають з-під шару грязюки, що вкрила село, на яке зсунувся оповзень, зметені геть предмети щоденного вжитку: спинка стільця, каструля без ручок, черевик без пари.

Коли Ганнес вперше заговорив з Ґердою, він спитав її:

— Wo worschn bis iatz?

Де вона була досі? Як це так, що він ніколи не бачив її на вулицях містечка? Вона розповіла йому, що вже понад рік живе переважно в Мерано, де працює на кухні. Говорячи, Ґерда помітила в очах Ганнеса той сам погляд беззахисного здивування, яким глянув на неї батько того ранку багато років тому, коли назвав її Матте.

Тепер їй стало цілком ясно: саме цього вона, сама того не знаючи, чекала вже роками.

Консорціум вже завершив будівництво канатної дороги, яка десятками висаджуватиме лижників на верхівці гори і відчинить для містечка та його мешканців двері до добробуту. Ліс з модрин, кедрових сосен та смерек, яким поріс північний схил гори, зненавиджений предками Пауля Штагля, бо стрімкий і затінений, наполовину щез. Тепер його борознили звивисті смуги лижних трас і майже пряма лінія, яка з’єднувала між собою стовпи нового підйомника. Через кілька тижнів мало бути відкриття. Червона кабіна на тридцять місць, повиснувши на міцній сталевій линві, виділятиметься на тлі синяви неба і, пролітаючи над головами оркестру, загалу громадян міста, мера, а насамперед Пауля Шташя, ка-піталіста-мрійника, завдяки якому все це здійснилося, покаже всім світле майбутнє, яке чекало долину.

Перед відкриттям провадилися останні перевірки безпеки і тренування з надання допомоги в разі зне-струмлення. Ганнес переконав робітників свого батька використати його з Ґердою як жертв удаваного нещасного випадку. Вони зіграють двох курортників-лижників, які застрягли в кабіні через падіння напруги, а робітники прийдуть їх рятувати.

Коли Ґерда ввійшла у нижню станцію канатної дороги, вона здалася їй печерою, розміри якої більше підходили для велетнів, ніж для людей. Велетенські колеса, підвішені до стелі, тягнули товстий сталевий канат, з якого звисала червона кабіна, причеплена чорним затиском — немов простирадло, закріплене грандіозною прищепкою до білизняної мотузки гігантських розмірів. Проте коли кабіна об’їхала навколо стовпа і наблизилася з відчиненими дверима, Ґерді вона здалася подібною більше на неоковирний екскурсійний автобус, ніж на щось, що може висіти в повітрі — вона була страшною і смішною водночас, ґаннес помітив її вагання. Він взяв її під руку і допоміг увійти в кабіну. Двері за ними зачинилися, великі колеса закрутилися з гуркотом доменної печі, рух їх раптом пришвидшився, вони немов змінили свій стан, кабіна відірвалася від землі і розпочала свій біг у повітрі.

Несподіваною була тиша. Більш, ніж прірва, що відкривалася між землею та її ногами, ніж верхівки дерев, які вона вперше бачила згори, ніж льодовики і далекі вершини, що відкривалися зорові на обрії, примушувала Ґердине серце битися тиша, яку переривали тільки легкі пориви вітру. То не була тиша полонин її дитинства, безвітряних і безмісячних ночей, коли вони з Міхлем, Сімоном і малим Вастлем лежали на сіні й розповідали одне одному історії про відьом. У ті ночі крізь щілини між балками колиби навколо лунав безмежний простір, який огортав їх і частиною якого були й вони, четверо дітей, і зоряне небо, і крики нічних птахів, і потріскування гори. У тиші цій відлунювала тисяча прояв, від яких ніщо і ніхто відділений не був. Тут, натомість, скло кабіни відділяло Ґерду та Ганнеса від згуків світу, від шелесту найвищих гілок дерев, від поклику воронів, які летіли рівнобіжно з линвою, дивуючись, що це за дивний летючий предмет, від щораз дальших голосів, які долинали з мініатюрних будинків під їхніми ногами. Проходячи через шківи на опорах, линва кілька секунд видавала металевий скрегіт, який робив тишу, що западала опісля, ще інтенсивнішою. Ця тиша була застережена лише для них двох. Ґерда підняла погляд на ґаннеса. Він, схоже, цього чекав — нахилився і поцілував її.

Цієї миті кабіна різко зупинилася й почала коливатись у порожнечі. Та Ґерда не злякалася. Це страхітливе гойдання над прірвою, яке туристи при зупинці канатної дороги завжди вважатимуть чимось кошмарним, що викликає крики, зомління і паніку, для неї було знаком — перший поцілунок в її житті мав статися саме тут, саме тепер, саме з Ганнесом. Так їй судилося, це була доля. Ось те, чого вона завжди чекала. Тепер нарешті вона це знала.

Коли через кілька тижнів Ґерда повернулася в готель на зимовий сезон, вона попросила, щоб Ніна поворожила їй на картах. Ґерда хотіла, аби карти сказали, що Ганнес кохає її, що він думає про неї в кожну хвилину СВОГО життя так, як вона думає про нього. Вона хотіла почути про своє кохання і мати нагоду вимовляти його ім’я — Ганнес!

Ніна мала широке обличчя з темними, трохи заблизько посадженими очима, гарний, свіжий рот, в якому майже не бракувало зубів. Вона глянула на неї без усміху.

— Він багатий, правда? — Ніби хотіла підтвердження якогось каліцтва.

— Isch mir Wurst, — відповіла Ґерда. Мені однаково, дослівно — мені сосиска. Важливим для неї було не багатство, а кохання. Її кохання до Ганнеса і кохання Ган-неса до неї. Ніна незадоволено похитала головою. Вона розклала на столі сім закритих карт.

— Оберни одну з них. Не думаючи.

Ґерда не думала й обернула першу карту зліва. — Трефова сімка.

Ніна глянула на карту з гірким задоволенням людини, найгірші передбачення якої справдилися. Підвела погляд на Ґерду і сказала:

— Ти вагітна. І забудь навіть думати про те, що він з тобою ожениться.

Кілометри 35-230

у поїзді «Фортецца — Больцано» сидять переді мною двоє дівчаток років шістнадцяти, білявка і чорнявка. Вони схожі на тих недбало одягнених панянок з деяких програм італійського телебачення, які моя мати дивиться годинами, хоч твердить, що навіть не знає, що це таке, бо визнає тільки австрійський канал ORF. Вбрані вони однаковісінько — чорна курточка з сірим хутром на комірі, чорні штани-бедрівки, запхані в чорні чобітки. Немов в однострої. Вони виходять в Брессаноне, саме там розташований «Макс», найбільша дискотека в цих місцях — танцювати туди ходять навіть у Велику Суботу.

Колись в Альто-Адідже дискотеки у Велику Суботу були зачинені, тобто їх не було взагалі. Колись у «Максі» не проводили «gay night» третього четверга кожного місяця. Колись у проспектах готелів Альто-Адідже не писали «gay friendly» (але й тепер це пишуть тільки в проспектах англійською мовою, призначених для англосаксонських клієнтів, а не в німецькомовних чи італомовних). Колись, зрештою, разом з бюлетенем про стан снігу на лижних трасах та години роботи аптек не наводили в інтернеті списку місць, де можна шукати сексуальних партнерів (у моєму містечку це туалет автостанції та парковище біля річки).

Моя земля дуже змінилася. Уллі мені свідок.

На вокзалі в Больцано треба знову чекати, спальний вагон до Риму вирушає опівночі. Замовляю каву. Бармен поводиться люб’язно і добре говорить і італійською, і німецькою, з виразним больцанським акцентом, але обличчя, шкіра і жести свідчать про магріб-ське походження. Хтозна, яку клітинку він позначив хрестиком під час перепису на бланку Sprachgruppenzu-gehörigkeitserklärung — тієї сукупності складів і приголосних, яка залякала навіть синьйора Суна.

Врешті до півночі залишається вже небагато. Я прямую до перону, поїзд вже там стоїть. В далині, за товарними потягами на запасних коліях, за лініями високої напруги, за дахами й ушелиною долини Ізарко видніє масив Rosengarten^^ — італійською він зветься Катінач-40, тобто засув — це навіть не дві назви, а два способи сприйняття природи. Поки гучномовець оголошує про прибуття і відбуття потягів, доломітські шпилі, що блідо мріють в далині, немов розташовані не так в іншому місці, як в іншому часі. Казковому і недосяжному, якщо дивитися з цієї станції.

Провідник спального вагона, огрядний неаполітанець років тридцяти, не має на пальці обручки: відбувати зміну на церковні свята випадає, очевидно, парубкам. Він бере у мене квиток.

— Він буде у мене, віддам пані завтра вранці. Тоді контролер розбудить мене, а не пані.

Цей жест означає турботу про мій сон, але перспектива залишитися без квитка дає мені на мить відчуття, що я полишена на його ласку.

— У вагоні пані буде зовсім сама, — додає він. Він так і говорить, «зовсім сама» — до того ж звертається до мене «пані», на старосвітський манір.

І справді, я зовсім сама — двері усіх купе, крім кого, наглухо замкнуті. Зрештою, це Велика Субота, той, хто мав їхати до родичів на Великдень, вже туди приїхав, а хто взяв собі два тижні відпустки, вже на південних морях. Я теж мала бути тепер у своєї матері, якби не їхала потягом до Віто. Тож я мала в своєму розпорядженні ціле купе. Світло ввімкнене, на мене чекає гарно складена ковдра з рельєфним логотипом Державної Залізниці, рушник і волохаті капці. Поїзд зі скреготом рушив.

— Принести пані кави після пробудження?

Провідник ще не раз стукає і заходить, щоразу під

іншим приводом. Після запитання про каву радить мені добре зачинитися всередині. Показує, як забарикадувати двері від злодіїв драбинкою, якою вилазять на верхні полиці — Гі треба запхати за клямку так, щоб вона голосно загуркотіла, коли хтось намагатиметься відчинити двері. Він хоче, щоб я все так і зробила, і показує мені, що якщо він смикне зовні за клямку (і він справді це робить), драбинка зчинить страхітливий гуркіт (це правда), і я прокинуся (якщо взагалі зможу змружити око, думаю я з сумнівом). Він весь час повторяє:

— Нас лише двоє в цілому вагоні.

Тоді іде у своє купе в кінці вагона. Але й на цьому він не заспокоюється, бо кричить мені:

— То що, може скрутимо трохи опалення?

Спершу він казав мені «пані», а тепер каже «ми».

У вагоні й справді занадто спекотно, мені починає пересихати в горлі. — Авжеж... — я теж кричу, щоб він мене почув, адже між його купе і моїм ще чотири інші купе.

— Я краще підкручу його трохи перед світанком, коли буде найхолодніше... — кричить він.

— Гаразд, — кричу я.

Ми далі перегукуємося так з одного купе до другого, і це щось таке інтимне й довірливе, немов голосно перемовляються чоловік з жінкою з однієї кімнати їхнього помешкання до другої. (Так завжди робить моя мати, коли приїздить відвідати мене. Береться куховарити і з кухні починає, репетуючи, довгу балачку про Руті, а тим часом я розмовляю по телефону з клієнтом. Я так і не наважилась їй сказати, як мене це дратує). Принаймні, сказав би Карло, провідник не завів розмови про свій нещасливий шлюб. Може тому, що він парубок, хоч у мене майнула підозра, що він знімає обручку, коли заступає на нічну зміну, ану ж трапиться якась пані, яка «зовсім сама». А може тому, що він, бідолаха, теж стомився.

Я кладуся на спальну полицю лицем до вікна. Вже майже перша година, я вимикаю світло. Лежачи, бачу вуличні ліхтарі лише тоді, коли поїзд трохи нахиляється на кривих. А так бачу тільки їх червонястий відблиск на блідих скелях долини Адідже, які немов легко світяться власним світлом.

ГАРНОГО ВОСКРЕСІННЯ ХРИСТОВОГО!

НАЙКРАЩІ ПОБАЖАННЯ, АЛЕ ТІЛЬКИ НАЙГАРНШИМ!

ЗДОРОВ’Я ТОБІ, ПОДРУГО.

HAPPY EASTER!

Вже пізно, але не всі мої друзі живуть життям, в якому це має значення; зрештою, дехто з них живе в інших часових поясах. Тому не перестають приходити мені есемески з великодніми побажаннями: світські й побожні, жартівливі й сердечні. Дисплей мобільного, який я держу в руках, щоразу засвічується, і на кілька секунд на вікні переді мною відображається моє обличчя, освітлене іїого блакитним світлом.

ЩАСЛИВОГО ВЕЛИКОДНЯ, КОХАНА.

Карло. Тримаю палець на клавіатурі, щоб дисплей не погас, і він довго мене освітлює. Моє трохи примарне відображення накладається на нічний пейзаж, який тікає від потяга, на прямовисні переливчасті скелі, на темряву, поцятковану зірками. І моє обличчя пролітає над церквами, над численними укріпленими замками, кожен з яких є перлиною мистецтва та історії, а я не знаю навіть їхніх назв (хіба лищ тих, де я організовувала пам’ятні світські події).

Раптом спалахує світло, і потяг з гуркотом в’їздить в тунель — ми покидаємо долину Адідже і мчимо прямо крізь Передальп’я.

За кілька хвилин ми будемо на Паданській рівнині. Aussi. Я виїжджаю назовні.

1962-1963

Пауль Штаґль був діловою людиною, тому йому залежало на тому, щоб тримати руку на пульсі світу. Він читав газету «Доломітен», але також «Зюддойче Цайтунґ» та «Корр’єре делла Сера». Коли мова йщла про його краї, найчастіше вживали такі слова, як «південнотірольське питання», «замахи», «бомби», і йому це не подобалося. Негаразд, що італійці чують, як про Альто-Адідже говорять таким, якнайгіршим способом. На додачу до цих його клопотів зима не обіцяла нічого доброго: вже кінець грудня, а снігу випало мало. Саме коли було відкрито нову канатну дорогу, на гірськолижних трасах було повно каміння і прикрих коричневих плям. Вже давно Пауль почав міркувати над можливістю зробити наявність снігу на трасах незалежною від атмосферних опадів. Він чув про швейцарські дослідження щодо створення штучного снігу, але то були ще примітивні методи, результати яких розчаровували. Проте віра Пауля в техніку поступалася лише його вірі в себе. Справа ця була майже фантастичною і дуже експериментальною, але саме їй, він був у цьому впевнений, належало майбутнє.

Пауль також знав усе про дівчину, з якою гуляв той ТюПеР, його син. Його повідомили про це працівники канатної дороги, і йому стало все ясно. Ґердин батько був останньою людиною в цілій долині, з якою Пауль хотів

“Дурень (нім.).

би породичатися. Не тому, що Герман був рюксідлер і мешканець Шанхаю, ані не тому, що його паскудна вдача у менш, ніж шістдесят років зробила його оригінадом, яких немало у провінційних містечках — непривітним і мовчазним Германом, який ніколи не усміхнеться навіть за гроші. Якось один дотепник за Stammtisch у шинку, побившись об заклад, запропонував йому немалу суму за те, щоб той тільки трохи підняв кутики вуст, але ніхто так і не зрозумів, образився Герман чи ні — похмурий і повний огиди до світу вираз його обличчя у відповідь не змінився. Ні, справжня провина Губера полягала тільки в одному — в тому, що він був його шкільним товаришем у часи, коли терени на стрімкому північному схилі не були ще синонімом гірськолижних трас, туристів, канатних доріг, багатств, а лиш темної убогості.

Пауль вирішив, що він уже достатньо зволікав з тим, щоб дати синові професійну освіту. Він послав його у довгу освітню подорож по долині Енґадін, в Каринтію, Баварію, а навіть в Колорадо — йому терміново треба було вивчити управлінські моделі найвідоміших гірськолижних курортів. Що думав про це Ганнес, Ґерда так ніколи й не дізналася. Коли вона зателефонувала йому з готелю, щоб сказати про свою вагітність, його вже не було. Увічливий голос його батька порадив їй зателефонувати не раніше, ніж за шість місяців.

Кілька днів Ґерда не могла вийти із заціпеніння. Не можна сказати, що вона була неуважна на роботі. Вона мила, чистила, нарізала, розпушувала, терла, місила, мішала, збивала, сікла — як завжди. Працювала не менш сумлінно, ніж будь-коли. У неї не пригорали соуси, не переварювались макарони, вона не різала на дрібно ті овочі, які мала нарізати грубо, ані не навпаки. Як завжди, наприкінці робочого дня вона залишала своє робоче місце прибраним і чистим, чого не можна було сказати про п колег-чоловіків. Вона переконала себе, шо якщо ігноруватиме те, що з нею сталося, воно мине безслідно, так само як перестає дошкуляти опік від краплі гарячої олії, якщо на нього не зважати, залишивши по собі щонайбільше невеличку близну. Але щоб далі вірити в це, вона мусила докладати чимало зусиль і зосередження, тому їй довелося припинити всяку зайву розумову діяльність: вона уникала розмовляти з іншими підкухарями, вітатися, відгукуватися на несуттєві прохання.

Проте попри всі зусилля і навіть всю твердість цієї віри, її груди під фартухом, вже й так повні, щодня бубнявіли і збільшувалися. Немов у неї була не одна вагітність, і не в животі, який далі був пласким, а дві, в кожній груді окремо.

Не один раз протягом дня, особливо вранці, вона мусила вибігати у ванну для персоналу, бо її нудило. Вона верталася в кухню з синюшними тінями під очима, поблідлими губами, ще мокрими щоками від крижаної води, якою вона збризкала собі обличчя, і з поглядом без жодного виразу бралася знов за роботу. Її мовчання не дозволяло кухарчукам, кухарям і офіціантам робити безтактні зауваження або кидати неделікатні погляди. Попри весь її самоконтроль і рішучість, з якою вона заперечувала дійсність, Ганнес не подзвонив їй і не сказав, що кохає Гї і що невдовзі вони одружаться; не зникла також її вагітність. Ґерда зрозуміла — плекати сподівання, що вона минеться, не варто.

Якось ввечері, наприкінці зміни, коли навіть кухарчук Ельмар пішов спати, а гості великого готелю пили останній келих на терасі, що виходила на гори, Ґерда

З порожньої кухні вийшла в комору з городиною. Там були скриньки зі спаржею з Ровіґо, цикорієм з Т^евізо та головчастим салатом від місцевих селян, розташовані в такому порядку, щоб їхній вміст не пом’явся. Ґерда простягла руку до в’язки зеленого листя в кутку, де лежали пахучі трави. То не була ні зелена цибуля, ні шавлія, і навіть не майоран. Вона взяла цілу жменю, тоді ще одну, і з повними руками зелені пішла до кухні. Вона поклала її на дошку для нарізання і почала їсти, листок за листком. Губи її позеленіли, листочки застрягали в зубах, але вона далі обривала тонкі стебельця і запихала листки собі в рот, жуючи, мов одна з тих корів, яких вона пасла в ті давні щасливі літні дні. Незабаром навколо рота в неї утворилося коло, вона втерлася тим самим жестом зап’ястя, яким її батько Герман витирав собі губи від молока в дитинстві, але в неї вуса ці мали не білий, а зелений колір, такий самий, як те листя, яке вона, стебло за стеблом, жменя за жменею, жувала і ковтала.

До кухні повернувся кухарчук Ельмар. Він прийшов, як це він часто робив, поцупити трохи бренді, марсали чи ще якогось питва у шафі зі спеціями і приправами. Він глянув на неї, спершу винувато, тоді розгублено, а його надміру довгасте обличчя між відстовбурченими вухами було схоже на баклажан.

— Wos іиазсНп?^''

— Зелений соус, — відповіла Ґерда своїми зеленими губами. Вона не відвела погляду, хоч абсурдність цієї брехні була очевидна, і зрештою, як завжди, відвести погляд довелося Ельмарові.

Вночі, лежачи на своєму ліжку на великому горищі, де вона спала разом з рештою жіночого персоналу, Ґерда трималася за живіт, страждаючи від страшних болів.

^‘'Що ти робиш? (діал. нім.)

Її лихоманило, проносило і рвало, а відтак вона відчула кілька скорочень матки, які дали їй велику надію. Але на тому все й скінчилося.

Петрушка не спрацювала, і Ґерда спробувала стрибати з соснових сходів. Вони вели у мансарду, де вона спала, і були єдиним місцем в готелі, яке не зазнало віднови, залишившись точно такими ж, як і в ті часи, коли терени ці були південною окраїною Австро-Угорської імперії, і сюди приїжджали зимувати віденські буржуа.

Щоб не пом’якшувати ударів, Ґерда витягала ноги. Потім, підштовхуючи себе ліктями, скочувалася вниз по сходах. Вдарялася об кожну сходину, п’ятнадцять різких ударів. Удари в таз могли дати результат, але вдарялася вона і в ребра, і в спину, а це не приносило ніякої користі. Коли вона лежала внизу, кілька секунд світло і темрява мінялися місцями в її очах: світло, шо проникало крізь вузьке вікно, ставало чорним і в’язким, мов смола, а тіні світилися надприродним сяйвом. Тоді вона, хитаючись, піднімалася нагору.

Сходин було п’ятнадцять, вони були вузькі й високі, з соснової деревини, посірілої від часу, видовбані посередині за століття, протягом яких вони були у вжитку. Чітко проглядалися виступи і заглибини прожилків, а вузли утворювали довгасті темні спіралі, немов мініатюрні галактики. Та Ґерда не милувалася досконалістю цього старого дерева — вона вилазила на верх сходів, сідала і знову кидалася вниз.

Вона падала зі сходів два, п’ять, десять разів. Двадцять. Вона вже втратила лік. Удари куприка об сосну спричиняли гарний звук, насичений, повний, немов це музичний інструмент: сходи були ксилофоном, а вона — молоточком. Через якийсь час їй здалося, що вона може робити це вічно: ціле життя кидатися з цих сходів, а потім, вся у синцях, підніматися по них знову, щоб далі відбивати по дереву цей ритм шаленства і рішучості, глухий, бездумний, простий, майже приязний. Внизу сходів, витягнувшись на землі, мов розтрощена маріонетка, Ґерда приплющила очі. Тіні пульсували світінням, а світло майже зникло. Навпомацки вона знов вилізла по сходах нагору.

До Еви, тієї маленької грудочки, удари ці доходили пом’якшеними; зовнішні речі мали обриси, які могли зіштовхуватися між собою, бурхливо вдарятися одне об одне, ранити одне одного. Але з нею такого трапитися не могло. Усі ці удари були не більш, ніж маленькими хвильками у безмежному океані, який п оточував.

Врешті Ґерда завмерла внизу сходів, майже зомлівши. Вона підвела очі. За вузьким вікном горища над горами пливли хмари — високі, безконечні, невблаганні. Вона довго дивилася на них, не фокусуючи погляду. Темні тіні хмаровиння зачіпали проти шерсті лісисті схили та траву на полонинах, шкрябали голі скелі урвищ та верхівок, і їй здалося, ніби вона чує шурхіт цих незмірних пестощів. Хтозна як довго вона так лежала, з болем у тілі та погаслим розумом. Відтак вона повільно підвелася. Тримаючись за стіну, вона пішла вздовж коридору до спільних спалень персоналу, що виходили у вузький коридор.

Нічого не вийшло.

Евині очі були лиш двома чорними кульками, величезними порівняно з рештою тіла. Вони ще не мали ні повік, ні вій, і не могли ще заплющуватися. Та Ева далі спала сном зародка, створіння і творця водночас, сном бога, якому сниться початок часу — його власного часу.

Кілометри 230-295

За чверть години пішки від мого гарного помешкання в елегантних тонах, якщо іти в напрямку від середньовічного міста по короткій стежині вгору, можна дійти до просторого поля, засадженого кукурудзою і картоплею. Посеред поля стоїть невелика капличка. Звідси видно, як розкриваються схили нашої долини, а небо стає дуже широким. Люди приходять сюди, сідають на лавку, що стоїть біля короткої стіни церковці, і насолоджуються заходом сонця та видом на льодовики.

Сюди приводила мене мати в дитинстві, коли відвідувала мене. Я не насмілювалась дати їй зрозуміти, що воліла б провести дорогоцінний час з нею біля ставка по той бік поля, де можна годувати черствим хлібом гусок з твердими, ненажерливими дзьобами; або ж серед заростей кущів вздовж стежки, де можна збирати малину, аж поки ціле лице і пальці не стануть червоними, а то й принести трохи малини додому в скляній банці. Я й словом не обмовилася про ці свої бажання і бігла за нею на своїх коротких ніжках, держачись за її руку. Мені досить було відчути, як неуважно вона стискає моє рученя, аби зрозуміти, що думає вона не про мене, та головним було, що рука її обвивалася навколо моїх пальців.

Лише кілька місяців тому, повертаючись з вікенду в Парижі, я усвідомила, куди вона мене водила стільки років. Незліченну кількість разів, навіть уже в дорослому віці, я сиділа на цій лавці й дивилася на небо, входила в

ЦЮ каплицю, підводила погляд до фрески, що прикрашала невелику апсиду. Марія, вдивляючись у порожнечу, ось-ось наступить на цуценя, яке, бідолашне, радісно її вітає, зіп’явшись на задні лапи. Я ніколи не звертала уваги на табличку, яку повісила перед капличкою туристична агенція кілька років тому. Але того дня, хтозна чому, я прочитала її. Я усвідомила, що мати моя, мабуть, завжди це знала, знала історію цієї каплиці, як знала з дитинства й історію бородатої святої у церковці поміж обійстями, де вона зростала.

Каплицю звелів побудувати місцевий вельможа, який замолоду вів розпусне життя. Після шлюбу, який освячував повернення до поміркованого життя, його було покарано народженням сина з собачим тілом (прямий причиновий зв’язок між попереднім нечестивим життям і народженням потвори на табличці стверджується як факт: «а тоді у нього народився...»). Чоловік той дав обітницю Мадонні збудувати каплицю на її честь, якщо Вона змилосердиться і зробить так, щоб син його помер. Молитви вельможі до Богородиці, як показує фреска з бідолашним цуценям, що його Марія ось-ось розтопче, були вислухані. І справді, напис верхньонімецькою мовою над вівтарем говорить: на славу Божу і з побожними думками збудовано було цю каплицю, Року Божого 1682. Читаючи це, я зловила себе на думці: моя мати такого ніколи б не зробила. Навіть якби мала змогу офірувати для цього цілу каплицю, вона ніколи б не просила моєї смерті.

Мати моя ніколи мені не говорила, що я зруйнувала їй життя. Навпаки. Коли я була ще дитиною, вона хапалася за мене, мов за благенький пліт, а я цим пишалася, хотіла мати змогу вивести її у безпечне місце, подалі

ВІД бурхливих хвиль її життя. Але я так нікого і не врятувала. Ні себе, ні її.

В юності я пробувала втекти від своєї неспроможності зробити її щасливою. Пригадую, що у сам день похорону Уллі я вирішила назавжди покинути ці наші світляні гори, повітря, що пахло сіном, заквітчані балкони. Уся ця краса здалась раптом мені жорстоким фарсом, який більше не міг прикрити ту обмеженість, яка вбила Уллі. Я могла це собі дозволити. Мені було двадцять п’ять років, дітей я не мала (я старанно пильнувала, щоб не завагітніти), працювала вже кілька років і відклала трохи грошей. Я надумала виїхати до Австралії і там шукати роботу. Геть, геть з Альто-Адідже/ Південного Тіролю, від його зацикленості на собі, геть, до нового життя на антиподах!

Коли я повідомила про свій намір матір, вона відповіла:

— Мені завжди хотілося побачити кенгуру, тепер в мене нарешті буде нагода. — Більш нічого видобути з неї не вдалося.

Зрештою до Австралії я так і не виїхала. Я ж, попри все, таки дабляйбер.

Я лежала на полиці, а потяг колисав мене, та глибокий сон не надходив, лиш уривки снів. Паданська рівнина, що пробігає за вікном, проникає крізь бокову стіну вагона, крізь ковдру з логотипом залізниці і крізь мою шкіру. Мною оволодіває її монотонність, не менш абсолютна через свою невидимість у темряві за шибкою, і свідомість моя теж робиться пласкою і без рельєфу. Але ні — щоразу, як свідомість починає забуватися і розчинятися нарешті у сні, в неї вривається металевий скрегіт поїзда, що мчить на повну швидкість. Металеве, прямолінійне, невсипуще «я», що будить мене своїми здриганнями.

Після одного такого здригання я підводжусь, спираючись на лікті, і виглядаю через вікно. Ми стоїмо на невеликій порожній станції. На синій таблиці білими літерами написано: ПОДЖО РУСКО, назва, в якій вчуваються поля, трактори, домашня вудженина без полі-фосфатів. Потяг — хтозна чому — стоїть там майже пів години. Конус помаранчевого світла з високих ліхтарів немов зроблений з желатину — настільки насичене випарами землі паданське повітря.

Я пробую відчинити вікно. Воно заблоковане. Якби я покликала провідника, гукаючи тим інтимним, майже сімейним способом з одного купе до другого, він, безперечно, відразу б прибіг з запухлими від сну очима. Він незграбно намагався б приховати хвилювання через мій несподіваний нічний поклик, розблокував би розвідним ключем стопор на вікні, подивився б, як я вдихаю ту жирну вологу, що пахне добривами і свіжо зораними полями, і спитав би мене: «Чому пані не спить?» А мені б довелося пояснити йому, що я взагалі страждаю безсонням, а тим паче нині, коли їду вздовж цілої Італії, щоб примчати до узголів’я Віто.

Віто. Але чому він покликав мене, а не мою матір? То вона була його пропащим коханням, а я була ще дитиною, коли бачила його востаннє.

— Я завжди думав про тебе, — сказав він по телефону тим своїм втомленим голосом. Що це означає, оце слово «завжди»?

Я знову простягаюсь на полиці. Немов це саме той таємний знак, якого він чекав, потяг рушає.

1963

Менш, ніж за годину Ґерда втратила батька і матір.

Вона вернулася додому після понад трьох місяців відсутності, коли живіт їй вже округлився. Повідомила про свій стан Йоганну, та піднесла собі руку до грудей, а обличчя її перекривилося від нудоти, з її посинілих уст вирвався потік прозорої блювоти, який забризкав Ґерді туфлі, а відтак вона впала зі стільця.

Коли Герман вернувся додому, він побачив тіло своєї дружини, простягнуте на землі, вже бездиханне; біля неї — Ґердин живіт, трепетний і набубнявілий життям; валізу доньки біля печі. На мить він застиг у тиші, розставивши трохи ноги. Тоді, на диво влучним жестом, немов він ціле життя тренувався робити саме це, Герман підняв Ґердину валізу і, змахнувши рукою, вишуканою дугою шпурнув її геть за вхідні двері, аж вона розвалилася. Валіза злетіла дуже високо, вдарилася об стовп з ліхтарем перед домом, і розкрилася в повітрі. Ґердин одяг вилетів з неї, кольоровий і тріпотливий, мов перелітні птахи. Герман та Ґерда німо стежили за цим трансокеанським перельотом. Континентом, на який він висадився, був майданчик трамбованої землі між будинками Шанхая. Одежини розстелилися на тому вогкому і темному клаптику окраїнної землі, де сонце світило тільки влітку, і тут знов незаперечно виявилася їхня убога бездушна природа.

Герман не подивився доньці в обличчя. Він вказав пальцем на майданчик за дверима, вкритий тепер купленим на базарі по середах одягом, чистою, ще давно вживаною білизною, плетеними светрами.

— Aussi — геть, — сказав він їй.

І Ґерда пішла.

З несильним, але безповоротним тріском вхідні двері зачинились за її плечима. Ґерда нахилилася, щоб підібрати розкиданий одяг, запнхаючи абияк у шкіряну валізу. Підняла з землі своє найкраще вбрання, зелено-біле плаття, яке вона сама собі пошила за викройкою. Воно мало зазначену талію, і вона вже кілька місяців не могла його носити. Перед тим як покласти у валізу, вона дбайливо витріпала його.

Ґерда чула, як всередині будинку, в який вона вже ніколи не повернеться, той, хто ще кілька хвилин тому був її батьком, щосили бив по стінах, а може гупав по підлозі, чи по столі, але з вуст його не вийшов жоден стогін.

Будівля Національного центру материнства та дитинства в Больцано розташувалася майже на периферії, поблизу сталеплавильного заводу, куди Петера не прийняли на роботу. То був тріумф раціональних, по-фаши-стському солідних об’ємів; навіть огорожа парку мала по-педантичному регулярні обриси. Поблизу протікала річка Тальвера, але її не було видно через високий мур, який відділяв парк від вулиці. Коли Ґерда увійшла, черниця-воротарка зачинила за нею залізну браму так, що відразу стало зрозуміло: сюди входять не з власної волі, а через необхідність. Тоді повела її широкими коридорами аж до великої, безлюдної спільної спальні, де витав дух вареної городини і курячого бульйону — в їдальні саме подавали обід.

Із зачиненою абияк валізою — від удару зламалася завіса — Ґерда прибула сюди за два тижні до терміну. Але Ева, яка відразу виявилась дитиною, що завдає мало клопоту, приспішила справу: Ґерда ще закінчувала розкладати свої речі у залізній шафці, коли відчула, як її немов щось кігтем шарпнуло по нутрощах. Вона здивовано зиркнула у високі вікна, немов шукаючи причини в садку.

Сестра-воротарка, яка саме пояснювала їй чинні в цьому місці правила і розклад, помітила це відразу. Всі вони однакові, ці дівчата: коли настає момент, вони завжди мають здивований вигляд, немов досі по-справжньому в це не вірили. Коли її зсудомило знов, Ґерда більше не дивилася надвір, а на землю, між свої туфлі, і з уст їй вирвався легкий стогін. — Тепер ви скаржитеся, а раніше вам подобалося, — мовила черниця, але без уїдливості, а тим паче, без осуду. Вона радше стверджувала факт, який спостерігала протягом довгих років своєї праці, як щось, що марно було б заперечувати, так само як марно було б намагатися зупинити пологи.

Колір очей повитухи нагадував колір води у склянці з товстого скла; з-під чепчика їй вибивався просяклий потом білявий кучер, немов це вона сама народжує. На халат поверх широких грудей вона пришпилила собі «Зірку доброти» — відзнаку цю вона одержала за своє почесне служіння кілька місяців раніше, на святі Матері та Дитини. Під час церемонії було вручено сто сорок подарункових комплектів такій же кількості незаміжніх матерів з дітьми.

— Тужся! — сказала вона їй.

Ґерда не зреагувала, бо саме потопала в болі. Інша черниця, сестра-жалібниця, приклацнула ізиком. Вона була чорнява і низькоросла, мов насінина кавуна, на ній було біле накрохмалене покривало «лебедине крило», і лише на потилиці видніли темні корені волосся. Вона мовила до повитухи зі зневагою;

— Ця навіть не розуміє, що значить «тужся».

Ґерда почекала, аж минуть перейми, а тоді зміряла

черницю поглядом і сказала;

— Я росумію.

Сестра-жалібниця скроїла недовірливу міну.

— «Росумію»...! — повторила вона, перекривляючи німецький акцент Ґерди. Вона вибухнула сміхом. — «Росумію...» — Від сміху її кістляві плечі підстрибували, вона ніяк не могла зупинитися.

Повитуха і Ґерда дивились на неї незмигно.

— «Росумію...» — знай повторювала черниця, виходячи з кімнати. Її сміх відлунював в цілому коридорі, аж поки вона не вийшла за скляні двері відділення.

Черниця-повитуха глянула на Ґерду. Тоді підвела одне плече, виставивши вперед нижню губу, і примкнула зверхньо очі, немов пропонуючи їй зробити те саме.

— Не зважай. Террона^’ вона, ось і все.

Террона. Про відмінності серед Walschen, про те, як їм залежить на тому, щоб не плутати одних з іншими, про все це Ґерда, молода ВаіїзсН, яка майже не мала знайомих-італійців, не знала нічого. Вона зазначила собі в умі, що треба вивчити це нове слово. Террона; «дурна і невихована особа, яка сміється не до речі».

Тим часом знов настали перейми.

“Терроне, террона (Іеггопе, іеггот) — зневажлива назва мешканців півдня Італії.

То був досконалий біль, біль сліпучої краси. Галактика зірок страждання, які пульсують, роздирають, шматують. В центрі вони були густі й близькі, просто нестерпні. Натомість в тендітних спіральних відгалуженнях, що виступали назовні, більш розріджені.

Галактика ця, величава і нещадна, оберталася навколо самої себе. Ніщо не могло б зупинити її, ні Ґердині крики, ні її страх, ні виснаження. У рідкісні моменти перепочинку довгі щупальця болю витягалися, переносячи Ґерду аж до своєї крайньої точки, і тоді вона на мить споглядала нерухомий спокій, безмежну трепетну тишу, яка вбирає в себе все, навіть саму себе.

Тоді Ґерда могла дихнути.

Але невдовзі щупальце болю з тваринним здриганням скорочувалось знову, стрімко повертаючи її назад до себе. І Ґерда знову падала у розжарене ядро перейм.

їй здавалося, що це триває тисячоліття, а насправді то було лиш кілька годин. Її широкі стегна були саме такими для того, щоб полегшити появу нового життя. І ось, після останнього сліпучого вибуху між ніг, народилася Ева.

Шкіра у неї була світла. Верхня губа, подібна до молюска, свідчила про те, що вуста Гї будуть такі ж повні, як і в матері. Голий череп схожий був на карту світу — плетиво пурпурових вен, спричинене зусиллям народження, малювало річки, гірські ланцюги та континенти нової планети. Тих кілька волосин, які вона мала, були світлі, майже білі. Не рудуваті, від чого Ґерді аж полегшало — це ще незнайоме немовля було подібне тільки до неї.

Коли повитуха принесла її, обмиту і в повзунках, що видав Центр, Ґердині груди, помережані синюватими венами, були вже набухлі й боліли, а прилив молока зволожував її нічну сорочку. Коли ротик новонародженої жадібно схопився за темні соски, вона сприйняла це як благословення. Евина голова почала підніматися й опускатися їй на грудях, немов невеличка, але потужна і справна помпа. «Зірка доброти» спостерігала за нею своїми прозорими очима, а тоді повчально промовила:

— Кров вона тобі не псуватиме ніколи.

Немов зрозумівши, що мова про неї, Ева розплющила очі і втупилась в очі матері. Наче це вона хоче познайомитись з нею, а не навпаки.

Черниця-воротарка мала рацію: аж до цієї хвилини Ґерда не думала, що це станеться насправді. Тільки тепер вона почала усвідомлювати, що в неї є донька.

То була перша річ на світі, яку Ґерда могла назвати своєю.

Чимало дівчат залишалося в Центрі набагато довше, ніж передбачені правилами три місяці. Багато з них не мали куди піти. Черниці приділяли їм невеликі обов’язки — допомога на кухні, в яслах, прибирання. Якщо їм щастило, вони знаходили собі відрядну роботу в місцевих ремісників — вишивання, плетіння, шиття, і тоді, здобувши матеріальну незалежність, вони могли ви-найняти собі житло. Але часто минали місяці, а навіть роки, поки це ставало можливим. Коли з допомогою черниць вони знаходили таки собі роботу і верталися у світ, вони приставали біля воріт і востаннє озиралися назад з мішаним почуттям жалю і полегші — але це стосувалося тільки тих, хто залишав дитину собі. Натомість ті, які виходили звідси самі, чиї діти залишалися у крилі сиріт, надійно відокремленому від крила породіль, ішли геть якомога швидше; вони виходили за залізні ворота відразу, тільки-но вставали на ноги після пологів. Коли черниця-воротарка зачиняла за ними браму, жодна з них ніколи не озиралася назад.

На ліжку поруч з Ґердиним, у спільній спальні з великими склепінчастими вікнами, що її вона ділила ще з сімома неодруженими матерями, кілька днів лежала товста жінка. Звали її Лині. Вік її визначити було неможливо, вночі вона хропла, а вдень притискала пучку вказівного пальця до кутика вуст, навіть коли їла. Ґерда дізналася, що Анні була тут уже п’ять разів. Вона ніколи не знала, хто був батьком дитини, народжувати яку вона приходила сюди. Деякі черниці навіть сумнівалися, що Анні розуміє зв’язок між дітьми, які з дивовижною легкістю виходили їй з-поміж велетенських стегон, і тими речами, які з нею робили чоловіки, що притискалися до її великого тіла в шинках під сходами, між бляшанками пива та відрами з тирсою. Щоразу вона розгублено дивилася на вкрите кров’ю та первородним калом немовля, яке вийшло з неї, а відтак віддавала його повитусі або одній з сестер-жалібниць. Коли вона допомагала таким жінкам, як Анні, у повитухи, бувало, крутилися в голові такі думки про аборт та протизаплідні засоби, що якби про них дізналося керівництво Національного Центру материнства і дитинства, «Зірку доброти» у неї б, безперечно, забрали. Тому вона нікому про це не говорила.

Ґерда дивилася на Анні так, як дивилася б на одягнену лише у пір’я та намисто мешканку амазонських джунглів, про яку вона з авторитетних джерел знала, що та її далека родичка — зі страхом, недовірою і скептицизмом, але також з нездоланною цікавістю і бажанням знайти можливі подібні риси. Подібностей вона не знайшла. Звісно, до них не могло належати те, що та відмовлялася від своїх дітей — Ґерді така можливість ніколи навіть не спадала на гадку. Зрештою, ніхто ніколи не міг зрозуміти, чи Анні відчувала якийсь жаль чи сум з цього приводу. Вона була там іцоразу дуже коротко — наступного ранку після пологів її ліжко було вже порожнє.

Дні минали один за одним монотонно, між годуванням, зважуванням, споживанням їжі та сном. Мур, який оточував Центр і який здався Ґерді в’язничною огорожею, коли вона входила всередину, тепер вона сприймала як захист — захист від того світу, який, судячи з того, як досі укладалося Гі життя, не обіцяв їй особливої гостинності, коли вона вийде звідси.

З цього світу до неї долітало тільки уривчасте відлуння. По вечері ґерда, з Евою на руках, сідала в залі з телевізором. Ніжки незручних залізних стільців витиснули міріади маленьких досконалої форми кружалець на зеленкуватому лінолеумі, на якому відбивалося чорно-біле зображення з телевізора, що стояв на комоді. Щовечора, хоч і без особливого зацікавлення, вона дивилася випуск новин.

НАУКОВЦІ ОДНОСТАЙНІ: ВОДОРОСТІ БУДУТЬ ДЖЕРЕЛОМ ЇЖІ МАЙБУТНЬОГО ДЛЯ ВСЬОГО ЛЮДСТВА, НЕВИЧЕРПНИМ І ПОЖИВНИМ.

ЗНИКНЕННЯ ВОЛОСИНИ ПРОРОКА МУХАМЕ-ДА, ЩО ЗБЕРІГАЛАСЯ У СВЯТИНІ ГАЗРАТБАЛ У СРІНАҐАРІ, СПРИЧИНИЛО ЗАВОРУШЕННЯ І ЖЕРТВИ В ЦІЛІЙ ІНДІЇ.

В ООН ОБГОВОРЮЄТЬСЯ ПРОПОЗИЦІЯ РОЗПОЧИНАТИ РІК В ЦІЛОМУ СВІТІ В НЕДІЛЮ І ЗАКІНЧУВАТИ В СУБОТУ. ОЧІКУЄТЬСЯ ЗГОДА ПАПИ.

Оголошувалось також про повернення Міни. Співачку понад рік бойкотували на телебаченні через те, що вона народила дитину від свого одруженого коханця — диктор зумів повідомити цю новину, жодного разу не вимовивши слів «бойкот», «коханець» і «одружений».

Того вечора незаміжні матері з’юрмилися у залі з телевізором. Передача називалася «Ярмарок мрій», і Міна співала пісню «Цей чоловік саме для мене». У неї був ніс, очі та вуста єгипетської цариці, а жести рук і стегон виключали будь-яке розкаяння з приводу своєї аморальності. Багатьом дівчатам аж сльози виступали на очах через несподівану надію, яку давав їм цей водночас зухвалий і ніжний голос, який ні в кого не просив пробачення.

— Можливо, колись народжувати дітей без шлюбу буде не так прикро, — тихо сказала Ґерді якась чорнявка, її однолітка, не надто охайна, і з чимось схожим на голод у погляді. Вона ще не навчилася добре держати на руках своє поморщене, смагляве немовля, яке весь час плакало.

— Це буде прикро завжди, — відповіла Ґерда, не обертаючись.

Міна співала далі, а обличчя її сяяло дужче, ніж стрази на вирізі її сукні.

Сестра-воротарка ніяк не насмілювалася зізнатися своєму духівникові про щипчики. Це не була крадіжка, зовсім ні. їхня власниця, фарбована білявка, яка надто багато уваги зосереджувала на своїй білизні, пішла з Центру понад місяць тому, залишивши їм ще одного сироту, і їм доведеться немало наморочитися, поки знайдуть йому прийомну родину. Те, що вона знайшла їх у порожній шафці, ці щипчики з хромованої сталі, не можна вважати гріхом, як, мабуть, не було гріхом і те, що вона не віддала їх відразу матері-настоятельці. Річ у тім, що відколи в неї припинилися — хвгШа Господові! — ці даремні менструальні болі, які мучили її понад тридцять років, на підборідді у сестри-воротарки стало рости рідке волосся, тверде, мов колючий дріт. Коли ніхто її не бачив, вона намацувала його, затискала між вказівним та великим пальцем і ріщучим рухом виривала. Щипчики ж виявились одкровенням.

Тепер же сестра-воротарка боялася того моменту, коли вона знайде в собі сили визнати цей гріх марнославства, не стільки через сором і скруху, які її чекали, як через те, що їй звелять назавжди віддати щипчики матері-настоятельці. І їй доведеться обходитися без того різкого і точного ривка, який був набагато приємніщий та елегантніщий, ніж нестямний посмик голих пальців.

Тож вона саме уважно висмикувала собі щипчиками віхтик дуже чіпких волосків, кажучи собі водночас, що це востаннє, але не надто вірячи в це, бо вже багато днів вона собі це казала, нічого не роблячи насправді, коли у вартівні, її царстві, задзвонив дзвоник від брами.

Праця тут, у цьому Центрі, була, мабуть, служінням, яке найменщою мірою могло спонукати черницю щкодувати, що вона дала обітницю чистоти. Смуток, сум’яття, страх дівчат, які на короткий час знаходили тут притулок, навряд чи спонукали до заздрощів. «Тепер ви скаржитеся, а раніще вам подобалося», сказала була сестра-воротарка Ґерді, коли в тої розпочалися перейми, і могло здаватися, що сказано це було із заздрісною в’їдливістю. Натомість у цій цілком банальній фразі, яку вона говорила майже всім породіллям, немов ділячись об’єктивним вислідом свого досвіду, крилося насамперед запитання. Якщо оце раніше подобалося їм настільки, що спонукало їх не зважати на серйозні наслідки, яких вони зазнають тепер, то що ж було у тому раніше настільки приємного?

Сестра-воротарка вже двадцять років спостерігала, як молоді жінки, що населяли ці спільні спальні, самотні й пригнічені, чіплялись за своїх дітей, мов за рятувальний пояс, бо тільки-но життя їхнє на очах розвалилось на щматки. Час до часу до залізної брами підходили, питаючи про незаміжніх матерів, тутешніх мешканок, ті чоловіки, які не взяли їх заміж — молоді хлопці, які раптом пошкодували про своє рішення, або ж чужі чоловіки, які справді живили тепле почуття до матері своєї позашлюбної дитини. Вони поводилися настільки несумірно до драми, котру переживали жінки, які від них завагітніли, що сестра-воротарка не мала серця надто суворо судити цих недійшлих батьків. Вони здавались їй дітьми, розпещеними і неспроможними збагнути, яка сувора доля чекає їхніх коханок. Вони наполягали, щоб вона передавала дешеві брязкальця дівчатам, яких, натомість, треба було пильнувати, щоб вони не наклали на себе руки; породіллям з маститом, які тільки-но віддали дитину на усиновлення, пропонували романтичні поїздки у потайні готельчики, користуючись з відсутності дружини. І це було ще не найгірше — вони принаймні приходили. Одягнені у святкові костюми, вони зазирали за браму з ніяковим виразом обличчя; сестра-воротарка розуміла, що вони дорого б заплатили за її слово або погляд, який би підтвердив, що їхнє рішення не визнавати дітей і не одружуватись з матерями було неминучим, зрозумілим і, врешті, слушним. Що більше таких чоловіків вона бачила, то менш розуміла, що було в них таке привабливе, щоб привести тих жінок до таких катастроф. Для неї це

було таємницею, і зустріч з Ганнесом Штаглем не надто роз’яснила їй цю справу.    ?

Коли вона відсунула важкий кований засув, перед воротами Центру стояв Мерседес 190 кремового кольору. На хромованих крилах сестра-воротарка побачила великого білого птаха — своє відображення. Лише підвівши очі, вона побачила Ганнеса. Він стояв ззаду автівки, посередині порожньої дороги, і дивився на вікна поверх муру огорожі. Черниці не були настільки наївні, щоб поселяти дівчат у приміщення з вікнами на вулицю, інакше ті проводили б цілі дні, визираючи з вікон, чи не надходить диво, яке їх врятує. Вікна, в яких Ганнес виглядав дівчину, що завагітніла від нього, були вікнами приміщень для персоналу.

Її вразив майже помаранчевий колір волосся цього хлопця, його прозора шкіра і ластаті руки. Ганнес спитав про Ґерду Губер і про дитину, яка в неї народилася, і сестра-воротарка, на своє здивування, аж зітхнула з полегшенням. Вона аж занадто часто бачила, як народжуються позашлюбні діти, яким судилося вічно носити на собі обличчя батьків, що їх покинули. Ґердина донька, на її щастя, була подібна тільки на матір.

— Це дівчинка. Вона здорова. Мама теж почувається добре.

Він закліпав своїми напівпрозорими повіками: слово «мама» вразило його силою своєї реальності.

— Як її назвали?

— Ева.

Він глянув на свій Мерседес.

— Гарне ім’я.

— Авжеж. Гарне.

Ганнес знову підвів очі до вікон будинку. Примружив їх. Щоб побачити щось всередині, крім віддзеркалення неба у шибках, щоб виграти час, щоб звикнути до цього гарного імені?

Ну ось, подумала сестра-воротарка, зараз буде відповідь. Він не приніс ніяких пакунків, ані квітів, але авто свідчить, що він багатий, а коли дівчина опиняється тут через багатія, нема чого робити собі ілюзії.

— Я можу її побачити? Дитину.

Сестра-воротарка втиснула підборіддя в горло і глянула на нього знизу вверх.

— Так, якщо дасте їй своє прізвище.

Він опустив погляд на свої добротні черевики. Стояв він так довго. Карі райдужки сестри-воротарка втратили з віком чіткі обриси і сіруватим ореолом розпливалися по рогівці; але зіниці далі були чорні та чіткі. Погляд її був не суворим, а об’єктивним, терплячим, смиренним; в ньому не було осуду, але не було й бажаного відпущення. Вона знала: він піде собі геть без слова, похиливши голову, щоб не бачити вікон, за якими, як він гадав, перебуває його донька, якої він не визнав, тоді як насправді там була сестра-економка, яка перевіряла рахунки від постачальників, і кухарка, яка складала меню на вечерю.

Поки Мерседес зникав з очей за перехрестям, сестра-воротарка ще раз замислилась над тим, що ж то за така насолода, задля якої варто усе це переживати. Вона просто не могла собі цього уявити.

Натомість про інші відвідини Ґерду повідомили.

Коли сестра-воротарка відсунула засув і побачила перед собою гера Поймана, вона насамперед зауважила набряклі повіки, отакенний живіт, який розпирав ґудзики полотняного піджака, і, зокрема, його вік. Вона відчула полегшення, що ця міцна білява дівчина, яка мало розмовляла, але так добре допомагала на кухні, і ходою якої милувалися всі, навіть сама сестра-воротарка, завагітніла не від цього чоловіка. Відтак гер Нойман пояснив їй, що від Ґерди він хоче тільки одного -у щоб вона повернулася на своє робоче місце. Ніхто й словом їй не дорікне за те, що сталося, він це гарантує. Тоді сестрі-воротарці стало прикро, що вона судила про цього великодушного чоловіка з його зовнішнього вигляду. Так ніби волосини, що ростуть у неї на підборідді, свідчили про те, якою вона є насправді! Вона відшмагала себе за це в уяві й звеліла собі визнати свою поверховість і пиху сповідникові.

Коли Ґерда вийшла з будинку, у гера Поймана аж подих перехопило, а ґудзики полотняного піджака мало не відлетіли через додатковий натиск. Він зроду не бачив гарнішої жінки. Саме це він подумав, коли Ґерда вперше прийшла до нього на кухню у фартусі помийниці, але більше цього він собі не повторив, щоб не стало нестерпно працювати поруч з нею. Гер Нойман був щасливо одружений вже тридцять років, мав дорослих дітей, які вже зробили його дідусем, а до того ж, він пообіцяв захищати Ґерду від образ. Тому він сказав лише:

— Gerda gibs lai оапе — Ґерда є лише одна.

Вона спакувала валізу і сіла у Фіат 1300 фісташкового кольору з білим верхом, за який гер Нойман вже виплатив понад половину його вартості. Назавжди від’їжджаючи з Національного Центру материнства та дитинства, Ґерда везла зі собою дві речі: п’ятитижневу донечку, яка ніколи не плакала, і значний поступ у володінні італійською мовою. А залишила вона там лиш одне: впевненість у тому, що абсолютне кохання існує і що воно їй судилося.

Коли Фіат 1300 зник за перехрестям, черниці, повитуха з «Зіркою доброти», жалібниця-террона і вся решта персоналу, що вийшла на вулицю попрощатись з нею, були щасливі, що принаймні вона, Ґерда, має куди піти.

Наступного дня сестра-воротарка мала призначену щотижневу зустріч з духівником. Вона визнала всі свої гріхи. Відтак, з полегшенням і жалем, пішла віддати матері-настоятельці щипчики.

Кілометри 295-715

Через рік після теракту в Болоньї 1980 року, того літа, коли я скінчила школу, я зі своїм однокласником їхала на острови Треміті. Він мені не подобався, зате я подобалась йому, і він переконав своїх батьків, багатих комерсантів з Больцано, оплатити поїздку в літній табір і для мене. До того часу море я бачила тільки в містечку Чезенатіко, напроти квадратних будівель колишніх фашистських дитячих таборів — єдиною туристичною агенцією, яку могла дозволити собі моя мати, була «Карітас». Канікули на морі для мене означали згірклий запах соусу, затхлий дух у кімнаті, де спало багато погано помитих дітей, пісок, який старші хлопці кидали в очі слабшим, знущання озлоблених через втому вихователів.

Тоді ще не було потягів «Євростар» з обов’язковою резервацією місць, і здавалось, що наш вагон вщерть набитий біженцями із зони воєнних дій. Відпочивальники, що їхали на море в серпні, стирчали з купе, немов з переповнених шаф, дверцята яких годі зачинити, сиділи на відкидних сидіннях у коридорі один на колінах в другого, на підлозі, на сходинках перед зачиненими дверима вагона, в туалетах (особливо ті, хто їхав без квитка, а таких було немало). Ми з хлопцем, готовим платити, як багато хто, були перевантажені важкими наплічниками, погано прилаштованими на спині, з грубої, густої тканини та з алюмінієвим каркасом, який мав рівномірно розподіляти по спині вантаж, але насправді тільки тиснув на ребра.

Ми пахли брудними ногами, канабісом, полуничною жуйкою, а насамперед димом — у нас в руках завжди була сигарета, тоді це ще було можна. Коли ми прибули в Болонью, потяг наш зупинився на першому пероні, і прямо перед своїм вікном за склом я побачила пролом у стіні, який досі вшановує місце вибуху, та годинник, який зафіксував час теракту — десята година двадцять п’ять хвилин.

Я виросла в Альто-Адідже, де вибухали бомби і чинилися замахи, і була вже досить доросла, щоб скласти собі уявлення про смерть дядька Петера; але навіть я, донька землі терористів і блок-постів, не могла — і не можу досі — уявити собі масштаб масакри в Болоньї. Вісімдесят п’ять загиблих, сотні поранених — це душогубство належало до цілком іншого рівня жахіть. Коли потяг рушив, я спробувала поговорити про це з тим хлопцем. Він промовчав, уникаючи відповіді, і якомога швидше змінив тему розмови, так що своє невиразне сум’яття я була змушена тримати при собі. Я долучила цю його очевидну нечутливість до інших, вже численних причин, які вказували, що він негідний мого кохання — той факт, що він зафундував мені цю подорож, не здавався мені важливим в оцінці цього питання.

Під час відпочинку я займалася тим, що давала під-чіпляти себе іншим чоловікам у нього на очах. Коли ми сиділи ввечері біля багаття на пляжі, я дозволяла себе мацати іншим хлопцям зі спальниками або молодим мешканцям острова, а тоді щоразу намагалась зустріти очима його погляд. І я його зустрічала завжди — збентежений, схвильований, невиразно винуватий погляд. Він ніколи не протестував. Платив за все, аж до останнього дня. Лише через багато років, коли я давно вже втратила його з виду, від спільних знайомих я дізналася, що серед загиблих у Болоньї була одна його родичка з долини Пассірія. Він дуже і"і любив, як мені сказали, і плакав на її похороні.

Тепер, посеред цієї ночі в поїзді, ми саме проїжджаємо станцію Болонья. Ми стоїмо на четвертому пероні, і з мого вікна пролому в стіні не видно.

Під освітленими слабким світлом навісами немає нікого. Гучномовець, мов голос в пустині, зрідка оголошує про прибуття і відбуття — невидимий пророк зі смачним емілійським акцентом. Його скитом є не містичні скелі, а мармурові лавки, автомати з газованими напоями, колія. А невеличку спільноту його послідовників складаю я, провідник-неаполітанець і машиніст, присутність якого я вже годинами відчуваю через гальмування і прискорення поїзда.

Пророк накидається на нас зі своїми інвективами:

— Нічний поїзд Інтерсіті номер 780 «Стріла Сален-то», що прибув з Барі і прямує до станції «Мілан Центральний», відходить від перону...

— Поїзд номер 1940 «Сонячний», що прибув з Віл-ла-Сан-Джованні і прямує до станції «Турин-Порта Нуова»...

Наш поїзд рушає, а голос далі даремно проповідує.

Ми віддаляємося від ветхого світла вокзалу і знов занурюємось у темряву полів, у велику пітьму природної ночі, яка ані не ворожа нам, ані не приязна — просто інша, не така, як ми.

Так само було, коли я дотримувала товариства Уллі, який цілу ніч трамбував лижні траси на ратраку, званому Марленою; Марлена була комфортабельніша і затиш-ніша від кабін автопоїздів: смугасті чохли на сидіннях, опалення ввімкнене на максимум так, що там можна було сидіти у футболці, стереосистема, яка виблискувала десятками світлодіодів в ритм груп Queen або ж Clash — у вісімдесяті роки це було новинкою. Надворі — тремке зимове небо і вітер на висоті двох тисяч метрів над рівнем моря. А ми їздили вгору-вниз по трасах, щоб сніг лежав досконало, білим оксамитом, для лижників, яких завтра вранці доправить сюди Фабрика.

Саме в одну з таких ночей Уллі сказав мені, що більше не боїться бути Schwul^^. Він вжив саме це слово. Не gay, ані не homosexuell, а саме те слово, яке вживали пен-сіонери-моралізатори за Stammtisch у шинках, те слово, яке Уллі чув, як його вимовляють пошепки в нього за спиною його однолітки, діти сусідів, молодший брат Зігі — усі, з тих часів, коли в одинадцять років він не хотів грати ні в футбол, ні в хокей на льоду, а волів бавитися зі мною.

За місяць до того Уллі був у Лондоні. Там його гомо-сексуальність не була нічим оригінальним, навпаки, до нього ставилися майже як до особи нічим не примітної. Це йому сподобалось.

І саме в одну з таких ночей я розповіла йому про своє блискавичне одруження, оформлене, а невдовзі після того скасоване в Ріно, з Леслі — а може його звали Веслі? Я вдавала, ніби не пам’ятаю навіть як його звали, того мого чоловіка на два тижні. Уллі, ясна річ, не спіймався на гачок і засміявся. Але потім замовк і глянув на мене з тією сумною ніжністю, яка часто його охоплювала.

— Хтозна, що б сказав на це Віто.

Я голосно шморгнула носом. Ось воно знову, це суголосся між мною та Уллі, яке щоразу мене дивує, хоч є вже чимось майже звичним — я теж в ту мить подумала про Віто. Проте вже роками ніхто не називав його імені, ні Уллі, ні я. Тим паче, моя мати. Що б сказав про мене

і про це моє блискавичне одруження цей вірний своєму обов’язку карабінер з Півдня? Я не була певна, що хочу це знати.    '

Щоб ратрак не перекидався на спуску, до його носа був прикріплений трос, приєднаний до лебідки на верхній станції. У світлі фар він виблискував, мов коштовне намисто. Я мовчки спостерігала, як він натягується.

Я почала розповідати Уллі, як минулого літа під час Altstadtfesf^ зустріла у винарні його брата Зіґі. Разом із запахом пива та Currywursf^ він видихнув таку фразу: «Якщо колись я прочитаю у кримінальній хроніці, що ти погано скінчила через якогось чоловіка, це мене засмутить, але не здивує».

Уллі далі мовчки маневрував Марленою, втупившись у конус світла фар на снігу перед собою. Я мала довгий досвід вислуховування брутальних і непристойних висловлювань п’яного Вігі. Не раз він просив мене допомогти йому зрозуміти, в який саме момент і чому той його братик з райдужками барви тирлича, якому він роками зав’язував шнурівки на черевиках, став... таким. Тоді Уллі раптом витріщив очі, повернувся і глянув на мене. У розсіяному світлі кабіни погляд його горів від обурення.

— Він хоче тебе трахнути! Навіть Зіґі хоче тебе трахнути!

— Чому це тебе дивує?

— Я не хочу тебе трахнути.

— Ти не рахуєшся, ти — Schwul.

Уллі зупинив ратрак і вистрибнув, зачинивши за собою дверцята. Я злякалася, що образила його, хоч слово Schwul раніше вжив він сам. Та ні. Він підбирав щось,

’’Свято міста (нім.).

^‘Ковбаска з карі (нім.).

ЩО побачив на снігу. Освітлений, немов рок-зірка посеред грандіозної сцени цілої гори, Уллі підняв руку, щоб показати, що знайшов: якась рожева тваринка з двома головами, без тіла і з довгим, мов волокно, хвостом. Тільки коли він повернувся в кабіну, впускаючи нічний мороз, я зрозуміла, що це таке — мереживний бюстгальтер.

Всю решту ночі, катаючись туди-сюди по величезній горі в нашому опалюваному мікрокосмі, ми дивувалися, звідки він міг там узятися. Того холодного грудня, коли замерз навіть потік у містечку, хто, а насамперед чому захотів скинути з себе одне за одним, мов лущачи цибулю, непрості шари лижного одягу, щоб потім зняти з себе бюстгальтер? Тим паче, на цій стрімкій трасі, «чорної», найскладнішої категорії, на якій тренуються чемпіони спеціального слалому.

Ми говорили про це цілу ніч, неспроможні знайти пояснення.

Коли я познайомилась з Карло, я вперше в житті вирішила бути йому вірною. Карло, звісно, дізнатися про це не повинен ніколи, але мені це рішення принесло справжнє полегшення, яке триває й досі, ось уже одинадцять років. Ніхто не може заперечити, що то був прогрес.

Ось ми вже між Болоньєю та Флоренцією. Темрява за вікном більше не має того широкого розмаху нічного неба, вона просто чорна, тісна й галаслива; ми в’їжджаємо в тунелі під Апеннінами і виїжджаємо з них, так як я входжу у свої думки і виходжу з них.

Що б сказав про мене Віто? Якби він тут був, він би сказав...

Але його тут не було.

Чи думав він про мене? Про мою матір звісно, що думав. Чому він не подзвонив їй?

Віто подзвонив мені. І тепер я мчу до нього.

Карло нічого не знає про Віто. Я йому про нього не розповідала, ніколи.

Це усвідомлення схоже на одну з тих гребель, що їх ми з Уллі будували в дитинстві — воно зупиняє потік моїх думок, як ми тоді зупиняли, хоч і не надовго, течію струмків.

Ми кидали у воду найбільші камені, які знаходили — порфіри кольору кров’янки, сіро-зелені граніти, бліді доломіти з прожилками кольору лосося, шаруваті шматки котячого ока — і вони падали з бризками та глухим плескотом, мов удари барабана. Від зусилля нам боліли передпліччя, а долоні, які годинами мочилися у воді, ставали зморшкуватими і білястими, ніби сліпі створіння підводних глибин. Коли нам вдавалося перепинити потік води, вона починала шукати собі різні дивні шляхи: видовбувала борозни між смарагдовими волокнами моху на березі, утворювала несподівані болотця у траві, починала крутитися виром перед шаруватими скелями, які, як ми досі вважали, належали до підліска, а не до потоку. Але дарма яку високу дамбу ми будували з каміння, як щільно затикали всі проміжки мохом і корою — зрештою вода завжди знаходила собі дорогу.

Йому, Карло, я ніколи не розповідала про Віто.

Оце «ніколи» — це немов кам’яна брила, кинута в потік моїх думок. На мить він зупинився. Коли вони знов потекли, їхня природа змінилася, вони балансували посередині між сном і явою, стали чимось іншим — так, як вода потайного болотця відрізняється від бистрої і співучої води потоку.

у цьому напівсні я бачу себе малою дівчинкою. Я ось-ось засну в мебльованій кімнаті, де я живу з матір’ю під час мертвого сезону. Біля ліжка, яке я ділю з нею,

СТОЇТЬ потяг «Євростар». Якісь пасажири дивляться на мене з вікон. У них погляд людей, які вже багато часу вдивляються у краєвид, що пливе повз них — погляд цей нейтральний, але в ньому відбиваються пейзажі, що годинами миготять перед ними. Дехто не підводить обличчя від газети, яку читає. Лище в ту мить я усвідомлюю — всі вони чоловіки. І помічаю, що поруч зі мною лежить моя мати Ґерда, якою вона була замолоду. Вона підпирає собі голову рукою, оперщись ліктем об матрац, з-під спідньої сорочки визирає повна і важка грудь. Вона прекрасна, такою я не буду ніколи. Кондуктор свистить, щвидкий потяг рущає і проїжджає через нащу кімнату, як через якусь станцію. Якийсь чоловік аж витягує щию, щоб якомога довще бачити ліжко з вікна. Вона підносить палець до вуст і вкрадливо шепоче:

— Ева спить...

— Та ні! — втручається веселий і мелодійний голос Віто, — вона ще не спить, моя лелітка. — І він з’явився біля мене, очі його сміються і люблять. Щоб краще заснути, я стискаю йому руку. Але «Євростар» мчить повз узголів’я ліжка і будить мене остаточно скреготом свого залізяччя...

Я прокидаюсь від наполегливого металевого гуркоту. Драбинка, яку провідник-неаполітанець навчив мене використовувати як захист від злодіїв, б’ється об клямку біля моєї голови.

— За двадцять хвилин прибуваємо до Риму! — каже з коридору чоловічий голос.

Станції Флоренція не пам’ятаю, в Апеннінах я, мабуть, задрімала. Очі мені опухли, а руки неспроможні відразу прокинутися; лише після довгого вовтуження і стукання по металу я звільняюся від оков протикрадіж-ної драбинки. Ще заки відчиняю повністю двері, відчуваю аромат кави. Провідник опечалено простягає мені пластикову чашечку.

— Вже вистигла. Зроблю для пані нову...

— Та ні, не завдавайте собі клопоту... — відповідаю я і беру чашку.

Він дає мені ше пакетик цукру і невеличку паличку з білого пластику, замість ложечки.

— Спасибі...

Я душком випиваю каву, а тоді витираю губи зап’ястям. — Той самий жест, що у твоєї матері, — сказав мені якось Уллі, а я тоді вирішила надалі втиратися самими пальцями, як усі, але згадую про це тільки коли вже запізно. Уважно дивлюся на провідника-неаполітанця, все ще тримаючи руку перед устами, немов з-за чадри.

Він теж серйозно дивиться на мене. У нього трохи низьке чоло, але його хвилясті вуста нагадують південні моря. Я помічаю його шию, яка рішуче вистає з синьої сорочки з логотипом залізниці, широкі плечі, саме такі, які мені до вподоби, спритні руки чоловіка, який знається на двигунах, на дрібному домашньому ремонті, на жіночих тілах. Я набагато вища від нього. Жодне з нас ще не відірвало погляду від очей іншого. Його очі немов заслалися якимсь несподіваним сумом. А може бажанням? Моє дихання стає глибшим, його теж.

І я ловлю себе на думці — одинадцять років я залишалась вірною не Карло, а його дружині. Чому б мені не зрадити її з турботливим провідником, який не скористався зі становища і готовий зробити мені ще кави, якщо ця охолоне?

— Спасибі... — кажу я, віддаючи йому порожню чашку. Він бере її, уважаючи, щоб не торкнутись моїх пальців. Я ступаю крок до свого купе.

— Піду приведу себе до ладу.

— Нема потреби, — і ледь усміхається своїми гарними вустами ловця перлин.

— Спасибі, — кажу я втретє і зачиняю двері в себе за плечима.

Потяг вже біжить вздовж відгалуження автостради після пункту сплати дорожнього збору у Ф’яно-Романо. Невдовзі він перетне кільцеву дорогу, і ми будемо в Римі.

Ми прибуваємо на станцію «Рим-Тібуртіна» о шостій тридцять ранку, але тільки-но почало розвиднятися — уже ввели літній час, тому світає пізно. Жінка середнього віку дивиться на наш потяг, коли він зупиняється біля перону. Під її вищипаними бровами видніють два завитки сріблястих тіней, на ній розстебнуте пальто кольору виноградних вичавок, з-під якого видно пряме плаття, занадто коротке для ґї віку, туфлі із золотистої шкіри. Схоже, вона пережила ніч, яка розчарувала Гї сподівання. За нею на стіні видніє стела у пам’ять проходження тут бронепоїздів, навантажених римськими євреями, яких взяли під час облав 1943 року. Відправляючи їх в Аушвіц, нацисти саджали їх на потяг по цілій Італії вздовж тих самих колій, якими тільки-но проїхала я.

Провідник виносить з потяга мою валізу. Він сходить з підніжки спритним стрибком, який виказує його молодий вік. Але він поводиться по-дорослому, коли щиро простягає мені руку.

— Мене звати Ніно.

— А я — Ева, — відповідаю, стискаючи його руку.

— Гарне ім’я, майже таке ж гарне, як пані...

Тягнучи за собою валізу на колесах, я весело відходжу — ніщо не надає ході жінки такого розмаху, як комплімент. Це добре знає моя мати.

1963-1964

Угода між фрау Маєр та гером Нойманом була недвозначною. Якщо йому так залежить на тому, щоб повернути собі на кухню цю підкухарку, яка потрапила в біду, ба більше, чия біда має вже два місяці, товсті рожеві щоки і прозорі материні очі, вона йому цього не забороняє. Довгими роками шеф-кухар наповнював шлунки її шанованих гостей тірольськими стравами, може й не надто оригінальними, зате виконаними завжди досконало, чим сприяв їхньому приїзду сюди сезон за сезоном. Вона не мала наміру відмовляти йому тепер у цьому.

Фрау Маєр була жінкою років п’ятдесяти, яку можна б було назвати (а свого часу й справді називали) «класичною арійською красунею»: струнка постать, ноги гімнастки, груди не надто великі, але підкреслені декольтованим корсажем дірндля, густа білява коса, огорнута навколо голови, і ніхто ніколи не бачив, щоб з неї випала хоча б волосина. Вона розмовляла правильною, майже чистою італійською, адже ходила до школи під час фашистського двадцятиліття, та лише тоді, коли вона говорила Hochdeutsch^^ з туристами, виходила на яв вся її любов до гарної форми: особові займенники

’’Літературна німецька мова (нім.).

8іе^ та ІНпеп^', якими вона зверталася до клієнтів, у вустах фрау Маєр виразно звучали з великої літери.

Фрау Маєр контролювала себе повністю, крім погляду своїх синьо-зелених очей. Бачачи її моторошні і прегарні очі, легко було уявити собі, що, замість того, аби ціле життя стримано усміхатися гостям свого готелю, вона могла б поринути в надмірності й шаленства. Цілком легко було уявити собі її спокусницею в кабаре, яка доводить чоловіків до самогубства, варварською во-йовницею з кров’ю дракона на кинджалі, поетесою-про-рочицею, що спілкується з пекельними духами.

Може саме схильність до абсолюту, яка проблискувала у її погляді, спонукала фрау Маєр відмовитися від сімейного життя і присвятитися добробутові своїх гостей, як культові єдиного бога. Попри численний персонал на поверхах готелю, у їдальні та в кухні, її уваги не уникала жодна деталь, пов’язана з управлінням цим закладом. Правильно збиті подушки з гусячого пуху на ліжках з берези в номерах; постачання мішків з тирсою, якою посипали підлогу в кухні; прикрашання їдальні сухими квітами та плетеними з сіна оздобами; ремонт котлів опалення — усе це потребувало її схвалення. Навіть вибір п’єс, які грала невелика оркестра на терасі у теплі літні вечори, залежав від її смаку, що ґрунтувався на простому критерії: завжди, завжди надавати перевагу сумним пісням про кохання! Смутні самотні гості відчують розуміння і підтримку оточення, ті ж клієнти, які щасливо перебувають у товаристві, матимуть нагоду поспівчувати широкій гамі людських емоцій, і всі вони замовлятимуть більше випивки.

«>Би (нім.).

*'Вам (нім.).

Єдиною деталлю, яка іноді уникала її контролю, була смерть. Майже всі її гості приїздили сюди задля термального курорту містечка, води якого відомі були своїм позитивним впливом на цілий спектр різних хвороб. Тож багато хто з них був поважного віку, і це неминуче означало, що час до часу хтось з них помирав. І, нехтуючи почуттями фрау Маєр, іноді вони робили це прямо в номерах її готелю.

Фрау Маєр думала не про себе, а про своїх гостей (тобто про тих, які були ще живі). Для них було б не надто приємно бачити, як переносять мертве тіло їхнього однолітка, поки вони шукають способів позбутися власних болячок. Тому фрау Маєр домовилася з однією з місцевих похоронних фірм про особливу послугу, трупи виносили не у звичайних домовинах, а в шафах з одною стулкою, виготовлених з гарного старого горіха, щоб уся ця операція була більше подібною на переїзд, ніж на похорон. І відпочинок буде зіпсовано тільки тому єдиному гостеві, який, мир його душі, відпочивати сюди і так більше ніколи не приїде.

Родина Маєрів володіла готелем ще відколи знатні сім’ї Felix Austria приїздили на води сюди, у південний аванпост імперії, де сонце сяяло дві третини року. Одну ніч провів тут особисто сам цісар, який під час Великої Війни прибув у Тіроль перевіряти вогневі позиції. У самої фрау Маєр зберігся невиразний спогад, як одягнена в рукавичку вишукана цісарська рука опустилася на її біляві кучері. Вона це справді пам’ятала, чи це було навіяно розповіддю про третій рік Гі життя, яка повторювалася безконечну кількість разів? Вона не бажала знати цього напевно.

Готель мав успадкувати найстарший син, а Ірмгард, третя з шести дітей і єдина донька, одружившись, відмовилася б від всяких претензії! на батьківські статки. Проте Історія не надто зважала на плани родини Маєр.

Юліус, найстарший брат, загинув у Чорногорії ще у перший рік другої світової різанини.

Карл, другий син, потрапив у полон біля Ель-Аламейну і провів решту війни в таборі для військовополонених у Техасі. Тут, хоч він ніколи не симпатизував нацизмові, він не захотів відмовитися від присяги вірності штабові Вермахту, чого вимагали американці від німецьких офіцерів і що було умовою для їхнього звільнення. Він вернувся додому майже через три роки після кінця війни, серйозно хворий, його земляки стали бойкотувати його як колишнього нациста — особливо ті, які справді носили брунатну форму СС. Невдовзі він помер від «загального виснаження», як написав родинний лікар у свідоцтві про смерть.

Антон, четвертий син, який у тридцяті роки двадцятирічним вирушив шукати долі в Бразилію, знайшов її на плантації кави, з дружиною-мулаткою, численними коханками різних національностей і десятком дітей. Він навіть чути не хотів про те, щоб вернутися і керувати родинним готелем.

Стефан, п’ятий син, помер у трирічному віці під час епідемії іспанки 1919 року.

Йозеф, наймолодший, в 1943 році дістав кулю прямо в чоло від російського снайпера у Калитві, у вигині річки Дону, на південний захід від Сталінграда.

Допомагати батькам, підкошеним стражданням, залишилася тільки вона, мала Ірмгард. Одне слово, вірність богам готельної гостинності, під знаком якої пройшло все життя фрау Маєр, була наслідком династичної випадковості.

Єдиним підлеглим, який насмілювався не підпорядкуватися контролеві з боку фрау Маєр, був гер Нойман. Єаме він щодня складав меню, визначав замовлення харчів, платив постачальникам. Саме він керував кухонним персоналом. Цей виняток був наслідком угйди між гером Нойманом та фрау Маєр ще тоді, коли він прийщов працювати сюди кілька років після закінчення війни.

— «Шеф» означає найголовніший, не треба знати французької, щоб це зрозуміти. Ви мені скажете, скільки я можу витрачати, а я дбатиму про те, щоб доправити страви в їдальню. Якщо гості не будуть задоволені, ви мене звільните. Але ви не можете вказувати мені, що робити. Я не працюватиму на кухні, де командую не я. Так або ні, вибирайте.

Фрау Маєр сказала «так» і за двадцять років жодного разу не пошкодувала.

Тепер, коли гер Нойман просив її знову взяти на роботу Ґерду, вона не мала причин заперечувати. Звичайно, вона теж бачила, що дівчина ця вродлива, і думка про те, що це якоюсь мірою могло бути причиною наполягань гера Поймана, їй не подобалася. Але вона її відкинула — шеф-кухар ніколи не терпів на своїй кухні того, хто не працював сумлінно, і Ґерда не була винятком, аж поки не почала битися животом об кухонні столи. Зрештою, вправних підкухарок, яким не треба завжди все пояснювати, не так вже й багато, на це також треба зважити. Але умова стояла ясно: щоб новонароджену ніхто не чув, ані не бачив. Про неприпустимість порушення спокою гостей у їдальні не варто було навіть і згадувати. Таких цілковито неприйнятних припущень не роблять.

Того дня, коли вона вернулася до кухні, Ґерда взяла з комори ящик з-під яблук, з щільного і гладкого дерева. Вона встелила його подущками і рущниками, поставила в кутку, де він нікому не заважав, і поклала в нього Еву. Відтак повернулася до роботи поруч з гером Нойманом, немов нікуди й не відлучалася.

Навіть тепер, коли Ґерда потрапила в халепу, типову для жінки, яку прозивають Matratze, тобто завагітніла, не вийшовши заміж, ніхто — ні кухарчуки, ні підку-харі, ні кухарі, ні офіціанти не виявляли до неї браку пошани. Можливо, це було неможливо через Еву, яка сиділа у своєму ящику з-під яблук в кутку кухні. Її присутність переводила увагу зі звичайного вчинку, який може бути предметом грубих реплік, на наслідок, до якого може привести такий вчинок — на рожевих, чарівних, пухкеньких немовлят. Ніхто нічого не казав навіть тоді, коли кілька разів на день Ґерда розв’язувала фартух і, не знімаючи, відгортала його вбік, а тоді розщіпа-ла блузку і давала Еві грудь. Дивились на це, звичайно, всі. Дивились офіціанти, які забігали в кухню, горлаючи «Spinatspatzlan, neu!». Дивилися кухарі, смажачи, помішуючи і куштуючи. Дивився Ельмар, викидаючи рештки їжі з тарілок у відро з відходами. Ота біла округлість, помережана блакитними венами, з коричневим соском, що блищав краплями молока і то з’являвся, то зникав у маленькому ротику, була в центрі уваги цілої кухні. Поки в раптовій тиші чулися лише енергійні звуки смоктання і цмокання, усі німо споглядали ту жадану частину тіла Ґерди, яку вони завжди бачили в своїй уяві, але яка тепер, виконуючи свою первинну функцію, не давала їм промовити й слова.

Проте бували й важкі години. Години, коли гіркота набувала виразного смаку через безупинний ритм завдань і робіт дня, як раптом вибухає у роті гіркий смак цикорію, який раніше ховався серед складників салату.

Ввечері, перед тим як заснути, Ґерда востаннє давала Еві грудь у ліжку спільної спальні на піддашші, яку вона ділила з рештою жіночого персоналу. Мала вміло смоктала, а потім донька згорталася в клубочок під пахвою матері, й обидві западали у глибокий сон, огорнені запахом молока і пелюшок. У першу ніч після повернення до готелю Ева через кілька годин прокинулася і почала шукати груди. Пальці Ґерди, закляклі від сну, трохи забарилися, розпинаючи ґудзики нічної сорочки. Ева спочатку тривожно застогнала, а відтак стала дедалі голосніше плакати. З ліжок товаришок по спальні почулися вигуки незадоволення, пирхання, мало не лайка, які припинилися, тільки-но Ева знайшла сосок і заспокоїлась.

Наступної ночі Ґерда дала їй грудь відразу, щоб запобігти протестам. Але після годування Ева почала плакати. Ґерда взяла новонароджену на руки і стала походжати туди-сюди по спальні, постукуючи їй долонею по спині, як навчила її повитуха із «Зіркою доброти». Заспані голоси знову стали вимагати тиші. Ґерда змогла знову лягти в ліжко тільки тоді, коли Ева нарешті голосно відригнула звурдженим молоком і перестала плакати.

Це повторювалося кілька ночей, завжди у най-темніші години перед світанком, коли той, хто тоді прокидається, мусить боротися зі своїми привидами, щоб знову заснути, і не завше йому це вдається. Через тиждень товаришки по кімнаті мали з Ґердою коротку розмову, під час якої хоч і не різко, але недвозначно сказали їй: якщо вона хоче й далі спати там з донькою, вона не повинна порушувати їхній сон.

Ґерда їх розуміла. Як і їм, їй теж була знайома та втома наприкінці робочого дня, коли всі члени дерев’яніють, суглоби горять вогнем, а мозок робиться як з вати: тільки сон може, принаймні частково, зробити стерпною думку про те, що завтра доведеться все починати спочатку. Вони протестували слушно: неможливо, не виспавшись як слід, бігати цілий день з їдальні до кухні з повними тарілок руками чи прибирати десятки кімнат, щоб вони були як нові, навіть якщо в них жили справжні вандали, чи вимивати підлоги чотирьох поверхів готелю плюс долівки флігеля. Неможливо, як вже на те пішлося, також мішати, нарізати чи варити у спекотливій кухні, але це немовля було її донькою, а не їхньою. А значить, це її проблема. Вони домовилися: Ґерда може залишатися в кімнаті аж до годування перед світанком. Потім вона має вийти.

Цілими тижнями Ґерда проводила останні години ночі, ходячи по коридорі туди-сюди з немовлям на шиї. Втома і сонливість відділяли її від решти світу, ніби стіни в’язниці — вона навіть уявити не могла, що колись з неї вийде. Іноді вона засинала на тих самих сходинах, з яких кілька місяців тому кидалася вниз, щоб не держати на руках дитину без батька. Але тепер Ева була тут, прихиливши голівку, вкриту білявим волоссячком, до її плеча у позі цілковитої довіри. Ґерда ніколи ще не почувалася такою самотньою.

Іноді вдень вона на мить засинала, стоячи перед робочим столом, або ж посередині дороги між кухнею та коморою, куди йшла по продукти. Якось сон захопив її в холодильній камері, де зберігалось м’ясо. Вона одягла товсту вовняну свитину, а тоді не витримала і присіла на підлозі між вкритими памороззю чвертями яловичини і половинами козенят. Якби гер Нойман не пішов туди відразу після неї, шоб взяти індика на смаженю, вона б замерзла на смерть.

Того дня Ніна, офіціантка з Еньї, запропонувала Ґерді доглянути за дівчинкою під час ціммерштунде.

— Тобі не зашкодить поспати пару годин, — сказала вона, беручи Еву на руки.

Ґерда глянула їй в очі, занадто близько посаджені і з тверезим поглядом на життя. Вона відчула, як тіло її наповнює вдячність, мов вітер перед буревієм, і вибухнула плачем. Заспокоїлась вона, лише коли опинилась у своєму ліжку. Але сон уже чигав на неї і схопив раптово, як хапають полоненого.

Відколи на російському фронті граната відірвала йому ногу, у Сільвіуса Маньяґо геть зовсім пропав сон. Фізичний біль у фантомній кінцівці був його таємним товаришем вже понад двадцять років. Тільки йому він міг відкрити свою правдиву натуру — свою силу, свою злість, впертість і розпач, образу на здорових, які не знають, шо значить жити зі стражданням у тілі, але також здатність зосереджуватися на найважливішому. Проте відколи Маньяго одержав ці клапті грубого туалетного паперу, передані потай з в’язниці в Больцано, біль у нозі став здаватися йому дурницею порівняно з іншим болем — що він нічого не зробив для тих, які покладали на нього останню надію.

Одяг, який віддали дружинам учасників «Вогняної ночі» через якийсь час після арештів, був вкритий кров’ю, блювотою та екскрементами. Але бумзери з організації BAS були фактично люди прості. Попри все вони вірили, що якщо всі дізнаються про нелюдське ставлення до них у в’язниці Больцано, світ зробить усе, щоб їх врятувати. Вони зробили все можливе, щоб повідомити з в’язниці про тортури, яких зазнавали. Кілька записок були перехоплені, людина, що їх послала, була покарана, але іншим вдалося уникнути цензури. Очевидним адресатом їхнього прохання про допомогу був він, Сільвіус Маньяґо, найавторитетніший політичний голос Південного Тіролю.

Маньяґо отримав ці жалюгідні клаптики паперу наприкінці 1961 року. І він, який про фізичний біль знав так багато, відчував як на самому собі спазми від молочної кислоти в піднятих годинами руках; відчував, як розриваються тканини, що їх шматують удари кулака, і зловісно тріщать поламані кістки; як страхітливі напади блювоти терзають тих, хто змушений їсти власні екскременти; як ледь не розриваються легені, коли голову тримають під водою; як мучить марення внаслідок позбавлення сну.

Він прочитав ті записки майже не дихаючи. Він плакав у тиші свого кабінету, облицьованого панелями зі світлого дерева, що виходив на вулицю престижного району Больцано. Перед очима його свідомості пропливали епізоди, свідком яких він був під час війни, бувши молодим Gebirgsjagerleutmnf^ — він вже було сподівався, що зможе назавжди викинути їх з пам’яті. Він глянув за вікно, де ріс його улюблений калікант, тепер без листя; жовті квіти, які своїм ванільним запахом провіщають весну, ще не розпуклися. Навіть вони не могли дати йому розради.

ЗйШігоІег Уоікзрагіеі, партія, якою він керував, не могла собі дозволити, щоб її навіть віддалено пов’язували з бумзерами. Надто вразливим був ще процес набуття Південним Тіролем справжньої автономії. Треба було зважати на властиві політиці неквапливі ритми, перипетії переговорів, плетиво обіцянок та погроз з боку держави, яка так довго заперечувала існування проблеми, що та аж загнила, і яка починала усвідомлювати потребу в якійсь програмі для цієї провінції тільки тепер, коли та стала пороховим погребом.

Маньяго почав плести тонку і делікатну павутину переговорів та компромісів, щоб здобути ту автономію провінції von Trient!»), яка єдина могла вивести Альто-Адідже з глухого кута і перешкодити найжор-стокішому сценарію — міжетнічній війні. Він добре знав, що виразний німецький акцент його бездоганної італійської апріорі переконував його римських співрозмовників в його фундаментальній, закоренілій ненависті до них. Він знав, скільки дипломатичності, терплячості та навмисної глухоти до деяких реплік потрібно хоча б для того, щоб пояснити основну тезу, на якій повинні будуватися переговори: південні тірольці ненавиділи не італійців, а ту колонізацію, якої вони зазнали з боку італійської держави. Він знав, що не може ризикувати, щоб його пов’язали з тими, хто вдається до бомб, хай навіть тільки проти інфраструктур.

Але ці клаптики паперу, написані буквально кров’ю катованих людей, містили для нього ще один мотив для тривоги, мотив екзистенціальний, не пов’язаний з політичною кон’юнктурою, у своїй alma mater. Болонському університеті, де він одержав диплом юриста, Ма-ньяго набув переконання, що діалог, пошук компромісу, тверде, але чесне зіставлення навіть дуже різних позицій є набагато кращим знаряддям, ніж будь-яка — будь-яка! — форма насильства. Той, хто відмовляється від словесної аргументації і вдається до нищівних дій проти чогось або когось, якими б слушними не були його мотиви, стає на бік зла — ось таким було єдине політичне кредо Сільвіуса Маньяґо. Він ніколи не дав себе спокусити жодній з ідеологій свого століття, яке минало під знаком заліза і вогню. Він досяг повноліття незадовго до початку світової різанини і аж надто добре розумів, до чого можна дійти, коли політика поступається місцем насильству — бачив планету в полум’ї. Його ампутована кінцівка та біль, який променів з неї шомиті, спонукали його безнастанно відчувати обов’язок захищати тіла. Не тільки тіла людей його Heimatland, тих, хто доручив йому їх представляти; але й тіла його опонентів, млявих римських політиків, а навіть тих бездумних чиновників, які на своїх невеличких, але наділених якоюсь владою посадах утруднювали життя його народові. То був його обов’язок — завжди відділяти політичну боротьбу від фізичного знищення, навіть якщо це знищення стовпів високовольтної лінії.

Він дбайливо склав ці аркушики в конверт і поклав у місце, відоме тільки йому самому. Згодом про катування у в’язниці Больцано таки дізналися, але тим, хто про це заговорив, не був Сільвіус Маньяґо.

За два роки, які минули відтоді, двоє людей з BAS померли у в’язниці від побиття або його наслідків. Багато інших зазнали незворотного каліцтва. Тортури залишили на їхніх тілах невитравне тавро страждань, так як війна залишила свій вічний слід на тілі лейтенанта гірських єгерів Маньяґо. Відбувся процес проти карабінерів, провинних у знущаннях, і їхні захисники твердили, що в’язні самі завдали собі ушкоджень — які були засвідчені десятками медичних свідоцтв, долучених до актів — з єдиною метою дискредитувати Італію. Суд

ПОГОДИВСЯ з їхньою тезою, звинувачені були виправдані і після прочитання вироку залишили судову залу під радісні вітання родичів. Всі вони одержали офіційну похвалу від командувача корпусу карабінерів, генерала Де Лоренцо. їхні жертви, в’язні, яких вони довели до стайу розбитих і деморалізованих істот, повернулися у в’язницю, сковані кайданами.

Сільвіус Маньяго ніколи нікому не розповідав, як дорого йому далося рішення не відгукуватися на розпачливе прохання про допомогу від бумзерів. Не розповідав і того, наскільки їхнє мучеництво помножило ті страхіття, які переслідували його під час вже і так короткого сну його ночей.

Тіла. Зберегти тіла. Ці тіла зберегти він не зумів.

Восени 1963 року з плакатів, якими обклеєні були вулиці Мілана, усміхалася одягнена в біле дівчина з букетом квітів. Середземноморська версія Ґерди — повні груди, м’які губи, високі вилиці, але чорняве волосся. Таким способом християнська демократія вирішила оновити свій образ і для цього звернулася до Ернеста Діхтера, американського гуру дослідження мотивацій у рекламі, відомого своєю рекламною кампанією каліфорнійського чорносливу. Це він склав лозунг, розміщений під зображенням цієї гарної дівчини:

ХРИСТИЯНСЬКІЙ ДЕМОКРАТІЇ 20 РОКІВ!

Від Домодоссоли до Сиракузи, від Удіне до Барі на плакатах, розклеєних по всьому півострові, невідомі руки фломастером дописували:

ПОРА її ТРАХНУТИ!

Цього містер Діхтер не передбачив.

Заклик зробити з двадцятирічною ХД те, що кожен чоловік романського походження хотів би зробити

ЗІ своїми однолітками жіночого роду з плоті і крові, сприйняло немало людей — на парламентських виборах 1963 року Італійська комуністична партія вперше в історії отримала понад чверть усіх голосів. З абсолютною гегемонією ХД було покінчено.

Утворився перший лівоцентристський уряд у республіканській Італії під орудою Альдо Моро. Через кілька днів після закінчення підрахунку голосів в офіс християнсько-демократичної партії на площі Джезу хтось прислав великий ящик чорносливу.

Сміятись не захотілося нікому. То була катастрофа для Ялтинського співвідношення сил. Таємні служби по обидва боки Атлантичного океану дійшли згоди щодо необхідності вести нову гру, іншу, ніж та, яку вони провадили досі. Стала у пригоді «Ґладіо», таємна па-рамілітарна структура, організована ЦРУ в Італії ще в п’ятдесяті роки, щоб чинити спротив наступові лівиці. Був розроблений так званий план Соло. Він мав три цілі: військовий путч, який би скинув тільки-но сформований уряд, встановлення уряду «громадської безпеки» під проводом правих членів парламенту та військових і вбивство прем’єра Альдо Моро.

План Соло так ніколи й не був виконаний, і лише третю з цілей було досягнуто, хоча й з великим запізненням — через п’ятнадцять років — і з допомогою третіх осіб. Але нова гра таємних служб, набагато бруд-ніша і брутальніша, ніж раніше, розпочалася. Італія ось-ось спізнає криваву пору.

Дев’ятого грудня 1963 року, через чотири дні після утворення уряду Моро, у палаці справедливості в Мілані почався найбільший політичний процес з кінця війни — процес проти замаховців «Вогняної ночі».

Звинувачених було дев’яносто один, ще двадцять троє ховалися від правосуддя.

Аж до цього моменту про Альто-Адідже італійці не знали нічого. Усім було невтямки, що на одній з околиць їхньої національної території розмовляють німецькою. Лише читаючи в газетах про міланський процес, італійці почали дізнаватися про існування і характер цієї провінції на пограниччі.

Десь через місяць після початку слухань, одного холодного січневого ранку відкрив свою роботу суд присяжних в присутності більш різношерстої, ніж звичайно, публіки. Ряди стільців за спинами дружин і родичів звинувачених зайняли десятки чоловіків у ледергозе, червоних жилетках, куртках з вареної вовни та фетрових капелюхах з перами: то були Schützen — стрільці.

Серед них, разом зі своєю компанією таких самих мисливців, як він, був Петер Губер. Як і жінки звинувачених, які ділили між собою витрати і труди поїздки у Tränenbus, автобусі сліз, шютцен теж винайняли автобус, щоб масово прибути в Мілан на суд. Вони могли бути присутніми тільки на кількох засіданнях, всього кілька днів — кожен з них мав родину і роботу, куди мусив повертатися. Проте їм залежало на тому, щоб показати «Героям BAS» ту підтримку, в якій їм завжди відмовляв Сільвіус Маньяґо.

Та учасники «Вогняної ночі» раз у раз розчаровували сподівання тих, хто хотів бачити в них виняткові постаті — героїв або вбивць. їхнім моральним провідником був власник невеликої крамниці у Франґарто, при в’їзді до Больцано. Зепп Кершбаумер мав на цілому тілі знаки від катувань. То був дрібний чоловік, недоречно підстрижений у стилі двадцятих років, з впалим обличчям і дещо сумними очима людини, яка краще почувається у світі ідеалів, ніж у світі торгівлі, проте саме нею мусить заробляти собі на хліб; він роками примушував свою жінку вганятися за бідними боржниками, хоч він, який багато разів на день читав «Отче наш», охоче відпустив би їм всі борги. Його розсудливий ідеалістичний запал і рішуче бажання пояснити насамперед людські, а вже потім історичні причини акцій його організації, здобули йому справжню повагу з боку журі присяжних у Мілані. Кершбаумер висловлювався простими, всім зрозумілими поняттями. Він розповідав про приниження, якого вони зазнавали, коли приходили в державну установу, а службовці їх не розуміли, коли вони були неспроможні заповнювати бланки італійською, коли лікарі в лікарнях вимагали, щоб їхні пацієнти, хворі чи поранені, висловлювалися незнайомою їм мовою, говорив про брак можливості для німецькомовного південного тірольця знайти роботу поза своїм обійстям. Італійська публіка в переповнених залах трибуналу слухала спокійні доводи Кершбаумера і розуміла, що вони не зовсім безпідставні.

Під час слухання інший звинувачений, щоб показати, якого свавілля зазнавали південні тірольці, заявив: «Моя теща вже понад шість років не отримує пенсії».

Із зали почувся сміх і схвальний шепіт. І залунали вигуки, в яких вчувалася явна підтримка:

— Моя мати теж!

— І я не отримую!

Знадобилось чимало часу, щоб знов настала тиша.

І сталося так, що завдяки засіданням у міланській судовій залі не тільки італійці відкрили для себе Альто-Адідже, а й сумлінні механіки, селяни і дрібні ремісники з BAS, та й південні тірольці загалом почали знайомитися з Італією поза межами Салорно — з тим довгастим чоботом, частиною якого, хоч-не-хоч, була їхня Гаймат. Вони теж починали усвідомлювати, що італійська держава так само неуважно ставиться до своїх громадян з Лечче, Риму, Новари і навіть з Мілану, а це значило, що повільність та заплутаність державної ад^ міністрації не була формою етнічної дискримінації. Одне слово, у товстошкірій неефективності італійської державної адміністрації не було нічого особистого проти південних тірольців — чи принаймні не лише проти них.

Петер дивився на обличчя присутніх у переповненій залі. То не були ті італійці, приїзд яких він спостерігав на вокзалі в Больцано майже десять років до того. Вони не мали виснажених облич утікачів від злиднів, очей, в яких читався голод, надія і страх, брудних нігтів тих, хто напередодні від’їзду на роботу на фабриках Півночі востаннє загнав кіз у кам’яну кошару. То були італійці, які могли сказати про місто, де вони жили — «це мій дім». Там були гарні молоді міланки з зачісками «бабета»; молоді чоловіки з окулярами в товстій чорній оправі, що схилилися над своїми блокнотами; домогосподарки з набряклими ногами, але з хитрими очима, звиклі щоранку торгуватися на базарі і справляти смішки з подругами; робітники-машинобудівники, які прийшли в суд після нічної зміни, щоб подивитися в обличчя тим селянам-ні-макам, які так добре організували свій протест і хтозна чи не могли б чогось навчити робітничий рух.

Поруч з цими громадянами Італії доби економічного дива сиділо товариство шютцен в одязі вісімнадцятого сторіччя. Петер мав на собі капелюха з тетеруковою пір’їною, жилетку з переплетеними нашивками на взірець тієї, яку носив Андреас Гофер, коли проганяв геть наполеонівську армію, лаковані черевики зі сріб-ною пряжкою і шкарпетки з білої бавовни. Можливо, що саме через той недоречний одяг міланський процес справив на нього інше, майже протилежне враження, ніж на більшість південних тірольців. Він переконався, що спрямованих проти високовольтних підпор демонстративних акцій, які здійснили бумзери, що сиділи перед ним на лаві підсудних, замало. Настав час прицілитися вище.

Коли Петер вернувся додому, провівши в Мілані кілька днів, під час яких він знову не завдав собі клопоту дати про себе звістку, своєї дружини він там не застав — Лені повернулася у дім своїх батьків. Вона була два місяці вагітна другою дитиною, але в тім домі, повному відсутностей і мовчанок, жити вона більше не хотіла.

Ева росла. З кожним тижнем вона спала без перерви дедалі довше. Через якийсь час Ґерда перестала засинати на ногах — вночі ґі донька більше не плакала. Зі свого ящика вона витріщеними очима спостерігала, як заливають в каструлі червоний соус, як з відкритих горщиків піднімаються клуби пари, як ґуберт на своїх довгих стрибучих ногах однією рукою відціджує шлюцкрапфе-ни, а другою — підсмажує на маслі шавлію. Евині очі, прозорі й довгасті, як у Ґерди, не мали Ґердиного гордовитого виразу, а просили і пропонували симпатію. Ґерді погляд інших ніколи нічого не відкрив про неї саму; натомість Еві, схоже, він говорив усе.

Працівники кухні клали їй на долоньку шматочки моркви, листки фенхелю, грудки твердого сиру. Вони сміялися, дивлячись на те, як смиренно вона їх лизала, смоктала, покусувала беззубими яснами, на її вираз обличчя дослідника, коли вона мацала ці шматочки, на те, як скривилось її маленьке личко, коли язик її виявив, що той жовтий півмісяць, який їй поклали у жменьку, був скибкою цитрини. Немов батьки, горді за свою дитину, вони шукали одне одного очима, щоб разом насолоджуватись невідпорно привабливими подвигами немовляти. У ті місяці, коли Ева сумарно лежала у своєму ящику з-під яблук, майже не чутно було горлання та прокльонів, якими зазвичай обсипали одне одного кухарі та офіціанти.

Ґерда знов почала сміятися. Її повні губи розсувалися, і з-за них визирали білі зуби, які, попри все, надавали їй дуже юного вигляду, особливо коли вона дивилася на доньку. І тоді всі чоловіки навколо неї — кухарі, офіціанти, кухарчук Ельмар — відчували, як всередині в них щось перевертається. Гер Нойман, чуючи Ґердин сміх, витирав собі чоло фартухом, щоб сховати лице.

Ґерда змінилася — тепер вона стала помічати погляди чоловіків. І не вдавала, ніби їй це не подобається.

Минали місяці. Ящик з-під яблук став Еві замалий. Ельмар допоміг Ґерді змайструвати щось на кшталт клітки, збивши докупи кілька ящиків. Вони встановили її під робочим столом солодких страв, далеко від бризок киплячої олії, м’ясних ножів та пляшок з мийними засобами. Іноді на голову їй сипалося борошно або цукор, і вона кумедно сивіла. Die letze, малеча, була braves Schneckile, хорошим слимачком, який щосили намагається не заважати. Вона сиділа на своєму місці й озиралась з ваганням, немов питаючи: я чемна, правда? Ніхто не відмовляв їй в усмішці, якої вона просила, але було ясно, що вона не зможе залишитись тут назавжди.

— Що робитимеш, коли вона почне ходити? — спитала якось увечері Ніна у спільній спальні на піддашші.

Провівши цілий день в ув’язненні під столом солодких страв, мала повзала по дерев’яній підлозі спальні, допомагаючи собі руками та ногами і випнувши роздутий підгузком задок, який вона тримала високо, мов прапор. Вона доповзла аж до ліжка в кінці кімнати і тепер, чіпляючись товстими рученятами за залізну спинку, зуміла зіп’ятися на ноги. Вона тріумфально забулькотіла, шукаючи материного погляду, щоб розділити з нею цю перемогу. Вона його не знайшла — Ґерда похилила голову, втупившись поглядом в землю. Відповіді на запитання Ніни вона не мала.

Усі боялися того дня, коли Еву проженуть з кухні, але ніхто не здивувався, коли це сталося. Одного дня кухарі, кухарчуки і підкухарі їли обід, який приготував гер Нойман, у невеличкій темній залі поряд з коморою, а Ґерда забарилася в кухні, гріючи дитячу пляшечку. Коли вона підійшла до стола солодких страв, то побачила, що одна з дощок клітки відхилена. Еви там не було. Тримаючи загріту пляшечку в руці, Ґерда почала бігати по кухні. На столі приготування м’яса за кілька міліметрів від краю лежали важкі, гострі ножі, готові гільйотиною впасти додолу. Увімкнена духовка мала розжарені металеві ручки якраз на тій висоті, на якій до них може досягти своїми рученятами немовля. У повному помиїв відрі біля мийки могла б втопитися навіть дитина, більша від Еви. Ґерда з’ясувала, що її доньку не порізано на шматки, що вона не попеклася, ані не втопилася, але щоразу полегшення її перетворювалося на паніку: її доньки ніде не було. Вона вийшла з кухні.

За понад два роки роботи в готелі Ґерда переступала поріг обертових дверей, які відділяли царство гера Поймана від їдальні, тільки один раз. Вранці першого її робочого дня, до того, як гості мали зійти на сніданок, фрау Маєр показала їй склепінчасті вікна з видом на гори, СТОЛИ з квітковим візерунком у центрі лляних скатертин, люстри з муранського скла і сказала: це останній раз, коли вона сюди ступає.

Ґерда зупинилась на порозі. Перші гості зай{лали місця за столами. То були пари, самотні чоловіки, старші люди. Мужчини з тверезою галантністю відсували стільці для дам, які сідали, благодушно милуючись панорамою, немов це їхня власність. Контраст між цими погідними жестами і тривогою, яка стискала їй груди, приголомшив Ґерду. Серед них не було нікого, хто б шукав доньку, яка народилася від чоловіка, що й чути про неї не хотів, і яка тепер виросла настільки, що не поміщається в клітці з ящиків з-під фруктів, і яку вона не знає куди подіти, бо її робота в кухні є єдиним, що їй залишається на світі, і якщо вона її теж втратить, то закінчить на вулиці, як всі ті дівчата, по яких не прийшов жоден гер Нойман, щоб попри все їх забрати, і які виходили з воріт, що їх відчиняла вусата черниця, держачи в одній руці дитину, а в другій — тільки розпач.

Відтак вона її побачила.

Ева цілеспрямовано повзла до чіткої мети — ніг чоловіка середнього віку, який сидів сам за столом під широкими вікнами. Її кругле личко світилося радісною усмішкою, яка заявляла світові: мене не можна не вважати чудовою, бо саме такою я і є.

Ґерда стрілою побігла через зал і, склавши руки ложкою, підібрала доньку з підлоги, немов набравши з миски супу. Еві не сподобалось, що її плани порушили. Вона почала репетувати, витягуючи рученята до того добродія за столом, який, звівши брови, дивився на Ґерду здивовано, але не сердито.

І не тільки він. Усі чоловіки в їдальні дивилися на неї. Набухлі останнім молоком груди, які випиналися

З-ПІД фартуха, біляві кучері, що вибилися з-під кухарського чепчика, щоки, зарум’янілі від хвилювання, уста, немов створені для невимовних насолод, прудкі ноги, які визирали з-під куцого подолу робочої спідниці, а ще ця рожевощока дівчинка у неї на руках, з якою вона мала ще молодший і водночас жіночніший вигляд. Навіть жінки не могли відірвати від неї очей, хоч як вони намагалися зосереджуватися на жирних плямах на фартусі, на тирсі, що причепилася до її робочих сабо, на краплях поту, що виблискували їй між носом і губою. Але ніщо не могло скасувати того факту, що в ту залу увійшла жінка, набагато вродливіша від них усіх.

— sie haben unser Abkommen gebrochen.

Біля неї виросла фрау Маєр, немов викликана чарами германська богиня. Голос її був спокійний, в ньому звучало радше розчарування, ніж роздратування. Але це sie, яке вона вжила у своїй догані, було явно з маленької літери:

ви порушили нашу угоду.

Два дні. Більшого гер Нойман домогтися не зміг. Два дні відпустки, щоб знайти де прилаштувати Еву. Якщо за цей час Ґерда цього зробити не зуміє, він буде змушений звільнити її.

Автобус, який з головного міста провінції віз Ґерду до її рідного містечка, їхав повільно, і вона мала досить часу, щоб думати. У кого залишити доньку? Після похорону Йоганни, який відбувся, коли Ґерда була вагітна, її сестра Аннемарі написала їй своїм учнівським почерком листа. Вона заявила, що вважає її винною у смерті їхньої матері, висловила за допомогою різних прикметників свою думку про неї, а на закінчення виразила бажання більш ніколи її не бачити. Це бажання неважко було виконати — відколи Аннемарі перебралася до Форарльберга, вони з Ґердою бачилися лише двічі: на весіллі Петера і на хрестинах Уллі.

Після трьох годин їзди, коли автобус, пихкаючи, зупинився на автостанції містечка, Ґерда ще не знала, що робити. Несучи Еву на руках, вона безтямно йшла вперед без жодної мети; тоді Гї некеровані ноги обрали знайому дорогу. Через менш, ніж пів години, вона опинилася за кілька кілометрів від центру містечка, біля групки домів на затіненому схилі пагорба, де стояв середньовічний замок. Вона прийшла у Шанхай.

Будинок, облицьований сумішшю розчину і річкового каміння, стояв, як і раніше, у темному і вологому кутку. Двері були зачинені. З комина дим не йшов. Був ще день, і крізь брудні шибки вікон неможливо було побачити, чи є хтось всередині, ґерда зупинилася на тому місці, куди її батько колись, у вже давні часи, коли Ева ще не народилася, шпурнув валізу. Вона глянула на ліхтарний стовп, об який та валіза вдарилася, і їй спало на гадку, куди вона може піти.

Вона швидко закрокувала. Крім Еви, Ґерда мала зі собою тільки невелику торбу з кількома змінними повзунками і пелюшками. Вона приспішила крок. На місце вона прийшла менш, ніж через пів години, трохи задихавшись на підйомі.

То був кінець літа; поля на стрімких схилах, на яких гнули спину цілі покоління Губерів, були готові до косовиці вдруге і востаннє цього року. Вдалині видно було чоловіків, які косили. Корови, що випасалися на полонинах, ще не вернулися, і в стайні були лише ті, які недавно отелилися. Повітря пахло сіном, димом, гноєм і недавно спеченим хлібом. Зверху на одвірку видніли дещо побляклі, виведені крейдою літери К, М і Б, а між ними стояли цифри 19 та 64. На Новий рік діти, переодягнені волхвами — Каспаром, Мельхіором і Балтазаром — побажали щастя і здоров’я на 1964 рік взамін за кілька сольдів. Ґерда постукала. Дядько Ганс, старший брат Германа, єдиний спадкоємець цього обійстя, помер кілька років тому, їй відчинила молода дружина Міхля, старшого з кузенів, з якими Ґерда в дитинстві літувала на полонині.

Ґерда показала їй Еву. І все їй пояснила.

Дівчина, лиш трохи старша від Ґерди, пильно дивилася на неї. Ані її чоловік Міхль, ані дівер Сімон (який тепер жив у Швейцарії) не часто згадували двоюрідну сестру, але коли таки згадували, з очей у них променіло таке світло, що це бентежило жінку. Ґерда не з’явилася на похорон власної матері, а тоді з’ясувалося, що вона вагітна — навіть не знаючи її, молода дружина симпатії до неї не відчувала.

З поля прийшов, спітнілий від роботи, молодший брат ґї чоловіка, той Себастьян, якого звали Вастлем і з яким Ґерда та його старші брати гралися на сіні, мов з лялькою. Він став гарним чотирнадцятирічним хлопцем, високим і сильним, з рівним носом, русявим йоржиком на голові та веселощами в очах. Він тепло обняв сестру в перших. Зрозумівши, в чому річ, він сказав братовій:

— Залишмо її у нас, цю letze.

Молода дружина похмуро зиркнула на нього.

— Це ж не ти будеш її глядіти.

Надійшов і Міхль. Він витріщив очі, побачивши Ґерду, руки його почали розкриватися для обіймів, але тут він глянув з-під лоба на дружину і зупинився, охоплений раптовим соромом. Недійшлі обійми зависли в повітрі, важкі і значущі, а тим часом молода жінка дивилася на чоловіка з підозрою. Вастль пояснив старшому братові Ввине становище, жінка закопилила губи, і

ВОНИ почали сперечатися. Ґерда дивилася на їхні роти, але слів не чула, немов вони заговорили невідомою мовою. Через якийсь час дружина Міхля сказала, що має багато роботи, що вечеря стоїть на плиті й може згоріти, і зникла в будинку. Міхль запросив Ґерду увійти. Вона відмовилася. Він блиснув на неї винуватим і сумним поглядом, а тоді пішов за дружиною в дім.

Вастль теж увійшов в дім, але невдовзі вернувся зі склянкою молока для дівчинки і шматком хліба, шпон-дера і сиру для Ґерди. Він побув з ними, поки Ева пила молоко маленькими замисленими ковточками, невідривно дивлячись своїми синіми очима на курей, що порпалися на подвір’ї між будинком та оборогом. Ґерда подякувала йому і поклала їжу в сумку. Вастль знову обняв кузину, таку вродливу і таку нещасливу; погладив м’яку щічку тієї дівчинки, яка ніколи не плакала, а тоді вернувся в будинок вечеряти, зачинивши за собою двері.

Хоч дорога тепер ішла вниз, Ґерда витратила більше часу, щоб вернутися в містечко, ніж коли вона піднімалася туди. Ноги в неї були важкі, і не від утоми. Сонце стояло низько, невдовзі воно зникне за верхівками гір, що оточували долину. Коли вона дійшла до центру містечка, крамниці були зачинені, а вулиці порожні. В таку пору на землі вже темно, але небо ще світиться, матері вже покликали додому дітей, які гралися на вулиці, вечеря готова, а той, хто не має дому, гостріше відчуває тугу.

Ґерда попрямувала до монастиря урсулинок. Дійшовши до брами біля сходів, вона смикнула за залізний дріт, з’єднаний з великим дзвоном. Незабаром з’явилася літня черниця невеликого зросту. Вона впустила її, нічого не питаючи — якщо в сутінках стукає самотня дівчина з немовлям, питання зайві.

Черниці дали їй чашку бульйону, а тоді сказали, що вони можуть їй запропонувати. Вони візьмуть до себе дівчинку, виховають у своїй школі, а коли та виросте, навчать якогось фаху; вона зможе приходити до неї, а також ходити іноді з нею на прогулянку. Ґерда наполягала на своєму: може вона погано пояснила — вона не віддала доньку у прийми, коли та народилася, і не має наміру робити цього тепер. У мертвий сезон вона не працює, тому протягом тих двох місяців на рік вона винайматиме мебльовану кімнату, де може і хоче бути з Евою. Це неможливо, відповіли черниці. Або вона залишає її у них, або ні. Іншого бути не може.

Вони дали їй розкладачку в кімнаті за кухнею. Ґерда витягнулась на ній, втупившись широко розплющеними очима у високу кам’яну стелю. Менш, ніж через двадцять чотири години, вона має повернутись в готель без Еви, або ж втратить роботу. Проте у двадцять років сон сильніший, ніж клопоти — вона скрутилась калачиком на боці, поклавши Еву між грудьми і руками, переплела ноги, встромивши великий палець правої ноги у проміжок між великим та другим пальцем лівої ноги, і заснула.

З монастиря Ґерда вийшла ще до світанку. Ева, звісивши голівку, дрімала в неї на руках.

Лені відчинила Ґерді, будучи ще в халаті, з малим Зігі на руках. Уллі стояв коло неї, притуливши руку до материної ноги, мовби пильнуючи, щоб бодай вона не зникла раптом у ніщоті, як це завжди робив батько. Він підвів на Еву карі очі з дуже довгими віями і глянув на неї уважно, але не вороже.

Лені було прикро за Ґерду, яку прогнали з того похмурого дому, з якого вона, натомість, втекла сама. Але вона зовсім не була певна, що для її зовиці було б краще жити там на самоті, поруч того батька з потьмареним серцем. Щодо неї, то вона була в гіркій непевності. Свого чоловіка вона не бачила вже три місяці, не знала, де він, що робить. В містечку говорили всякі паскудні й дивні речі, але вона не вірила — відомо, що люди часто плетуть нісенітниці. Ватажок Петерової стрілецької компанії прийщов до неї і сказав, що хоч жертви заради Гаймат і важкі, проте їх варто стерпіти. Лені ці слова не сподобались, але вона не знала, що відповісти. Раніше Петер, коли зникав на кілька тижнів, завжди залишав їй якісь гроші, а тепер вже ні.

Кілька місяців тому одна велика англійська фірма відкрила в містечку фабрику механічних частин — то був найбільший іноземний промисловий комплекс, який будь-коли був споруджений в Альто-Адідже. Потреба у робочій силі становила майже пів тисячі робітників, що було дуже багато порівняно з кількістю місцевого населення. Крім того, італійців у містечку було мало, і всі вони були державні службовці, а отже, на фабрику мали нарешті приймати саме південних тірольців. Лені передалася ейфорія, що пронеслася долиною. То мав бути кінець важких часів для її родини, зрештою, хіба не цього хотів Петер ще з молодості — стати робітником? Але коли вона показала йому летючку з адресою і розкладом прийому на роботу, її чоловік навіть на неї не глянув. Того ж дня він вирушив з дому, і відтоді вона більше його не бачила.

Тож тепер, сказала вона Ґерді, її з двома дітьми утримують батьки, немов вона не одружена жінка, а мати-одиначка.

Вона замовкла. Дивилася зніяковіло на Ґерду, яка примружила очі і здвигнула одним плечем, немов кажучи — байдуже.

Вони стояли, хоч і набагато нижче, на тому самому схилі гори, на якому розташувалось давнє обійстя Губерів, куди Ґерда ходила попереднього дня, а також чотиризірковий готель Пауля Штагля. Неподалік було ще одне обійстя, сполучене з обійстям батьків Лені короткою ґрунтовою стежкою. На порозі, під дерев’яним склепінням, що сполучало будинок з оборогом, стояла дев’ятирічна дівчинка. Вона не зрушила з місця, відколи прийшла Ґерда з Евою на руках, і весь час уважно на неї дивилася.

Автобус до Больцано від’їздив менш, ніж через дві години. Якщо Ґерда хотіла бути в готелі увечері, як це вона обіцяла герові Пойману, вона мусила на нього встигнути. Ґерда спокійно попрощалася з Лені, немов у неї ще купа часу, і попрямувала до сусіднього обійстя.

Дівчинка на порозі мала на собі вицвілу, занадто довгу для неї сукенку, успадковану, ясна річ, від старшої сестри, ноги без панчіх виставали, мов бліді гілочки, з чорних гумових чобіт, дві тонкі, погано заплетені кіски обрамляли її загострене обличчя з майже білими бровами. Ґерда спитала, хто є вдома. Дівчинка похитала головою. Усі на сінокосі, залишилась тільки вона, щоб приглянути за молодшими братами та сестрами і приготувати вівсяний суп. Її зовуть Руті, сказала вона, їй дев’ять років. Вона попросила дозволу взяти Еву на руки, і Ґерда подала їй її. Ева дозволила, щоб її передали з рук на руки, запитально усміхаючись.

Руті попестила Гі, примовляючи, і це Еві сподобалось, а відтак поставила ґї на землю. Держачи її так, як це роблять уважні матері — за передпліччя, а не за зап’ястя, вона підтримала малу, поки та робила кілька кроків. Ева обернулась, задоволено дивлячись на неї. Руті заохотливо їй усміхнулася, підтверджуючи, що захоплюється її вправністю.

Ґерда дивилася, як ці дитячі, але вже такі досвідчені пальці стискають руки її доньки. Вона підвела погляд на луку за будинком, де в далині було видно, як косять сіно селяни, не більші, ніж темні крапки на зеленому тлі. Відтак пильно подивилася в очі Руті.

Ґерда вже сиділа в автобусі, який віз її до готелю, коли дід з бабою, батьки і старші брати та сестри Руті помітили, що до їхньої численної родини додалася якась дівчинка, якій не було й року. Вони гукнули Лені з сусіднього обійстя, і та пояснила їм, хто така та білява дівчина, яка залишила їм у подарунок Еву, немов ляльку. Батько погрозив Руті, що дасть їй паска, але дідусь заборонив йому це.

Зепп Швінгсгекль не мав ще й шістдесяти, але руки в нього сильно тремтіли, він погано чув, а брови перетинав йому білястий рубець — то були знаки, що їх залишив йому ґерман ґубер, коли побив до крові майже тридцять років до того. Але він мав ясний погляд людини, якій нічого приховувати, і ласкаву усмішку старого чоловіка, який розбирається в дітях. Ева на руках у Руті тривожно озиралася навколо. Але не плакала, немов розуміла принаймні одне: хто б не були ці незнайомці, ще невідомо, чи вони її приймуть. Зепп обережно взяв її з рук онуки і посадив собі на коліна.

— Бог її нам дав, і ми її візьмемо, — мовив.

То був не Бог, а непутяща донька лихої людини, подумав його син, але промовчав.

То був не Бог, а дівчина, схожа на мою сестру Елоїзу, тільки гарніша, подумала Руті, але промовчала.

То був Бог, тобто Вона, та де ж вона? подумала Ева, але, не вміючи говорити, промовчала. Якби вона могла, то сказала б ще: «Я не спатиму, аж поки Вона не вернеться».

Проте втома і сум’яття вже примушували її очі заплющитися. Маленьке, м’яке тіло розслабилося на жорсткому тілі Зеппа, що пахло деревом, милом і потом. Ева заснула.

І так почалося життя, яким Ева житиме багато років — десять місяців на рік у домі Швінґсгеклів і два місяці мертвого сезону в мебльованій кімнаті з матір’ю.

Тим часом, сидячи в автобусі, Ґерда плакала. Вона плакала, їдучи довгою долиною, в якій її містечко було головним, плакала, коли вони виїхали на шосе, плакала, коли приїхали в Больцано. Там вона, плачучи, пересіла на інший автобус і плакала, поки йшла від автостанції до готелю. Але коли вона увійшла у спальню, яку ділила з іншими працівницями, хтось увімкнув радіо, і Ґерда раптом дещо усвідомила.

З нею не було вже дитини, про яку вона мусила дбати цілий день.

їй не треба було більше дбати про свою репутацію.

їй не сповнилось ще й двадцяти років.

Вона раптом відчула бажання рухати стегнами і руками в ритм свінгу і, як Міна, дивитися прямо в обличчя усім тим, хто мав щось проти.

Кілометр 715

Добратися від станції Тібуртіна до вокзалу Терміні, де мене о сьомій п’ятнадцять чекає потяг Рим — Реджо — Калабрія, я збираюся на метро. У мене нема великого багажу, тож це буде неважко.

Помилка. Це було б неважко, якби я мала квиток. Але я його не маю. Не маю навіть жодного євро монетами, та й, зрештою, автомати й так всі поламані. Сподіватися на те, щоб о шостій тридцять вісім ранку у Великодню неділю була відчинена каса з продажу квитків, може хіба що дитина, божевільний або німець. Хоч я й німецького походження, але моя провінція належить до Італії вже занадто довго, щоб я все ще зберегла цю ілюзію.

Піднімаюся з метро на верхній поверх і шукаю якийсь кіоск з газетами. Перший же кіоск, який я бачу, відчинений, але квитки в них закінчились, другий зачинений, бо тепер (уже) шоста сорок три великоднього ранку, третій же розташований принаймні за кілометр звідси, як повідомляє мені заспана українка за прилавком бару.

Нічого страшного, візьму таксі. Виходжу зі станції, а тим часом римське небо починає забарвлюватися у тисячу кольорів, і я зупиняюсь, щоб подивитись. По бірюзовому тлі розходяться ледь відчутні помаранчеві, сірі, зеленкуваті і рожеві плямки. Делікатні, мрійливі барви, яких не сподіваєшся побачити над цією жорстоко бридкою частиною міста, де надземна колія мало не торкається вікон кухонь та їдалень на третьому поверсі.

Але велич римського неба навіть над цією облупленою сірістю вражає мене, хоч я й звикла бачити захід сонця у горах. Відтак я опускаю очі і йду далі.

Біля стовпа з написом «ТАКСІ», єдиною метою якого є дурити народ, стоїть дюжина колишніх пасажирів спальних вагонів, розпатланих і запаморочених, які дивляться один на одного з-під лоба. Тому що попри недоспану ніч, неважко зробити підрахунок і передбачити час очікування: при співвідношенні дванадцяти пасажирів до нуля таксі, воно буде довгим.

Ласкаво просимо до Риму.

Коли я врешті добираюся до Терміні, поїзд до Калаб-рії вже, мабуть, десь біля Латини. Наступний об одинадцятій з гаком. Чекати мені майже чотири години.

Вже давно розвидніло, на вокзалі метушня, немов це робочий день. Розкидані повсюди пласкі екрани показують рекламні кліпи, повторюючи весь час одні й ті самі. Жінка невизначеного віку, з пасмами тонкого сірого волосся, приклеєного до голови, мов мишачі хвостики, зупиняє мене з приязною усмішкою. Питає, де супермаркет. Я цього не можу їй сказати і вибачаюсь. Вона дякує мені так, ніби я щойно врятувала їй життя. Іду до банкомата, купую газету, а тоді бачу її знов. Тепер вона нахилилась над дитиною у візку і то підносить їй до очей монету, то потім знов ховає, але фокус цей вдається їй погано. Хлопчик і його молода мати, обоє з гладким чорним волоссям і латиноамериканськими рисами не заохочують її, ані не проганяють: дивляться на неї німо і терпляче, чекаючи, аж вона перестане. Закінчивши свій номер, жінка прощається і йде геть з задоволеною усмішкою людини, яка знайшла своє місце на цьому світі. Мати і син більше навіть не глянули на неї.

Сідаю в якомусь барі. Кава, круасан, фреш з вітамінами, які зберігають молодість шкіри, газета. Газету переглядаю цілу, від початку до кінця, навіть сторінку, присвячену подіям в Римі, листи протестів проти ям на дорогах, приііом скарг на недозволене паркування, оголошення про купівлю-продаж нерухомості. Вирішую прогулятися тим великим торговим центром, яким став вокзал Терміні. Хоч нині Великдень, багато крамниць все одно відчинені, зокрема численні крамниці з жіночою білизною — можна сказати, що вони в кожному кутку. Тиняюся без цілі, щоб убити час. Я ж тут не заради покупок, я їду знов побачити чоловіка, відсутність якого сильно позначилася на моєму житті і на житті моєї матері. Тоді чую спів.

На підземному поверсі торгового центру, перед енною крамницею з чоловічою та жіночою спідньою білизною видно браму, схожу на гаражну. Вона відчинена, і за нею видно скляні внутрішні двері, які ведуть у щось схоже на вузький і довгий гараж, без вікон, освітлений неприємним неоновим світлом, в глибині — стіл, застелений білою скатертиною, а на ньому — велике бронзове розп’яття. Група людей співає хором під керівництвом чоловіка в білому. Це не склад, ані не гараж. Це — церква.

В дитинстві я любила ходити до церкви.

Пам’ятаю різдвяні меси у Pfarrkirche^^ Моєї матері там не було — у період свят в готелі був розпал сезону. Дитиною Різдво я завжди проводила з Зеппом та Марією. Саме вони пояснили мені, що Ісус був дуже доброю людиною, найдобрішою з усіх, хто будь-коли існував, що він покинув далеке чудове місце, щоб прийти поміж нас і навчити любити одне одного. Ідея ця мене переконувала, тим паче, що її мені передали ці мої названі дідусь з бабусею, які, як здавалось, справді любили всіх.

На месі, яка прославляла народження такої хорошої особи, була присутня вся незліченна фамілія Швінґсгеклів: тринадцятеро дітей, без ліку зятів та невісток, ціле море онуків плюс додаток без чіткого визначення — тобто я. Були там також Губери, кузени моєї матері. Дядько Вастль грав на кларнеті в Musikkapelle^'’. Одягнений в атласну жилетку для урочистих концертів, він здавався мені гарнішим від ангелів, які сурмили над хатиною. Коли наставав момент його соло, я не знаю, як це він робив, але навіть з кларнетом у губах і з роздутими повітрям щоками, він завжди умудрявся усміхнутися лише мені єдиній. Вона була гарна, ця Різдвяна меса.

Крім того, цікавим було також питання про Ісусо-вого тата. Мені було не зовсім ясно, чи його правдивим батьком був Святий Дух, Ангел чи Бог, але в кожному разі саме Йосиф держав на руках Дитятко, коли Мадонна була втомлена, розповідав йому казки перед сном, захищав від Іродової люті. Коли в наше життя ввійшов Віто, той факт, що я перебувала між ним і моєю матір’ю, спонукав мене уявляти себе таємною сестричкою Дитятка Ісуса.

Великдень був святом, яке важче було зрозуміти — там був хрест, і кров, а відтак три дні смерті й темряви, і врешті воскресіння: для малої дівчинки це надто складно. Насамперед я не розуміла, чому Ісус, воскреснувши, не захотів, щоб його обійняли ті, хто його оплакував, а вони напевно були б раді бачити його знову живим. Мені це здалося поведінкою негарною і дивною для такої доброї та ласкавої особи, втім просити пояснень я не наважилась. Але мені подобалось, як дзвони проголошують тріумф життя над смертю, адже цю чудову річ розуміла навіть я.

Востаннє я проказала молитву «Отче наш» у день конфірмації. Віто тільки недавно покинув нас, і моя маі'и знов почала ходити до церкви — вона не перебувала більше в громадянському шлюбі, а отже, не жила в гріху. На честь мого першого причастя вона одяглася у найкращу сукню, яку мала, одну з багатьох, які їй подарував Віто — темно-синє шемізьє з білими вилогами. їй довелося звузити його в талії, прищепивши шпильками: вже тижнями вона майже нічого не їла. На голові мала хустину, щоб прикрити облисілі плями, які ще залишились у неї на голові після хвороби, і два сизі півмісяці під очима. Вона більше не плакала, але мене Гі сухі очі лякали ще більше, ніж коли вони були червоні й опухлі, я б зробила будь-що, аби лиш покласти край ґі стражданню, але це не було у моїй змозі.

Парох усміхався, стоячи у дверях церкви і висловлюючи радість з приводу її розбитого життя. І я перестала молитися тому безжалісному Богові, який дозволяв Ґерді Губер повернутися до свого дому лише за умови її цілковитого спустошення.

я сіла на одну з лавок з полірованого дерева у церк-ві-гаражі. Це — Рим, місто тисячі церков, сотні базилік, кожна з яких є скарбом мистецтва, історії та краси. Ця ж, мабуть, найпаскудніша з усіх. Перед вівтарем стоїть худий, немолодий священик. Його обличчя нагадує мураху: широке вгорі, вузьке внизу, товсті скельця окулярів для далекозорих збільшують його вже й без того великі очі. Пальці на руках у нього дуже довгі, а грубі черевики на гумовій підошві чвакають при кожному

ЙОГО кроці. Він саме дійшов до середини своєї проповіді, яку виголошує з великим запалом. Серед його слухачів чимало жінок — філіппінок, південноамериканок, польок, є також самотні люди, безхатьки, кілька подорожніх, які поставили свої валізи вздовж стіни, мандрівні продавці-африканці. Є тут також та літня жінка, яку я бачила раніше, з волоссям, мов мишачі хвости. Нас щонайбільше сорок осіб, але ми займаємо майже всі місця для сидіння.

— Христос воскрес воістину, — каже священик, увиразнюючи кожне слово аж надто вишуканими жестами своїх рук. Він ходить туди-сюди проходом між лавками, і при кожному кроці черевики його почвакують — чвак-чвак. Він коментує євангельський уступ про порожню гробницю. Пояснює детально, у що було загорнуте тіло, з якої тканини був саван, який він був завдовжки. Показує жестами, почвакує (чвак!), махає руками.

Йому залежить на тому, щоб слухачі стежили за ходом його думок.

— Ви зрозуміли? — питає він у вірян, пильно дивлячись їм в лице.

Вони ствердно кивають, а він далі почвакує, зазираючи їм по черзі у вічі й іноді заплющуючи очі, щоб краще зосередитися. Він розповідає про Йоана.

— І побачив, і увірував (чвак-чвак). Та ви розумієте, що це значить?!

Цілком очевидно, що він справді вірить у те, що каже. Цей священик з чудернацькою головою комахи передає присутнім всю глибину віри, потужної і без фальшивої позолоти, віри людини, яка забруднила собі руки справжнім милосердям. Ось чим мені здається ця убога капличка у підземеллях вокзалу Терміні — місій-ною церквою в серці Риму, присвяченою найпосліду-щим у цьому місті.

На закінчення своєї проповіді він говорить про Джорджо Ла Піру, «найвеличнішого мера, якого ми будь-коли мали в Італії». Я озираюся навколо. Чи хтось з цих іноземних робітників, старих людей з мінімальною пенсією, транзитних американських туристів, румунських доглядальниць знає, хто такий Ла Піра? Може ця стара жінка, яка блукає по вокзалі, набридаючи незнайомим дітям своїми безглуздими фокусами? Чи цей незаконний торговець, який поклав свій великий згорток біля лавки, сенегалець з нерухомим і зосередженим профілем гріота? Мені теж треба зробити зусилля, щоб витягти з пам’яті якісь невиразні спогади — то був флорентійський християнський демократ п’ятдесятих років? Але священик-мураха не вважає нікого з них, нікого з нас нижчим від цього персонажа і, приплющивши спершу очі на знак пошани і поклавши руки з довгастими пальцями віялом собі на плечі, розповідає нам про засідання у сесійній залі палацу Синьйорії, що відбулося багато десятиліть тому:

— Під час жорсткої дискусії між комуністами та християнськими демократами, в якій врешті обидві сторони стали нападати на нього з вигуками і криками, Ла Піра заплющив очі та замовк, мовчав він довго, примушуючи й інших до тиші... І вони замовкли, чекаючи, що він скаже.

Священик спиняється на мить і дивиться своїм слухачам у вічі. Всі завмерли. Доглядальниці, продавці піратських дисків, безхатьки, що не миються місяцями — усі схвильовано хочуть знати: що, що саме сказав у ті далекі роки холодної війни, посеред діатриб між католиками і сталіністами, мер міста, в якому більшість

З них ніколи не побуває? Священик переносить вагу з одної ноги на другу (чвак), стищує голос і тепер вже розповідає в теперіщньому часі.

— Ла Піра далі мовчить, заплющивши очі. Відтак, не розплющуючи їх, врешті тихо каже: «Яке все це має значення, якщо Христос воскрес?»

Священик-мураха підводить сильно збільшені скельцями очі, дивиться на нас і повторює нам, проголошує з радісною усмішкою:

— Так! Христос справді воскрес!

І, на моє велике здивування, якусь мить я теж відчуваю радість.

Коли настає пора відмовити «Отче наш», я озираюсь довкруж. Всі люди навколо мене склали докупи долоні з зосередженим виразом обличчя. І я теж ловлю себе на тому, що бурмочу, після бозна-скількох років перерви, перші слова молитви, найбільш з усіх доречної на вустах у дітей:

«Vater unser in Himmel, geheiligt werde dein Name.

Dein Reich...»

Я затинаюсь, сама не знаючи, чому. По хвилині вагання починаю знову. Але цього разу мовою Віто: «Padre nostro che sei nei cieli, sia santificato il tuo поте.

Venga il tuo regno, sia fatta la tua volontà...»

Не те, щоб я знов увірувала. Я не повернула собі раптом віри, браку якої не відчуваю, навіть завдяки натхненному і людяному священикові. Я лиш спонтанно відчула своє єднання з тими, що перебувають коло мене в цій бридкій капличці. Усі вони теж здаються мені дітьми невідомого батька, як і я.

ПІСЛЯ меси зупиняюсь перед вітриною за дверима церкви. Там є звичні місіонерські газетки, летючки релігійних згромаджень, програма прощі до Лурду, розклад мес і додаткових пасхальних богослужінь на Великдень і Великодній понеділок, а ще картка у клітинку з написом від руки: У Світлий вівторок капелан залізниці освятить торгові точки вокзалу Терміні.

Я уявляю собі, як цей священик-мураха входитиме своїми чвакучими черевиками у крамниці зі спідньою білизною, минаючи манекени з цицьками та задами, прикритими тільки коротенькими сорочинками і трусиками тайга. Він не збентежиться, поблагословить усіх, щироко усміхаючись, покропить, махнувщи своїми довгими пальцями, свяченою водою напівпрозорі бюстгальтери, з виразом простої зичливості гляне з-за своїх товстих скелець на занадто густо нафарбованих продав-чинь, що побожно схилили голови.

Вже майже час сідати на поїзд. Купую води, трохи фруктів, бутербродів не беру, бо хіба може не бути вагона-ресторану в поїзді, який має подолати відстань у сімсот кілометрів? На один з диванчиків з чорної щтучної щкіри, розкиданих по всьому вокзалі, сідає вісімнадцятирічна ромка у барвистій спідниці; на руках у неї немовля, обабіч — кількарічна дівчинка і трохи більщий зашмарканий хлопчик. Усі вони зосереджено, не зважаючи на метушню навколо них, дивляться на плаский екран, який безперервно показує рекламу. Вони розслаблені й почуваються так само вільно, як будь-яка родина, що дивиться телевізор, сидячи на дивані у своїй вітальні. Я стаю на ескалатор, який веде на перон, і вони зникають мені з виду.

1964

Ситуація була десь така.

Повітка для сіна на давньому обійсті наприкінці літа. Урожай був гарний, дощів було якраз уміру, сіна повно аж по стелю. Лаз, крізь який селянин скидатиме сіно вниз у стайню, прямо в ясла, зроблений зі старого дерева; підлога, стіни і балки, що підтримують черепичний дах — все це теж з сухого ялинового дерева. На землі стоїть запалена свічка — вона потріскує, димить, випалює ҐНІТ. Крізь щілини у стінах між дошками дме вітер, і полум’я свічки тремтить. Сильніший порив вітру — і свічка перекидається на солому.

Того літа 1964 року всі, геть всі взялися роздмухувати полум’я, що розгорілося в Альто-Адідже.

Почалося все з того, що неспіймані замаховці з BAS відмовилися від надто поміркованих методів інших бумзерів. Годі нападати на високовольтні опори, заявляли вони. Щоб звільнити Heimat Südtirol, потрібна збройна партизанська боротьба, і нічого не вдієш, якщо проллється кров.

Тоді з’явилися австрійські неонацисти. Так звані інтелектуали НДП, воскреслої нацистської партії, пангерманісти, які ностальгували за Deutschland über Alles. Італійські неофашисти. Право-радикальні австрійські університетські братства. КҐБ, яке з радянської дипломатичної резиденції у Відні встановило контакт з найрадикальнішими терористами. Агенти італійських, американських, австрійських, німецьких і навіть бельгійських секретних служб. Останніх можна було навіть зрозуміти — будь-який фламандський агент-провокатор з бодай мінімальною професійною гідністю хотів би емігрувати в буремне Альто-Адідже шістдесятих років, де були набагато краші можливості кар’єрного зростання, ніж у Фландрії. Врешті прибув генерал Де Лорен-цо, очільник корпусу карабінерів, донедавна начальник військової розвідки, той, кому ЦРУ доручило створити таємну організацію «Ґладіо» за участі карабінерів.

Тут, посеред лук, що пахли свіжоскошеним сіном, серед рожевуватих бескидів, кам’янистих розсипів, заквітчаних у липні рододендронами, серед мерехтіння прикордонних льодовиків та канатних доріг, що повнились сп’янілими від своїх спортивних досягнень лижниками, вони зійшлися геть усі на генеральну репетицію того, що ще не мало назви, але що невдовзі назвуть, немов це настільна гра, «стратегією напруги». Гравцями в ній були кровожерні, щирі екстремісти та агенти-прово-катори, які мали підвищтии рівень конфлікту, призвівши до майже таких же жорстоких державних репресій, як під час фашистського двадцятиліття.

Досить було тільки запалити вогонь.

Про все це Петер мав лиш дуже невиразне уявлення. Так, він брав участь у таємних сходинах, що відбувалися у гірських хатинах по той бік кордону, де познайомився з людьми, які дуже відрізнялися від тих людей, до яких він звик. То були, наприклад, студенти в окулярах з товстими скельцями, які читали з віденським акцентом уривки з «Розбійників», немов Шіллер написав їх саме для них, які глибоко вдихали колюче повітря альпійської ночі, немов переживаючи героїчний момент, що його вони хотіли б закарбувати собі в пам’яті. Молодий університетський асистент з Інсбрука з м’ясистими губами і товстими пальцями, дуже красномовний, попри задищку через ожиріння, переконаний, що народився не надто пізно, щоб мріяти про тисячолітній Райх. Хімік з Баварії, який навчив Петера, як змайструвати бомбу, і чиї руки миготіли над вибухівкою та детонаторами з легкою точністю метеликів, що перелітають на лузі з квітки на квітку. Ніхто з них не згадував того факту, що Петер, звертаючись по довідку в державну установу на своїй землі, не міг говорити рідною мовою, ані того, що він не міг знайти роботи на фабриці, бо належав не до того етносу. їхні теми були зовсім інші — боротьба за національне визволення, священна земля. Bedrohtes Grenzlanddeutschtum^^, Volksund Kulturgemeinschafl^, експансія німецького народу на його законному Lebensraum^^.

Петер не знав про них нічого, але запитань не ставив. Він не знав, що вони вже привезли в Італію вибухівку і снували секретні плани з назвами як у фотороманів: операція «Софі Лорен» — низка вибухів у кінотеатрах Больцано, куди ходять розквартировані там військовики (план цей провалився ще до його здійснення); операція «Паніка», запланована для проведення на громадському транспорті кількох великих італійських міст (багато поранених у римському трамваї, через помилку вибухнув автомобіль одного із замаховців); операція «Терор на поїздах» — потужна бомба на вокзалі у Вероні (десь з

“Прикордонна німецькість під загрозою (нім.).

^Спільнота народів і культур (кім.).

‘’Життєвий простір (нім.).

двадцять поранених і нарешті першиіі загиблиіі, якого так довго очікували).

Петер їх цікавив тільки тому, що ще відколи він був ВиЬ^^, він обходив усі прикордонні перевали з рушницею напереваги. Краще, ніж зморшки на обличчі своєї матері, він пам’ятав стежки, якими ходили сарни, олені й гірські козли по обидва боки несправедливого кордону між Австрією та Італією — ледь помітні сліди зрушеної землі між гірськими соснами і розсипами гальки. І він міг би показати їх тим, хто переносив сховані під сорочкою палички динаміту, хто мусив обійти сторожовий пост, щоб захопити італійських військових зненацька, хто тікав після замаху. І, врешті, цих таких освічених людей, які знали набагато більше, ніж він, цікавив той факт, що Петер не відчував огиди при думці про вбивство — і не лише про вбивство трофейних тварин.

Що саме робить з людини вбивцю? В який момент лють через історичну несправедливість змішується у неї всередині з іншими жалями, давніми, особистими, стидкими, бо затаєними занадто глибоко, і спонукає її покласти руку на детонатор? Коли саме Гі бажання досягти того, що вона вважає абстрактним Добром, виливається у байдужість до конкретного Зла, вчиненого в ім’я того самого Добра? Що саме робить ї"і здатною зламати ту найвищу із заборон, яка муром розділяє людську спільноту на тих, хто вбив принаймні раз, і тих, хто не вбивав ніколи? Що потрібніше для цього — бути абсолютно переконаним, чи радше мати замерзлу, мовчазну і нерухому, мов зимове озеро, душу, в якій милосердя може стікати тільки вниз, ледь зрушуючи темними і невидимими вирами найлегші камінці на дні, але навіть не торкаючись крижаної плити на поверхні? Петер не пояснював цього ніколи нікому, а тим паче, собі самому.

Ґердин брат, очі якого були такі темні, що не відбивали світла, бачив свого сина Зігі лише кілька разів, і то протягом кількох годин. На відміну від того, що він зробив з нагоди народження Уллі, Петер не стріляв у мішень з написом готичними літерами «Зігфрід» — на хрестинах свого другого сина він присутній не був.

Лені вже давно не чекала свого чоловіка. Батьки забрали її разом з дітьми зі собою на обійстя неподалік від містечка. Тих кілька разів, коли Петер з’являвся знов, крадькома і здебільшого вночі, а потім знов зникав на цілі тижні, ніхто нічого не питав; не тільки тому, що відповіді все одно б не було, а насамперед тому, щоб не замислюватись над тим, що все це мало означати. Офіційно Лені ще була дружиною Петера, але справжньою сім’єю її чоловіка, і вона це добре знала, була не вона, не Уллі і не новонароджений Зіґі, а якісь невідомі люди, з якими він ділив не ліжко, і не тепло штубе, а зброю, вибухівку, протипіхотні міни, запалювальні гноти і детонатори, плани втечі, фальшиві документи, переходи через кордон контрабандистськими стежками, обходи блок-постів.

27 серпня 1964 року Musikkapelle з одного села округи давала великий концерт на верхівці гори, де Штаґль та інші члени Консорціуму із запаморочливою швидкістю будували розкішний гірськолижний курорт. Захід цей був організований для того, щоб заперечити тим, хто вже почав називати цю структуру «Фабрикою» — сталь підйомників, мовляв, знищила гору, на яку тепер не зможуть підніматися справжні шанувальники природи. Штаґль хотів показати співгромадянам і гостям,

ЯКІ приїздили влітку, що, незважаючи на фунікулери, витяги, пункти харчування, стовпи канатної дороги (невдовзі вони займуть три схили гори), ресторани з новаторською формою самообслуги, запозиченою від військових їдалень, тризірковий готель, споруджений на висоті понад дві тисячі метрів — одне слово, попри все це, там, нагорі, безроздільно панує природа, а понад усе пишніє краса Гаймат, вид на яку простягався на триста шістдесят градусів, від льодовиків на пограниччі аж до далеких Доломітів. Туристи, фактично, приїжджали сюди не тільки для того, щоб поїздити на лижах, а спорт цей став уже невід’ємною частиною життя буржуазії доби економічного дива, але й щоб дати своїм очам спочити, споглядаючи цю величну розкіш.

І ніщо не могло краще наголосити на цьому факті, як концерт на самій вершині у виконанні музикантів, вбраних в одежу їхніх предків. У програмі — перше світове виконання композиції диригента Musikkapelle під назвою An meinen Berg, «До моєї гори».

У той день канатна дорога, яку колись випробовували Ґерда з Ганнесом, дала чудову касу — на гору піднімалися цілі юрми туристів і мешканців містечка. Лені прийшла сюди з батьками і привела дітей. Новонароджений Зігі, захмелівши від розрідженого на висоті двох тисяч метрів повітря, жодного разу не прокинувся, навіть коли візок перечіплявся об камені, що ховались у високій траві. Уллі міцно стискав руку бабусі по матері, з округлим, мов у сарнюка, чолом та з темними, обрамленими довгими віями, широко розплющеними очима, які надавали йому того виразу тривожного очікування, який так часто з’являтиметься на його обличчі протягом його короткого життя.

Публіка врешті вмостилася на складаних стільцях, розставлених на луці, і запала тиша, яку переривало вряди-годи тільки мудре каркання круків. Диригент підняв позолочену паличку, якою відбивав ритм маршу під час парадів: один, два і... Пролунав гуркіт.

На провінційній дорозі, що бігла вздовж підніжжя гір, за кілька кілометрів на схід і на тисячу двісті метрів нижче, злетів у повітря джип карабінерів, що наштовхнувся на протитанкову міну. Ніхто не загинув, але було четверо постраждалих, усі з важкими пораненнями.

На початку вересня в одній з долин було вбито карабінера, пострілом з рушниці в голову крізь шибку його казарми. Смерть цю приписали терористам, але це було більше схоже на зведення особистих рахунків.

Проти ночі з шостого на сьоме вересня у віддаленій гірській хатині агент спецслужби вбив уві сні Луїса Ам-плятца, одного з двох неспійманих стрільців BAS, які вирішили стати на шлях збройної боротьби. Його похорон був більш резонансним і масовим, ніж будь-який похорон державного діяча — навіть ті південні тірольці, які не поділяли ідеї збройної боротьби, вважали смерть Амплятца розправою режиму.

Через кілька днів, неподалік від містечка, де жили Губери і Штаґлі, злетів у повітря ще один військовий джип, цього разу підірвавшись на радіокерованій бомбі. Було поранено шістьох карабінерів, з них чотирьох серйозно. Один втратив око, а ще один — ногу.

Корови у стайні неспокійно нюхають їдкий запах свічки. Невдовзі полум’я дістанеться до сіна. Важко уявити собі, хто і як зможе врятувати стайню.

Раз на місяць один хлопець привозив у готель фрау Маєр все потрібне для солодкого: борошно, цукор, кедрові горішки, родзинки, цукати, посипку з кольорової глазурі, сріблясті кульки, порошок какао. Він був родом з Тренто, прізвище ііого закінчувалося на «ній», як прізвисько дитини, але всі звали ііого 2искегЬиЬ\ цукровий хлопчик, або ж солодкий хлопчик. Це останнє тлумачення пояснювалося поглядами, солодшими від його товару, які він кидав на усіх жінок, без жодного винятку. Навіть фрау Маєр, коли їй з кухні повідомляли про його приїзд, зиркала на себе в дзеркало на стіні за баром.

Власниця готелю не втручалася в царство гера Поймана, дозволяючи йому наглядати за розвантаженням мішків з фургона. Коли ж приїздив Цукербуб, вона завжди знаходила привід, щоб вийти на майданчик ззаду кухні; вимагала в нього уточнень по якійсь давнішій фактурі, передавала вітання хазяїнові хлопця — її колишньому шкільному товаришеві — або ж вказувала підручному, куди ставити які барила: будь-що, що б дозволило бодай на мить показатися перед тими очима, які мов шовком огортали ї"і жіночу постать. Решту того дня, коли Цукербуб привозив товар, фрау Маєр проводила у стані невиразного очікування, довірливого смутку, у невиразних спогадах про щось томливе, чого, однак, висловити вона не вміла.

Якщо почуття фрау Маєр були невиразні й розріджені, то з Ґердою хлопець, натомість, повівся чітко й рішуче: він зайде по неї у перший же вільний вечір, сказав він їй, і вони підуть на танці.

При всьому його досвіді італійського мужчини з медовим усміхом, навіть Цукербуб не звик входити в ресторан з жінкою, через яку у всіх аж розширювалися зіниці: у чоловіків від бажання, а в жінок — від порівняння.

Ґерді теж ніколи не доводилося отак виходити в люди, з Ганнесом вона ніколи не показувалася публічно. Під час своїх зустрічей вони завжди були самі, не лише того дня, коли вони зависли — варто зауважити — на канатній дорозі, але й у всі інші. Ганнес вів свій Мерседес — а вона сиділа поруч — до поворотів на перевалах, і там, на безлюдних вітряних луках, вони кохалися. Одного разу він завіз її в готель у Кадорі, подібний до того готелю, в якому вона працювала десять місяців на рік, але трохи менший. Ґерда не мусила ніяковіти, зустрічаючись з персоналом, людьми, подібними до тих, з якими вона щодня працювала у поті чола: вони не виходили з номера два дні, звелівши, щоб їжу їм залишали під дверми.

Усамітненість їхнього кохання Ґерда сприймала як доказ його абсолютності. їй ніколи не спадало на гадку, що до цього Ганнеса спонукає збентеження, спричинене розбіжністю їхніх бажань. В кожному разі Ґерда ніколи не виходила в люди з мужчиною.

Там був музичний автомат.

— Яка пісня тобі подобається? — спитав її Цукербуб.

— Міна.

Він кинув монету, а вона вибрала платівку на 45 обертів: «Цей чоловік саме для мене». Тоді він обняв Гї рукою за стан і притис до себе. Ґерда згадала єгипетські очі співачки, тисячу натяків у її погляді й усміхнулась: тепер вона, Ґерда Губер, донька Германа і Йоганни, теж танцює.

Ніч вони провели, кохаючись у фургоні між мішків з цукром і борошном, у білявому волоссі ґерди заплутались срібні кульки, уламки шоколаду, шматочки ко-

льорового цукру. Повернувшись в готель, вона, завдяки веселим і досвідченим доторкам Цукербуба, почувалася такою ж м’якою і легкою, як торт з кремом на Масницю..

Через кілька годин в кухні з’явилася фрау Маєр зі стиснутими губами. Гер Нойман подумав було, що, може, гості в їдальні на щось поскаржилися. Власниця готелю сухим, мов черствий хліб, жестом вказала на Ґерду, яка за столом для приготування салатів нарізала віночком редиску для гарніру. Увесь кухонний персонал подумав одне і те ж саме: вона ревнує. Хазяйка з колючою ввічливістю сказала:

— Zwei Soldaten fragen nach Ihnen.^^

Ґерда підвела очі на свого шефа. Гер Нойман притиснув підборіддя до товстої шиї на знак згоди. Менш, ніж за двадцять хвилин, Ґерда була вже в казармі в кінці вулиці.

Вона побачила перед собою двоє військових за письмовим столом. Той, що сидів, здався їй вищим за званням, хоч вона зовсім не розумілася на петлицях і знаках розрізнення. Той, що стояв, дивився на неї з напіввід-критим ротом, мовби не міг вирішити, як її сприймати — як громадянку, як вродливу жінку чи як підозрювану. Заговорив той, що сидів.

— Губер Петер ваш брат?

— Так.

— Що ви знаєте про його діяльність?

— Яку діяльність?

— Коли ви бачили його востаннє?

— Коли померла моя мати.

— Як давно це було?

— Півтора року тому.

— Ви з ним дуже близькі?

Вона кліпнула. — Він мій брат.

— Вашого брата звинувачують у нападі на представників та інфраструктури італійської держави.

— Що це значить?

Офіцер з обуренням втягнув повітря крізь зуби.

— Ага, ясна річ. Ви навіть не знаєте, що це таке, італійська держава.

— Ні... «інфа...»

Той, що стояв, вперше відірвав погляд від Ґерди і більш поштиво, ніж потрібно, сказав своєму зверхни-кові: — «Інфраструктури» — це те слово, якого вона не...

Роздратований погляд того примусив його замовкнути. Солдат опустив погляд, відтак знов підвів очі на Ґерду і далі завмер у своєму мовчазному здивуванні. У тоні, яким офіцер звернувся до ґерди, вчувалися ґрати, наручники, суворі, але справедливі вироки:

— Це означає мости, синьйорино. Дороги. Стовпи... А насамперед — життя військових, які постраждали під час виконання служби.

Невдовзі вони зрозуміли, що про свого брата Ґерда не знає нічого. Вони затримали її трохи довше, ніж потрібно, але не від злості, просто так було заведено. Ґерді було байдуже — якщо їй випало кілька годин несподіваного відпочинку, вона, звичайно, протестувати не збирається. Та все ж вона хвилювалася: що таке зробив Петер, ким він став, чому ці солдати питають про нього? Вона з сумом згадала розгублене обличчя Лені, личка двох її діток, а тоді подумала про Еву, і всередині їй аж похололо. Вона прилаштувала свою доньку в численну родину Швінгсгеклів, немов камінець зверху на Mandl — чоловічка з камінців, який позначає дорогу — і дорогу цю їй в жодному разі не можна втратити з виду, інакше доведеться блукати насліпо в хуртовині між соснами і скелями, бо це її життя.

Молодший за званням солдат провів її до виходу з казарми. Він ступив крок за поріг, який відокремлював цю фашистську будівлю від тротуару, і, звільнившись від тиску цієї архітектури, спитав: можна зустрітися з нею ще?

Він уже раз її арештовував, відповіла Ґерда, то ж може зробити це ще раз.

Молодий солдат дурнувато засміявся, але їй було байдуже — вона ж не мусить виходити за нього заміж, народжувати йому дитину, обмінюватись обіцянками вічного кохання. З ним вона має лиш хитати стегнами під наполегливий, оксамитовий голос Міни в наступний свій вихідний.

То була суміш плісняви, розкладу, затхлого алкоголю і сечі. Сморід нависав над пахощами свіжоскоше-ного сіна, які долинали з лугів навколо містечка, обтяжував вітерець ясної вересневої ночі, липко проникав у ніздрі, мов отруєне щупальце. Саме цей сморід зустрів чотирьох карабінерів, які незадовго до світанку постукали у двері будинку в Шанхаї. Сон його мешканців не був, мабуть, надто глибоким — фельдфебель Скапу, найстарший званням, вже було підняв руку, щоб постукати знову, як облуплені двері повернулися на завісах. Повітря, що вирвалося зсередини дому, викликало у ньому якийсь архаїчний страх, немов прокляття.

Старший капрал і двоє карабінерів, які були з ним, теж всі були з Півдня та з островів, і всі четверо були майже на пів голови нижчі від чоловіка, який їм відчинив. Тільки їхні кашкети трохи вирівнювали пропорції. їх відрядили в Альто-Адідже кого кілька місяців, а

КОГО кілька років тому, але туга за домом була великою у всіх. Але що стосується південних тірольців, одного заперечити не можна: люди вони сумлінні, охайні, для них найбільше важить порядок. Ці люди питають тебе не «Все гаразд?», а <^Alles in Ordnung?^°». Тож такого дому, як цей, вони тут раніше ніколи не бачили.

Штубе, розташована відразу за вхідними дверими, була захаращена стосами дров, брудного одягу і розібраних частин двигуна. На кухонній плиті стояли горщики і тарілки, вкриті давнім брудом, який змішувався з крихтами та залишками їжі, утворюючи однорідну смердючу люру. Більш чи менш наповнені брудною водою відра стояли на підлозі, де валялися десятки порожніх пляшок. Ще півтора року тому це був дім, в якому жили люди, хоч вологий і темний, а тепер він перетворився на смітник, склад старого дрантя, звалище непотребу. На чоловікові з неохайною бородою, який відчинив їм, була пожовкла майка і старі штани, вкриті затвердлим брудом.

Вони допитали його там же, стоячи. Вони шукають його сина. Він сказав, що давно його не бачив. Йому відомо, де він? Ні. Де живе? Він уявлення не має, невістка теж пішла собі геть звідси. Фельдфебель вдав, що не повірив йому, і погрозив за цю брехню серйозними наслідками. Чоловік мовчав. Двоє карабінерів почали обшукувати будинок. Той, у кого роблять обшук, якщо може, завжди стежить, щоб нічого не поламали, кладе відразу речі на місце, квапиться відчиняти замки і колодки, щоб їх не розбили або ж просто щоб усе швидше скінчилося. Але цей чоловік цього не робив. Він стояв нерухомо посеред кімнати, освітленої єдиною жарівкою, мовчки, немов метушіння військових його не стосувалося. Він не спитав про причину, чому шукають його сина, не тому, шо сам її знав, а радше тому, що всередині у цього старого — якому насправді не сповнилось й шістдесяти — запитань більше не було.

Скапу дивився на обличчя Германа Губера і думав про цвинтар.

Ніхто не влаштовує облав, прочісувань, військових набігів на помешкання цивільних, коли сонце вже зійшло, коли люди вже вмилися і відчувають в шлунку тепло кави з молоком, коли вода, мило і робоча одежа вже усунули геть тілесні рідини, якими тіло самовиражається перед самим собою в язичницькій інтимності сну. Ніхто не влаштовує облав також тоді, коли на вогні кипить суп, напівпрозора цибуля випромінює свій привітний запах на залізній сковорідці, куди невдовзі кинуть картоплю та насіння кмину, а на дошці лежить хліб, очікуючи нарізання. Ані тоді, коли селяни разом зі своїми жінками працюють в полі, бо низькі чорні хмари кінця літа загрожують скошеному сінові, і потрібні всі руки, щоб до перших ударів грому доправити його в безпеку, в оборіг — це теж не є зручною порою для облав. І тоді теж ні, коли земля вже чорна, але небо ще світиться, і немовлята вже заснули в штубе на руках у старших сестер, жінки церують подерті шкарпетки, а чоловіки розмовляють про зсув на дорозі, що стався після останньої бурі. Облави, арешти, прочісування — вони теж, як будь-яка інша людська діяльність, мають свою належну і слушну пору, яка, відколи світ світом, є лише одна — найтемніша пора перед світанком.

Коли нічні звірі вже повернулись у свої нори, тримаючи в писках напівживий клубочок шерсті або пір’я, а денні тварини ще не вийшли з нір; коли людські істоти вже перестали бігати і літати у снах одвічно метким тілом, але ще не згадали про своє тіло земне, набагато більше немічне; коли потоки повітря між долиною і горами перебувають в рівновазі, коли тепло і холод ще не змішуються тремтливо як звикле, а повітря стоїть нерухоме; саме цей короткий відтинок часу, темний, мовчазний і нерухомий, коли нічого не стається, саме він є тією порою, коли можна сподіватися, що прибудуть на джипах солдати у чоботях, сухо покрикуючи, люди, які не прагнуть розуміння, а лиш хочуть залякати, використовуючи свою первовічну владу людей зі зброєю над людьми, які зброї не мають.

Але до групи обійсть, що причепилися до схилів долини і зосередились навколо невеликої церкви, військові, натомість, під’їхали за білого дня, незадовго до полудня. То була спільна операція, за участі альпійських стрільців, карабінерів і поліції. їх було майже тисяча, вони мали джипи, броньовики, а навіть один танк. Одне слово, помітити їхній приїзд було неважко. З-за якоїсь скирти почулися рушничні постріли. Чи то стріляв Петер? А якщо він, то чи були з ним також інші відповідальні за вибух тої протитанкової міни, яка за кілька днів до того поранила пів дюжини вояків? Чи були там, за скиртою сіна, терористи, і скільки їх? Тільки один? Більш, ніж один? Про це так ніхто й не дізнався. Стріляли з-за випадкового захистку, немов діти, які граються в ковбоїв, але зброя була справжньою, і одного солдата було поранено. Ким би ці стрільці не були, вони втекли на стрімкі схили в себе за плечима, подалися вгору мисливськими стежками, а потім стежками гірських козлів, і розчинилися на австрійській території, як після кожного замаху, віддавши мешканців обійсть на поталу репресіям та залякуванням з боку італійських солдатів. Чисте вересневе повітря сповнилося раптом бамканням дзвона, немов на сполох.

То був старий паламар Лукас, з рідким, часто скуйовдженим волоссям, короткими, але м’язистими руками, якими він десятиліттями смикав за шнур дзвона. Той факт, що село оточили озброєні військові, не здався йому достатньою причиною, щоб не виконати свого щоденного обов’язку — дванадцять разів вдарити опівдні у дзвін. Але солдати нічого не знали про Лукаса, ані про його обов’язковість — вони подумали, що то сигнал для терористів напасти на них згори, і пішли в атаку на групу будинків, немов це фортеця, яку треба взяти приступом.

Вони відчиняли двері ногами, вигавкували свої накази так, ніби війна ще не скінчилася, й італійці та нацисти далі були союзниками, стріляли в курей, що метушилися біля їхніх чобіт, перетворюючи їх на нерухомі купки крові та брудного пір’я. Вигнали з домів усіх — чоловіків, жінок, старих і дітей. У світлицю, де сиділа і пряла стара глуха жінка, замкнувшись в особистій тиші, яка оточувала її вже десятиліттями, ввірвався солдат. То був хлопець з Нішемі, провінція Кальтанісетта, призваний всього два місяці тому. Він мав вісімнадцять років і держав у руці штурмову гвинтівку, якою ледве вмів орудувати. Побачивши цю бабусю, яка нерухомо сиділа посеред криків та пострілів, він подумав, що вона щось приховує. І вистрілив їй в лице. Куля не влучила і застрягла в стіні, облицьованій сосновою деревиною, якраз біля сивої коси, що огортала голову старої — немов ще один сучок у цьому старому дереві. Тільки тепер жінка підвела голову.

Ще двоє солдатів увірвалися в дім батьків Лені. Побачивши їх, Уллі бігом метнувся кухнею і занурився обличчям між ніг матері: можливо, якщо він не бачитиме цього незрозумілого страхіття, воно зникне. Лені опустила сковороду, на якій збиралася топити масло, повернувши її боком і заслонивши, мов щитом, йому голову. Один з солдатів став біля дверей; другий підійшов до ліжечка в кутку, націлився автоматом в голову малого Зіґі, який спав, і загорлав до Лені, щоб вона сказала, де її чоловік, інакше він стрілятиме.

Лені не знала, де Петер. Вона не знала, куди він ходить, що робить і навіщо. Вона цього ніколи не знала і ніколи не питала. Вона навіть не була певна, що той чоловік, який крадькома заліз і виліз з її ліжка посеред ночі кілька годин тому, був тим самим, кому вона колись дуже давно обіцяла вірність перед Богом. Вже місяцями вона не бачила обличчя свого чоловіка у світлі сонця. Вона знала тільки те, що голову одного її сина притискала їй до стегна пательня, яка правила за щит, а голова другого сина, ніжна, яка пахла сном, була під прицілом рушниці в протилежному кутку кухні. їй здалося, що голови її дітей віддалені одна від одної більше, ніж два континенти; а між ними, мов океан, простягалося її материнське безсилля.

Лені та солдат стояли і дивилися мовчки одне на одного, немов шукаючи відповіді, якої жоден з них не знав. Через якийсь час солдат (двадцяти років, уродженець Бук’яніко у провінції К’єті, освіта — початкова школа) зморщив лоба, примруживши очі, немов порошинка впала йому в око, а він не може потерти його, бо руки зайняті. І опустив гвинтівку.

Усіх чоловіків і кількох жінок зібрали докупи й одяг-ли на них наручники. Отак зв’язаних їх повели до потоку за будинками. Серед них був також Зепп Швінґсгекль зі старшими дітьми. Його жінка Марія у момент вторгнення стояла перед оборогом, тримаючи на руках Еву. Вона ледве встигла поставити її на землю, перед тим як їй на зап’ястях застібнули наручники і вивели. Ева залишилася сидіти поміж квітів ромашки, спершись об землю рученятами з розчепіреними пальцями. Як не дивно, ковані підошви чобіт не наступили їй на пальці, розжарені цівки автоматів не спалили їй лиця. До неї підбігла Руті — немов їй ціле життя судилося рятувати Еву. Вона сперла її собі на виставлене вперед ліве стегно, як це роблять матері, щоб мати вільну праву руку, і застигла там, поміж курячого пір’я і біганини солдатів, охоплена непевністю і страхом.

Один з них (уродженець Аччеттури, провінція Мате-ра, вісімнадцяти років, освіта — третій клас початкової школи), з вуграстими щоками і чолом, з оксамитовим пушком, який ледь торкнувся його верхньої губи, почав стріляти у перетин двох балок, які підтримували дах оборогу. При кожному пострілі Ева витріщала очі. Вона дивилася, як гільзи відскакують і падають на землю, мов збожеволілі комахи, як хмарка диму огортає цівку, немов пара з каструлі, яку поставили стигнути. Бах!, казав ВМ59, а Евині очі ставали, мов два сині ґудзики. Бах! і Еві забивало подих. Бах-бах!

Чоловіків примусили стояти на березі потоку протягом багатьох годин. Солдати стріляли у стіни домів, кидали гранати в обороги, цупили шпондер, сир, хліб і пиво. Четверо вже п’яних альпійців взяли попід руки Елоїзу, старшу сестру Руті, і потягли за гноївню. Вони вже кинули її на землю, коли підполковник наказав їм відпустити її. Дівчина, плачучи, хотіла було побігти до будинку, але її завернули і відвели до гурту зв’язаних людей біля потоку. Коли сонце почало сідати, вони ще стояли там, підтримуючи одне одного, щоб не зомліти.

Підполковникові карабінерів не подобалося те, що діялося. Не такою уявляв він собі боротьбу з тероризмом.

У цьому сільці, яке у золотистому вересневому сонці здавалося просто ідилічним, він тепер керував операцією, абсолютно провальною з тактичного погляду — це міг би зрозуміти навіть першокурсник Військової академії. Вона була безглуздою і в розумінні оперативних розпоряджень, і в плані засобів: нехай би хтось пояснив йому, що робить тут, під час полювання на терористів, які шмигають туди-сюди контрабандистськими стежками між Австрією та Італією, танк М47, ця безнадійна купа гусениць і сталі, яка після години ходу зупиняється навіть на рівнині, а що вже казати про тутешню місцевість.

Йому навіть не дозволили вибрати людей, якими він тепер командував. Ба, навіть здавалося, що загони ці навмисне сформовані так, щоб вони були якомога менш ефективними: призовники, які тільки того й вміють, що обпікати собі пальці об цівку своїх ВМ59, люди, яким дали до рук беретти без жодної підготовки... йому залишалося тільки заплющити очі й не думати, що вони можуть натворити з цією зброєю в руках.

Але найбільше турбували підполковника деякі підофіцери, люди, які вели дивні розмови і хизувалися аж надто глибокими історичними знаннями про фашизм, а то й ностальгією за тими часами. Якийсь час до того, коли він був ще в Римі, генерал-командувач корпусу Де Лоренцо особисто дав підполковникові несподіваний наказ: він повинен оцінити здатність своїх людей стріляти у цивільних і скласти особливий список імен тих, хто заявив, що готовий це робити. Підполковник не міг не підпорядкуватися, але в найкращій військовій традиції пасивного опору нерозумним наказам він вагався, ухилявся, тягнув час, чекаючи, що буде далі. Аж поки його не послали командувати цим моторизованим батальйоном в Альто-Адідже, і про списки охочих, як їх назвав Де Лоренцо, більш ніхто йому не згадував. А тепер, бачачи, як ці підофіцери поруч з ним навіть пальцем не кивнули, щоб зупинити своїх людей, які грабували, напивалися і стріляли навмання, підполковник запитував себе, чи цей нелюдський відбір не зробив уже хтось інший.

Приміром, якщо взяти фельдфебеля Скану, довіреного підофіцера, якого він поважав — підполковник дістав виразний наказ не брати його на операцію. Немов людяність, яка проступала крізь офіційний жаргон у рапорті, що його Скану склав про житлові умови Губера Германа, батька розшукуваного Губера Петера, викликала незадоволення. Підполковник починав замислюватись над тим, чи, може, хтось зумисне хотів держати подалі від оперативних завдань усіх тих, хто може створити міст порозуміння між збройними силами, розквартированими в Альто-Адідже, та його жителями. Хтось, хто сидів за письмовим столом у Больцано, або ж навіть у Римі, і хто був зацікавлений у тому, щоб роздмухувати вогонь на цій і так уже гарячій землі, а не в тому, щоб пом’якшувати тон і вгамовувати насильство. Хтось, хто хотів, щоб становище погіршилося. То не була певність, а лиш відчуття, якого він не міг звірити, а тим паче, довести нікому. Але якщо це була така стратегія, то яка могла бути її причина? Кому було вигідно розбурхувати насильство, а не вгамовувати його? Підполковник просто не міг цього зрозуміти, лиш відчував, що він багато, надто багато чого не знає. Він ще досі пам’ятав клубок у горлі в той урочистий момент, коли він присягав на вірність республіці та конституції, тому думка ця йому не подобалася. Не подобалася зовсім.

Саме в ту мить у небі, лазуровому через високий, майже осінній тиск, з’явився гелікоптер.

Скуйовдивши обертанням своїх лопатей верхівки ялин, траву і вилоги піджаків, він приземлився на луці. З нього вийшов полковник альпійських стрільців. Він заговорив швидко й уривчасто, не дивлячись підполковникові у вічі.

— Скільки є затриманих? — спитав він.

— П’ятнадцять.

— Добре. Постав їх до стіни і розстріляй.

Підполковник втупився поглядом в офіцера. Гуркіт гелікоптера заклав йому вуха, він, напевно, погано почув.

— Що, вибач?

— Постав їх до стіни, — просичав полковник. — Усіх.

Підполковник не ворухнувся. Він заговорив тихо,

ввічливим тоном.

— я тут для того, щоб запобігати злочинам, здійснювати арешти. Я не вбивця.

Полковник загорлав.

— Маєш їх розстріляти, зрозуміло? А потім спалити село. Зрівняти з землею!

Підполковник усвідомив, що голодний. Точніше, шлунок йому зсудомило, і це нагадало йому, що він не їв уже багато годин. Він відчув, як у нього всередині вибухнула злість голодної людини, і теж почав горлати.

— Ти божевільний!

— Це наказ!

— Це божевільний наказ!

— Я донесу на тебе за несубординацію, якщо не підкоришся!

— Ми не нацисти!

До них підійшли солдати усіх звань, альпійці та карабінери. Навіть найстарші з них ніколи не бачили, щоб двоє офіцерів так кричали один на одного перед рядовим складом. Не одному з них відвисла щелепа, а інші стояли, роззявивши роти і геть забувшись. Підполковник взяв полковника під руку, потяг до гелікоптера і заштовхав всередину. Немов наплічник або ящик з боєприпасами.

— Забери його геть, — сказав він пілотові, і то був не так наказ, як прохання.

Капітан-пілот мовчки стежив за сценою, не виходячи з кабіни. Йому щелепа не відвисла — навпаки, він так стиснув губи, що видніла тільки фіолетова лінія посередині його обличчя. Він запустив двигуна, уникаючи зустрітися поглядом з підполковником, немов їх пов’язувало між собою щось ганебне. Ротор почав крутити повітря, усі солдати піднесли руки до голови, щоб не злетіли кашкети, дехто згадав, що треба закрити рота.

Гелікоптер піднявся у повітря, металевий і звіроподібний, немов середньовічна воєнна фантазія. Підполковник спостерігав, як той віддаляється, зменшується і зникає з неба, яке почало вкриватися рожевими прожилками. Він відчув, як на нього насуває тепла хвиля вдячності до того капітана-пілота, який ризикував щонайменше дістати догану, а він навіть не знав його імені. І його обличчя теж він уже забув.

Наслідки військової операції, що відбулася того золотистого вересневого дня 1964 року, були численні й дуже різні.

Під час операції не було арештовано жодного терориста. Усіх затриманих випустили за кілька днів з огляду на доведену непричетність до недавніх замахів із застосуванням динаміту. Лише одного старого і тугого на вухо чоловіка, який не зміг порозумітися з допитувачами, доправили у Венецію, де його держали у в’язниці майже три місяці, аж до грудня.

У Зігі назавше лишився знак від цівки рушниці, яка цілилася йому, немовляті, в голову; вирісши, він став запальним, екзальтованим шанувальником Андреаса Гофера і записався до шютцен. Принаймні такою була версія Уллі щоразу, коли він намагався пояснити собі причину того, що брат його став людиною обмеженою, гомофобом і расистом. Проте це пояснення не брало до уваги того факту, що якщо того дня хтось і зазнав травми, то це хіба що Уллі та його мати — Зігі весь той час спав.

Карабінер допоміжних військ з Нішемі, закінчивши військову службу, однієї ночі вдома знов пережив уві сні той момент, коли він стріляв у глуху бабусю. Але цього разу, після того як він натис на гачок, обличчя старої розсипалося перед ним, вибухнувши вогнем, кров’ю і жахом. Наступного ранку хлопець той побіг до церкви Святої Марії Провідниці і з запалом простерся в ногах Мадонни, яка дарувала йому найціннішу ласку — промах при стрільбі.

Італійські газети не повідомляли про облаву, про це написали тільки місцеві німецькомовні газети, яких відтак звинуватили в антидержавній пропаганді. Один депутат провінційної ради почав збирати свідчення мешканців селища — він хотів вмістити їх у доповідну записку на підтримку парламентського запиту з боку Південнотірольської народної партії. Він саме працював над нею, коли, через кілька тижнів після цих подій, загинув за неясних обставин, займаючись альпінізмом. Казали навіть, що трос, яким він був прив’язаний, перерізали. Залишається той факт, що парламентський запит в Палаті депутатів 25 вересня 1964 року був внесений без документальних підтверджень, бо член ради не встиг їх зібрати. Тому будь-які згадки про зловживання з боку італійських Збройних сил депутат Аль-міранте зміг безперешкодно назвати пропагандою «ав-строфілів». Так він називав німецькомовних південних тірольців у всіх своїх офіційних виступах.

Повернувшись на базу, підполковник відразу зателефонував генералові Де Лоренцо, командувачу корпусу карабінерів. І повідомив його про божевільні накази, які він отримав, і про свою очевидну відмову виконувати їх.

— Так, мені вже повідомили, що ви не захотіли вступати в бій, — відповів генерал.

У підполковника аж волосся на передпліччях ди-бом стало, немов він побачив якусь незрозумілу і темну з’яву.

Того самого вечора йому прийшла термінова депеша, яка звільняла його з посади в Альто-Адідже і наказувала не пізніше, ніж за двадцять чотири години, зайняти пост заступника командира Легіону в Удіне. Як вимагає звичай при кожній зміні місця призначення, зверхники дали йому характеристику, оцінку його якостей для підвищення у званні. З самого початку своєї військової кар’єри він завжди отримував найвищу оцінку — «відмінно», а тепер йому дали всього лиш «в межах середнього». Це назавжди позначилося на його кар’єрі.

Кілометри 715-850

Потяг Рим — Реджо-Калабрія вирушає за розкладом, об одинадцятій двадцять вісім. На моє щастя, це не один з тих потягів Євростар, схожих на туристичний автобус, де галасує, їсть, а насамперед телефонує сотня людей, змушених годинами перебувати в єдиному просторі. Це добрий старий поїзд довгого слідування з шестимісними купе, в яких, якщо ніхто не сидить перед тобою, можна розкласти сидіння і лягти, а якщо ще затягнеш штори, то ніхто тобі не заважатиме. Чому тепер таких не роблять?

Моїми супутницями в купе є дві двадцятирічні американки, одна з надмірною вагою, друга — з недостатньою, обидві в джинсах і футболках, вигляд у них скромний, волосся не надто чисте, гігантські наплічники — у найкращих традиціях подорожей з безплатними квитками «Інтеррейл». Наплічник огряднішої дівчини особливо зашморганий. На ньому — написи фломастером і пришиті герби міст та країн, але щось тут не сходиться — дати коливаються від 1993 до 1999 року, коли ця дівчина щонайбільше ходила в початкову школу. Може, це старший брат віддав їй свій легендарний наплічник, з яким блукав світом у свій вільний рік після закінчення школи і перед вступом до університету? Вона й не подумала випрати його, але додала, як щось своє особисте, рожевого плюшевого ведмедика, прив’я-заного до замка-блискавки головою вниз, який мака-брично гойдається, мов повішеник.

А лінію плечей другої дівчини утворюють гострі, нездорові кути, а ноги її схожі на тонкі палички, огорнуті джинсами. Та попри худорбу, груди в неї величезні. Вони схожі на два м’ячі, причеплені до стовпа, і може це й справді так — я маю на увазі, що вони причеплені.

Огрядна дівчина піднімає наплічники і кладе їх на полицю, заповнюючи своїм безрозмірним задом весь простір між сидіннями. Вона важко дихає, пирхає, піднімається навшпиньки, витягає вгору руки, а під пахвами у неї розпливаються два темні півмісяці поту, футболка вилазить з джинсів із заниженою талією, оголюючи товсті боки з пругами від пояса — усе це зовсім не спонукає худу підвестися й допомогти їй. Вона обмежується тим, що відчужено спостерігає за подругою, немов терпляче чекаючи, дасть собі та раду чи ні. Підводжусь, щоб допомогти, але не можу, бо товста дівчина стоїть між мною та наплічником (своєї подруги), який вона саме піднімає. Я сідаю знов, трохи розгубившись від того, що вона не прийняла моєї допомоги. Але за мить я розумію, в чому річ: вона просто не зауважила цього мого приязного жесту. Мабуть, вона просто до такого не звикла.

Тільки-но виїхавши з Терміні, ми вже їдемо повз дивовижний краєвид — поля з руїнами римських акведуків. Якби це було в будь-якій іншій частині світу, сюди б спеціально приїздили, щоб подивитися на нього. Але ми в Італії, і на ці монументальні рештки доцільності, краси і тривкості ніхто вже не звертає уваги. Навіть мої товаришки по купе — хоча, правду кажучи, саме їм, туристкам, годилося б розглядати цю панораму! Обидві з айподами, у навушниках, занурились у читання книжок кишенькового формату. Мені хочеться сказати: мерщій! Підніміть очі! Не пропустіть! Ці акведуки — одне з чудес світу! А їм байдуже. Ба навіть гірше — коли вони зрідка підводять очі, ми саме проїжджаємо повз автозлом, і видно тільки банальний занепад міських околиць. Одна відразу знов занурюється в читання, а друга, немов навмисне, опускає погляд за мить до того, як хаос Риму знов поступається місцем полям, на яких виділяються фрагменти акведука, зграбні й таємничі. Повсюди на землі лежать вівці — сонні, нерухомі, знесилені Великодніми святами. Це, мабуть, матері тих ягнят, яких римляни їстимуть нині на обід. Може, вони тужать за своїми дітьми, але не вміють цього сказати. Це немов акварель, яку написав мандрівник під час «Ґранд-Туру», з назвою: Сумні вівці під античними руїнами.

- Hallo! Hallo!

Чоловічий голос з сусіднього купе з характерним акцентом — індієць. Після короткої паузи — жіночий голос. Звучить густо, у тембрі вчувається плоть і земля, по якій ступають босоніж — хоч цілком зрозуміло, що індійка в Італії носить взуття. А сарі? Хто його зна. Ось і ще одна перевага вагонів з окремими купе: чуючи голоси сусідів, можеш уявляти собі їхній вигляд. Повідомляє вона приблизно те ж саме:

- Hallo! Hallo, hallo! Ok, ok.

Там є ще немовля, яке іноді півголосом пхикає, але його відразу втихомирюють. Йому дають грудь, пляшечку, а чи може якийсь дорослий забавляє його, кривлячи смішні міни?

Праворуч від поїзда простяглися Понтійські поля, такі пласкі, якими можуть бути тільки осушені болота.

Низка засаджених земельних ділянок, на краях — високі стоси пластикових ящиків: в одному стосі — тільки сині, на сусідньому полі — купа жовтих, потім тільки червоні або зелені. Схожі на блоки Лего, що їх знуджена дитина розклала за кольорами. Вони чекають на наступний робочий день, щоб наповнитись городиною. Земля тут кольору кров’янки, хочеться торкнутися її руками і понюхати, вже здалеку зрозуміло, що вона дуже родюча, не те, що сірі грунти моєї долини, де ледве росте картопля. У далині — елегантна лінія морських сосон, а ще далі, немов це лиш відблиск, який змішується зі світлом неба, вперше показується море.

Натомість ліворуч від поїзда біжить цілком інший світ — розташовані природними східцями посушливі, голі, подекуди вкриті середземноморським чагарником пагорби, населені тільки козами. Невисокі мури сухої кладки оточують мізерні ділянки, на яких ростуть хирляві оливкові дерева, подекуди видно залишки домів, збудованих з того ж каменю, що й мури, а зрештою саме з них складається і сам пагорб: камінь на камені й усередині камінь — така непривітна ця земля і такий великий контраст з родючою рівниною, яка лежить напроти. Вряди-годи ланцюг карстових пагорбів розривається, і позаду видно високі гори, ще похмуріші й невтішніші, огорнені хмарами, без жодного сліду людського житла. Ми ще майже біля брами Риму, але здається, ніби ми зазираємо всередину черева Італії, суворої землі вовків і розбійників.

Відтак потяг входить у тунель, темний і дуже довгий, і не видно більше нічого.

Веслі, єдиний щасливець, якого я будь-коли звала чоловіком, хоч тільки два тижні, завжди твердив, що

КОЛИ він перший раз мене побачив, увагу його привернуло те, як я дивилася на краєвид. Може це й правда. Хоча, слід сказати, того дня я була на пляжі у Шрі-Лан-ці посеред дюжини жінок у сарі, серед яких була єдиною блондинкою, єдиною з синіми очима і єдиною зростом майже метр вісімдесят. До того ж, єдиною в бікіні. Мені було двадцять два роки, то була перша екзотична відпустка, яку я могла собі дозволити завдяки заробленим грошам.

Проте він. Веслі, мав рацію — я справді звертаю увагу на краєвиди.

Через кілька годин після знайомства ми вже вечеряли разом, і то був саме один з тих тропічних вечорів, які немов створені для того, щоб двоє західних людей чимшвидше опинилися разом в ліжку: омар з карі, який подала нам граціозна жінка, загорнена у шовк, стародавній крик далекого павича, чорні хвилі Індійського океану, освітлені фосфоресцентним планктоном, обмін дитячими спогадами. Я розповіла Веслі про те, як ми з Уллі ходили кричати до каменюк на зсуві, який кілька років до того зруйнував схил гори, під якою ми жили. Розставивши широко ноги, ми стриміли на краю новоутвореного яру, там, де повінь відкусила клапоть луки, мов шматок пампушка, і кричали до купи валунів під нами. Скелі відповідали голосами, схожими на наші, але не такими самими, немов гора використала наші слова, щоб виразити щось інше. Але що? Веслі глянув на мене з виразом обличчя шукача золота, коли йому в ситі нарешті з’явився самородок.

— Ти! Романтична душа! — вигукнув він. Він був assistant professor^' англійської літератури в університеті штату Індіана і говорив так, як англійські поети, про

ЯКИХ він писав праці з такими назвами, як Divine Manure: the Myth of Gea as Nostalgia in the Selfconscious Narrative of Modem Intellecf^ — те, що хтось пише монографії про «Божественниіі Гній», належить до багатьох речей, яких я не знала, поки не познайомилась з Веслі.

Романтичною душею, пояснив мені Веслі, є та, яка переконана, що краєвиди можуть щось їй сказати; що вони завжди спроможні відкрити щось, чого людські істоти, які населяють їх, не знають або забули або вважають неважливим; що географія насправді є книгою, написаною невідомою нам мовою, але значення її колись, можливо, буде нам об’явлене.

— Call the world, if you please, «the vale of Soul-making». Then you will find out the use of the world, Кітс.

Я відвела очі від омара і глянула на хвилі. Хтозна, що б сказав Кітс про цей фосфоресцентний планктон — він здавався поетичним і неприродним, мов ті нічнич-ки-зірки, що розганяють темряву в дитячій кімнаті.

Насправді, звертаючись до краєвиду, щоб одержати його анімістичне одкровення, ми з Уллі вигукували здебільшого образи на адресу наших ворогів:

— Di Greti hot dreckige Untohosn!

— Do Sigi isch an Orschloch!

— Do Pato Christian figgt mit di Kia, und mit di Hennen aa!

I скелі підтверджували нам, що наша лють, наша зневага були справедливими і слушними:

У Треті брудні труси (Untohosn... hosn... hosn...).

Зігі — задниця (Orschloch... schloch... loch...).

’^Божественний гній: міф про Гею як ностальгія в автореферен-ційному наративі сучасного інтелекту (англ.).

Отець Крістіан трахає корів (mit di Кіа... Кіа...) і курей теж (Hennen аа!).

Але цього Веслі я не розповідала.

Тієї ночі Веслі прийшов у моє бунгало на пляжі й залишився там на три дні. У сексі він зовсім не був такий романтичний, як його поети. У нього було тіло щирого американця, який займається спортом ще з дитсадка: довге, пружне, вкрите тонким білявим волоссям, без краплі жиру попри понад сорокарічний вік. З ефективністю спортсмена він домагався строго еквівалентних оргазмів для мене і для себе самого. Якщо я переймала ініціативу, даючи задоволення йому, він був вдячний, але відразу по тому відплачував тим самим, немов для нього було дуже важливо, щоб був строгий баланс між дебетом і кредитом. Така-от бухгалтерська сексуальність, одне слово, але у двадцять два роки в такі тонкощі не вдаються. Принаймні я не вдавалась.

Вранці третього дня я пішла скупатися на самоті в океані, коли Веслі ще спав. Повернувшись в бунгало, я розбудила його, вкривши своїм ще мокрим тілом.

— Я знаю, Ево, чому ти так мало спиш, — сказав він мені. — Не хочеш пропустити таємниць, які архангел Михаїл звіряє Адамові.

-Що?

— Мілтон, «Втрачений Рай», одинадцята книга.

Я, мабуть, глянула на нього з виразом обличчя шукача золота, коли йому в ситі нарешті з’явився кубик Рубика.

Він погладив мене по ще вологих і солоних стегнах з терплячістю професора, який кожен Божий день мусить пояснювати щось безграмотним студенткам в бікіні — зрештою, хтось же мусить це робити.

— У передостанній книзі шедевру Мілтона архангел Михаїл розмовляє з Адамом. Він показує йому майбутнє: Каїна та Авеля, знищення Соломонового храму, Чін-гісхана, російського царя, Монтесуму...

— Який стосунок має Адам до Монтесуми?

— Ніякого. Архангел Михаїл відкриває Адамові майбутню історію людини. Тому Єві він дає снодійне — вона не повинна цього чути, бо вона жінка. Тож поки Адам дізнається про таємниці майбуття, Єва спить.

Він запхав мені руку під купальник. — Ти теж жінка... — він почав рухати пальцями, — ... але ти не спиш, а слухаєш.

Рідке тепло почало ширитися мені між ногами. — Мені не цікаво знати майбутнє, — сказала я. — Це бажання чоловіків.

— Але видно, що ти все ж хочеш почути їхні таємниці. Тому не хочеш спати.

У тому, що говорив Веслі, було щось, що звучало правдиво, але я не знала, що саме. А тим часом його пальці знайшли моє осереддя, і думати я більше не могла.

Ми одружилися через кілька днів у Ріно, штат Не-вада. Я поміняла квиток на рейс Коломбо-Франкфурт на літак до Лос-Анджелеса. Своїй матері я надіслала телеграму: І gea heiratn, їду одружуватись.

Marriage license ojfice^^ в Ріно зобов’язується перед своїми клієнтами видати дозвіл на одруження максимально за десять хвилин. Нам його видали за вісім. Службовець з віспуватою шкірою та орлиним носом корінного американця спитав наші імена, прізвище, сімейний стан, місце проживання матері (але не батька, на моє щастя) і п’ятдесят доларів готівкою — ця контора, мабуть, є останнім місцем в США, де не приймають кредитних карток.

Тоді ми пішли в офіс Commissioner for marriage^'', за пів кілометра звідти. То була кімната, вкрита рожево-по-маранчевим паласом. Перед дерев’яним столом стояла літня кольорова жінка з товстими ногами, стягнутими противарикозними панчохами. Саме юна нас одружила. Нашим свідком був прибиральник-мексиканець, мій одноліток. Його верхня губа була схожа на барокову волюту колоніальної церкви, а очі були очима малої дівчинки. Він тільки-но отримав за допомогою лотереї «зелену карту», тож радість, з якою він поставив свій підпис внизу свідоцтва про одруження, була дуже щира.

Вийшовши звідти. Веслі запропонував мені відсвяткувати нашу першу шлюбну ніч з Джоан та Еліотом, парою його друзів, які жили на берегах озера Тахо. Він весело сказав мені, що нарешті він, як одружений чоловік, зможе зайнятися сексом з Джоан — адже тепер він має змогу запропонувати її чоловікові мене.

Нема що казати, бездоганна бухгалтерія.

Я згадала те, що було написано на обкладинці його книжки про божественний гній:

Веслі Мурно, перед тим, як стати асоційованим професором в університеті Індіани, був шевцем, членом молодіжних банд, бой-скаутом, мийником посуду, кеді, гробарем, полірувальником трун, замішувачем гамбургерів, робітником-машинобу-дівником, помічником сантехніка, «піддослідним кроликом»-охотником у медичних експериментах, лабораторним асистентом, який чистив зуби хом’якам, органістом баптистської церкви, автором діалогів для мильних опер, приватним вихователем підлітків з заможних сімей, перекладачем,

водієм вантажівки.

Колекціонує марки.

Тільки тоді я усвідомила, що оце «колекціонує марки» мало б правити мені за застереження. — Зупини, — сказала я ііому і виііщла з авто.

Нащ щлюб тривав два тижні через тоіі простиіі факт, що тільки через два тижні ми опинилися разом у такій самій кімнаті, тобто в офісі Commissioner for divorce^\ Вона була така сама, як та, але палас там був сіро-зелений, адже й справді ці кольори краще, ніж ро-жево-помаранчеві, пасували до невдалого щлюбу. Два тижні між одруженням і розлученням я провела в товаристві того прибиральника-мексиканця і водночас нашого свідка, який розділив зі мною свою радість з приводу одержання «зеленої карти». Що ж робив Веслі, не знаю. Ми без образ підписали документ, який назавжди розділяв наші долі, вийшли з тієї сіро-зеленої кімнати, засліплені голим світлом пустелі, і більш не зустрічалися.

Від часу тієї моєї короткої і єдиної дегустації легендарного статусу одруженої жінки минуло понад двадцять років. Але тепер, коли мені випадає продовжувати термін дії посвідчення особи, у рядку «цивільний стан» я можу написати «розлучена». А не «незаміжня», як довелося, натомість, ціле життя писати моїй матері.

— Хтозна, що б сказав на це Віто, — прокоментував Уллі, коли я розповіла йому про своє блискавичне одруження.

’’Реєстратор розлучень (англ.).

Ясна річ, питання це абсурдне, на нього ніколи не було відповіді. Але тепер постає інше питання — шо скаже Віто, коли мене побачить? Він, звісно, спитає, чи я одружена, чи маю дітей. Розповісти йому про Веслі? Навряд чи варто, але не через сором, а тому що в нас не буде зайвого часу, щоб витрачати на неважливі речі. А про Карло, який не розповідає про свою дружину та дітей, а я про них не питаю? Чи я б розповіла йому про це, якби Віто був моїм батьком? Якби Віто справді був моїм батьком, чи жила б я таким життям?

Відчуваю, як клубок підходить мені до горла. Краще знову взятися розглядати пейзажі за вікном.

Після Монте-Сан-Б’яджо гори ліворуч від потяга мають трикутні маківки, майже чисто геометричні форми без жодної людської споруди, з боку моря, натомість, на рівнині знову тягнуться теплиці. Вікна з правого і лівого боку й далі немов відкриваються у два протилежні світи, дуже далекі один від одного.

Худа американка, об’єм талії якої тонший, ніж об’єм одного стегна її подруги, простягає їй тістечко. Вона робить це жестом дресирувальника — тримає його перед нею, але на віддалі, дражнячись, вимагаючи послуху. Вираз обличчя товстої дівчини свідчить, що вона готова на будь-що, аби лиш дістати тістечко; вираз обличчя худої свідчить про те, що вона це знає. Тільки через деякий час, владно усміхаючись, вона дає його їй. Та поспіхом хапає його, відриваючи погляд від тієї, яка є водночас причиною і свідком її приниження, і, жуючи, знов заглиблюється в книжку. Назва написана рельєфними нерозбірливими золотистими літерами, мені вдається прочитати тільки підзаголовок: А true story^^. Уявляю собі історію

^Правдива історія (англ.).

стражденного життя, включно з важким дитинством, зазнаною наругою і повчальним визволенням в кінці.

І ось, після ще одного тунелю, нарешті море. Близьке, безмежне, світляне, сонячне, а насамперед відкрите, після тісняви тих шерехатих гір. У теплому квітневому сонці його пожвавлюють серфінгісти, правильні лінії плантацій молюсків, люди, які святкують Великдень першим виходом на пляж. На станції Фор-мія, що трохи височить над містечком, відкривається такий широкий краєвид на затоку, що аж рота роззявляєш. Але навіть тепер, коли у вікно вливається радісне світло Середземномор’я, коли просто в обличчя тобі кидається барвиста життєрадісність агав, бугенвілей, плюмбаго, лимонів, бузків, гліциній, жасминів та олеандрів, коли море мерехтить, ніби осяйна упаковка, в яку, мов подарунок, загорнена Італія — навіть тепер дівчата не піднімають очей від своїх бестселерів. Така пишнота — і все даремно. Я відчуваю те саме розчарування, що й горда господиня дому, чиї неуважні гості не зауважують краси її помешкання.

Господиня дому?

Раптом насувається простий силогізм: Альто-Адідже — це моя Гаймат -Альто-Адідже в Італії -отже,

Італія — це моя...

Як буде Heimat італійською? З Італією слово це ніяк не пов’язане, в ньому занадто вчувається хліб з кмином, тепла штубе у холодну пору, Adventskalender^. Італійське слово patria теж не підходить, воно наводить на думку про гранітні пам’ятники, накреслені неуважними чиновниками лінії кордону, абияк споряджених юнаків, яких посилають на смерть літні генерали. Може, Рае5е? Так, це саме воно:

Італія — це моя Країна.

Я ніколи раніше цього собі не говорила. Але, може, невипадково я усвідомлюю це тепер, коли їду крізь цю довжелезну, чудову, розтерзану, заквітчану Італію, де повно пам’ятників та незаконних забудов, щоб відвідати єдиного чоловіка, який будь-коли давав мені відчуття дому. До того, хто не був моїм батьком, але майже ним став.

До Віто.

1965-1967

Питали завжди те саме.

«Fo wem isch de letze?», чия це дівчинка?

Це могло бути на весіллі сина двоюрідної бабусі. Або ж на хрестинах онука, де Paté^^ та Patin були вбрані найелегантніше від усіх, адже то був їхній день. Або ж на спільному першому причасті братів і сестер у перших, других і третіх, яким сповнювалось дванадцять років у той сам рік, і які того ранку всі діставали святі дари з рук священика, один за одним, мов курчата на птахофабриці. В результаті щоразу сходилася ціла юрма людей в святковому одязі — жінки були у дірндлях, але чоловіки були в піджаках та краватках, щоб не здаватись старомодними, понад сотня людей різного віку, що зібрались на майданчику між оборогом та домом Швінгсгеклів на святкування, які відбувались після релігійної церемонії. Кожен був пов’язаний з більшістю інших присутніх кровними або родинними зв’язками — усі доводились один одному онуками, тітками, дядьками, дідусями, бабусями, братами, сестрами, дітьми, кузенами, правнуками, шуринами, зятями, свекрами та невістками, зв’язки між ними, немов невидимі нитки, утворювали цілу розлогу ковдру належності, яка, можливо, була дещо потерта там, де двоє братів не розмовляли один з одним чи свекруха та невістка ставилися одна до одної з відвертою

’^Хрещений батько (нім.).

неприязню, але яка покривала всіх і нікого не оминала. Нікого, крім Еви.

Ева плавала у цьому морі людей, мов маленький розгублений буйок — вона єдина не мала серед них родичів, хоч Зепп з жінкою завжди ставилися до неї, як до своєї. Тринадцять вагітностей згладили обриси тіла Марії, позбавивши його виразної форми. Колір її очей теж був невиразний, але вони ще були гострі й світляні, немов діаманти брошки у формі павича, яку вона чіпляла собі на дірндль по святах. Вона, як і фрау Маєр, обгортала собі косу навколо голови, але якщо коса власниці готелю була плодом турботи про досконалість, у Марії вона виглядала природно, неминуче і закономірно, як колос ячменю, дерево або картоплина. Руки її були такі шорсткі, що коли вони стискали м’які, опецькуваті Евині пальці, то мало не дряпали їх, але також передавали їй той спокій, який майже гасив будь-яку тривогу. Неясно, як вдавалося Марії, маючи тринадцятьох ще живих дітей і десятки онуків, знаходити час прогулюватись за руку з дівчинкою, яка навіть не належала до її роду. Але релігія навчила її, що любов, яку можна відчувати до ближнього, не має меж, а вона, як і Зепп, була дуже віруюча.

Та раніше чи пізніше завше знаходився якийсь далекий родич, що прийшов з іншої долини, напівглуха тітка чи мати молодої дружини, що недавно прийшла в сім’ю, які питали, чия це дівчинка.

— Fo wem isch de letze?

Марія, Зепп, Елоіза, Руті пробували пояснити.

— Губерів, але не тих, що живуть тут нагорі, а тих з Шанхаю, їхня донька Ґерда потрапила в біду і...

Але цікаві питали не про історію Еви з їі складними нюансами — незаміжня мати, дядько-терорист, дідусь, який морозить усіх самим тільки своїм поглядом. їм треба було знати, як можна безпечно зашити дірку в цій спільній тканині належності. Таких великодушних людей, як Зепп чи Марія, які вміють не зважати на вистріпані нитки і протерті місця, небагато. Тож у загальний вжиток поступово ввійшла інша відповідь:

— Fo wem isch de letze?

— Fo niamandn.

Чия це дівчинка?

Нічия.

Аж до тринадцяти років, коли вона вступила до ліцею в Больцано й оселилася в гуртожитку, протягом десяти місяців готельного літнього і зимового сезону Ева жила з Марією, Зеппом, Руті та цілою родиною Швінгсгеклів. У листопаді й відразу після Великодня, зі стрімкого схилу, на якому стояло обійстя, Ева починала вдивлятися в автомобілі, які, мов працьовиті мурашки, бігли по провінційній дорозі вздовж річки. Ще змалечку вона зрозуміла, що її радість прибуває синім автобусом з жовтими літерами. Вона швидко навчилася відрізняти його від інших транспортних засобів — ав-тівок, вантажівок, тракторів, туристичних автобусів, фургонів. Коли на повороті в глибині долини виринав автобус з Больцано, серце стрибало їй у грудях, мов цвіркун у клітці. Вона бралася стежити за ним поглядом, коли він повертав на роздоріжжі, їхав звивинами дороги, зникав на якийсь час посеред ялин, знов з’являвся і зупинявся, пирхаючи, на майданчику перед невеличкою церковцею.

Тоді Ева облишала руку Марії, ігри з Уллі, злізала з колін Руті, вона б покинула й саму себе, щоб швидше бігти, і ніколи не зашпортувалась по дорозі, щоб не марнувати дурно часу на те, аби підвестися. Але не один день бігла вона даремно — двері автобуса відчинялися, мов обіцянка, але сходили з них якісь не ті люди, які не були її матір’ю. А потім впродовж усіх цих років, щоразу, восени і навесні, в Евиних грудях вже починала рости розпачлива порожнеча, сірість, яка гасила думки — аж ось на сходинках дверей автобуса з’являлися довгі ноги, таке знайоме обличчя, яке все ще вражало красою, сильні руки, які піднімали її і притуляли до грудей, і запах, запах, запах материнського молока і щастя. Ґерда приїхала.

Усі туристи, які відпочивали у містечку, коли Ґерда працювала в готелі фрау Маєр, у мертвий сезон їхали геть. Коли вона приїздила побути з Евою, мебльованих кімнат було багато і знайти собі якусь було неважко. Ґерда тепер уже заробляла досить, щоб забезпечити себе і свою доньку, нічого ні в кого не просячи. Не те, щоб зарплатня Ґерди чи інщих працівників була справедливою. Але ніхто не протестував — усі пам’ятали історію синдикалістки, як її все ще називали.

Ніна розповіла їй про неї, про ту офіціантку-італій-ку, яку прогнали за кілька років до приходу Ґерди. То була дівчина, набагато освіченіша від них усіх — вона аж два роки вчилася в середньому навчальному закладі. Вона була на третьому курсі бухгалтерського обліку, коли її батькові, який гнув спину в позаурочні години на сталеплавильному заводі, щоб донька могла одержати диплом, путівку до кращого життя, впав на голову стокілограмовий гак. Залишившись з матір’ю-вдовою і трьома малими братами, вона була змушена покинути навчання. Пропрацювавши два роки в готелі фрау Маєр, вона помітила, що в трудовій книжці їй записали тільки місяць роботи за сезон, замість п’яти. Вона запротестувала. І не лише проти цього — вона насмілилась висунути ще одну вимогу. Щотижневий вихідний починався о п’ятнадцятій і закінчувався об одинадцятій наступного дня: за ці чотири години вільного часу, яких бракувало, вона і весь персонал повинні отримати компенсацію.

Фрау Маєр звільнила її на місці. Ще й подбала про те, щоб розповісти про цей епізод всім можливим майбутнім працедавцям дівчини. Попри брак персоналу, спричинений туристичним бумом, синдикалістка, як її всі називали, так ніколи й не змогла більше знайти роботи в готельній сфері.

Заблизько посаджені очі Ніни були безпристрасні, коли вона розповіла Ґерді цю історію. Вона не коментувала поведінки ні фрау Маєр, ні дівчини. Хай Ґерда сама складе собі думку.

І вона склала. Подивилася у свою трудову книжку. І так вона дізналася, що в останні роки життя її було вічними, безтурботними канікулами — в книжці були записані лише кілька робочих днів за рік. Зрозуміла також, що фрау Маєр вміла подорожувати у часі і з теперішнього пересувалася в майбутнє, де крала в старої Ґерди пенсію.

Злодійка! — хотіла закричати вона.

Але в Ґерди були всього лиш дві речі — донька і робота.

І Ґерда аж надто добре спізнала той страх, коли втрачаєш усе.

Тож Ґерда не сказала нічого.

Щодня ноги гера Поймана дедалі більше німіли і дедалі частіше шеф-кухар мусив виходити з кухні, щоб помочитися — щораз більше давався взнаки діабет. Одного весняного дня він стояв біля свого стола і, намагаючись не зважати на глухе пульсування поганого кровообігу в литках, розрізав, патрав і ділив на частини козеня своїми досвідченими пальцями, які були єдиною ще справною частиною його тіла. Туша втрачала будь-я-ку подібність до тварини і набувала вигляду правічної матерії. Коли гер Нойман закінчив, праворуч від нього громадилася, акуратно посортована, мертва плоть, яка невдовзі за допомогою таїни травлення, стане знову плоттю живою, але плоттю людських істот; ліворуч від нього хаотично лежали нутрощі, позбавлені будь-якої функції.

З-за столу приготування салатів, як завше, за ним уважно спостерігала Ґерда. Вона підійшла до головного кухаря і показала на печінку темно-червоного кольору, схожу на м’ясоїдну квітку. Невелика серцеподібна випуклість, приєднана до неї і схожа на піднебінний язичок, надавала їй вигляду істоти, незалежної від решти туші. Замість того, щоб її викидати, спитала вона несміливо, чи не могла б вона спробувати щось з цього зробити?

На мить гер Нойман забув про прикре пульсування в ногах. Він давно вже чекав на цю хвилину — він завжди був упевнений, що раніше чи пізніше Ґерда попросить дозволу поекспериментувати, попробувати, щось вигадати. Намагаючись не показати свого задоволення, він кивнув. Ґерда порізала печінку на тонесенькі смужки, швидко підсмажила на розжареній плиті, приправила тим’яном, майораном, цибулею-кущівкою, часником і цитриною, висипала все у миску з портулаком і врешті присмачила страву кількома краплями бальзамічного оцту. З задоволеним виглядом дитини, яка, пишаючись, показує свій малюнок, вона простягнула йому свій винахід. Гер Нойман запхав у суміш три пальці, стиснув їх, мов щипці, і, поки Ґерда невідривно дивилася на нього, поклав собі в рот щіпку цього салату з печінкою.

Вона була цілком задовільна — смачна, зі слушним співвідношенням складників. Як Ґерда — проста і апетитна.

Губерт з легкою поблажливістю стежив за цією сценою з-за свого стола приготування перших страв і гарнірів. Тоді простяг Ґерді жменю нарізаної зеленої цибулі.

— А ЬІ55І ЗсНпШІа аа..7^

Гер Нойман рішуче похитав головою. Те, що придумала Ґерда, мало вже все, що потрібно для вдалої страви; якщо ще щось додати, буде забагато.

Губерт з досадою зробив пірует на своїх довгих худих ногах і без слова повернувся до своїх перших страв. Він тільки-но скінчив перемішувати шлюцкрапфени на сковорідці з зарум’яненим маслом. Взяв жменю знехтуваної зеленої цибулі і жбурнув туди, мов образливі слова.

Якось вранці, прокинувшись, гер Нойман виявив, що ноги його закам’яніли, мов погано підсмажені відбивні. Лікар, якого терміново покликала фрау Маєр, виписав йому інсулін та антикоагулянти, а відтак висловив вирок: кілька днів кухні доведеться обходитися без свого шефа.

Прилавок перших страв відділяло від м’ясного прилавка менш, ніж метр, але царство гера Поймана завжди було недоступним для Губерта — як і для будь-кого іншого, зрештою. Губерт запропонував замінити його. Він додав «тимчасово», але було ясно, що він

™Ще трозш зеленої цибульки... (діал. нім.) вважав, що нарешті настала для нього слушна нагода. Він помилявся.

Гер Нойман мав дружину і трьох дітей, які жили у пристойному помешканні з геранями на вікнах в глибині долини Веноста. Як і останній з кухарчуків, як і Ґерда, як весь персонал готелю, гер Нойман жив зі сім’єю лише під час закриття готелю в мертвий сезон. У робочі місяці він займав одну з двох одномісних кімнат у розпорядженні персоналу; крім нього, тільки метрдотель користувався привілеєм не розділяти з іншими цілоденну втому, тілесні запахи, мимовільні та зрадливі звуки сну. До візиту лікаря у кімнату гера Поймана ніхто, крім нього самого, ніколи не заходив. Тепер там була Ґерда.

Відколи ця гарна, прегарна жінка, занадто гарна, як на нього, увійшла шістнадцятирічною у його кухню, у нього виникло бажання, яке він прагнув здійснити понад усе, і тепер якраз його здійснював — втаємничити її у секрети приготування м’яса.

Ельмар допоміг їй перенести аж у кімнату на піддашші чверть яловичої туші, яка важила тридцять п’ять кілограмів, пихкаючи і зупиняючись посередині стрімких дерев’яних сходів, на яких Ґерда намагалася не стати матір’ю. На них обох були вовняні свитки, в яких входили в холодильну камеру і які тепер захищали їх від крові та лою. Ґерда приготувала робочий стіл на бюрку гера Поймана, пересунувши його від невеликого віконця з видом на гори до ліжка, до якого шеф-кухар був прикований. Зі стола приготування м’яса вона принесла його знаряддя: різак, ніж для зрізання м’яса з кісток, ніж для чищення риби, сокиру для рубання кісток, кухарську виделку, кресало, ножі різної форми і специфічного призначення — для печені, шинок, ковбас та дичини. Ґерді не вірилось, ш;о вона може торкатися цих бездоганно функціональних предметів — брати їх у руки, вживати і навіть мити належало до виняткових привілеїв головного кухаря, їх холодне сталеве сяйво ще більше підкреслювало нездорову тілесність цієї кімнатки хворого.

Гер Нойман не відчував ні збентеження, ні приниження через затхле повітря, крихітне віконце, через скромність свого житла попри його статус шефа. На серці йому було радісно, ноги більш йому не стугоніли, чи принаймні він цього не відчував; коло нього була Ґерда, вона сиділа біля нього на дерев’яному ліжку, а він вів її за руку, показуючи, як зрізати м’ясо з кості, краяти його шматками, вирізати.

Ця величезна чверть яловичої туші, пояснив він їй, це немов мармурова брила в руках великого скульптора: вона просить виявити її справжні форми. Довгий опецькуватий циліндр філе, трикутник вирізки, неправильна піраміда гомілки, з якої вистає кістка, що має неоковирний вигляд, але дає такий смак...

Querrippe, Entrecôte, Steak, Lende, Kugel, dickes Bugstück, Zungenstück, Hüfte, Hais, Zwerchfell, Schulter, Schulterspitze, Dünnung, Schenkel^°. Німецькі назви частин туші були точні й недвозначні, як і все в цій мові філософів та механіків. Проте робітники з Венето, Ка-лабрії та Сицилії, яких вже тоді було повно на різницях Больцано, де гер Нойман купував м’ясо, навчили його ще й більш образних південних назв: filetto, sottoflletto,

*®Реберця, антрекот, стейк, філе, задня шинка, лопатка, грудинка, озадок, шия, очеревина, плече, передня шинка, тонкий край, стегно (нім.).

fesa, spalla, costata^’, a також «голуб», «каптур», «дзвоник», «риба», «цісар», «рученя».

Весь секрет у правильній нарізці, пояснював гер Нойман. Ніщо не може врятувати погано відрізаний шматок м’яса — навіть якщо правильно його зварити, приправити, нафарширувати, замаринувати, обсмажити і посолити. Пательня, деко, горщик, в якому воно варитиметься, це немов ліжко, в якому здійснюється шлюбне злягання між м’ясом та його кухарем; але тією домівкою, де пара ця живе разом більш чи менш щасливо, є нарізна дошка, на якій кухар надає м’ясу його форми. Якщо воно відрізане погано, поспіхом, недбало, м’ясо буде схоже на жінку, з якої вдень познущалися — як би потім, на подружньому ложі, чоловік не старався їй догодити, вона залишиться нечулою, млявою і пригніченою. Натомість якщо взятись за нього правильно — гер Нойман дивився на Ґерду, на її вуста, на вигин її грудей, які випирали з фартуха, заляпаного кров’ю, на округлість сідниць, які витискали заглибину в матраці і які мало не торкалися його потворної ноги — м’ясо м’якне в руках, віддає свої соки, стає податливим і ніжним, мов задоволена коханка.

Такі думки гер Нойман, однак, від себе проганяв.

Коли шеф-кухар повернувся на кухню, Ґерду підвищили до підкухарки при столі м’ясних страв, і вона заступала його, коли йому доводилося іти до лікаря, що траплялось дедалі частіше. Губерт, який ніколи балакучим не був, взагалі перестав розмовляти. Ґерді, звісно, це було байдуже — вона ще змалку знала, яким щільним може бути мовчання між людьми. Тож саме Ґерда готувала віденський шніцель, що вже став її фірмовою

*‘Філе, огузок, пахвина, лопатка, антрекот (італ.).

стравою, для надзвичайних гостей, які тієї неділі 1965 року сиділи за столами фрау Маєр.

Власниця готелю нагрянула в кухню з широко розплющеними бірюзовими очима, які палали одержимим вогнем, задихаючись від гордощів та емоцій, і повідомила герові Нойману, що завтра він готуватиме для високопоставлених осіб — це буде ОЬтапп^^ Півден-нотірольської народної партії та його гості, представники італійського уряду. Бесідників буде понад п’ятдесят — місцеві та всенаціональні політики, їхні секретарі та помічники.

Фрау Маєр зовсім не цікавилася італійською політикою, але не тому, що та була надто заплутана і незрозуміла для невтаємничених. Для неї, як і майже для всіх німецькомовних південних тірольців, єдиним вартим уваги політиком у країні, громадянство якої вона мала, була худа постать з виснаженим лицем і прямим волоссям, що спиралася на палицю — Сільвіус Маньяго. Мешканці решти італійського Чобота звикали до своїх політичних діячів, як до родичів, з якими пов’язала їх доля, що б там не трапилось; натомість фрау Маєр навіть не знала їх в обличчя. Тож не знала вона, ким були гості Маньяґо, ані не відчувала до них жодної цікавості. Тільки коли їй сказав це якийсь похмурий чоловік, розпорядник церемоніалу, власниця готелю дізналася, що у її їдальні сидітиме сам Голова ради міністрів (а також виконувач обов’язків міністра закордонних справ), який перебуватиме тут проїздом до високогірного шале на кордоні між Альто-Адідже та Австрією, де він має зустрітися з австрійським міністром закордонних справ Бруно Крайським. Та все одно це було для неї менш надзвичайним привілеєм, ніж те, що в неї за столом сидітиме її Obmann.

Герові Нойману було поставлено вимогу підготувати меню страв, яке б продемонструвало столичним гостям південнотірольську кулінарну традицію. Головний кухар сприйняв цю вимогу серйозно.

Як закуску він запропонував шпондер найвищої якості та камінвурц^^ з хлібом шюттельброт з долини Веноста та соусом з редьки та яблук; козячий сир з травами, який намазувався на бреатль^^; пампушки тіртлан з квашеною капустою, шпинатом та картоплею. Останні подавали гарячими і хрусткими, й міністерські секретарі з Риму попросили їх подвійну порцію.

Але ці представники навколополітичних кіл замислились, чи просити додатку було мудро, коли на тарілках, сервірованих як картини Пауля Клее, принесли розмаїті книдлі (з печінкою, зі шпондером, з сиром, зі шпинатом), шпецлі, шлюцкрапфени, які подавалися на шматочках граукезе — сірого сиру — та кільцях червоної цибулі, і суп з вином.

Після цього йшли pièces de résistance^\ що було дуже доречною назвою, бо чимало бесідників починали почуватися як на лінії фронту, де вже виснажені шлункові соки чинили героїчний, але розпачливий опір невідступному наступові батальйонів їжі: запеченій в духовці гомілці, обсмаженим в сухарях з травами ягнячим реберцям, тарілкам грестля із запахом лавра, лопатці оленя з червоною капустою і, врешті, Ґердиним віденським шніцелям у чорничному соусі.

Kaminwurz — вуджена ковбаска.

^Breatl — житній хліб, ароматизований фенхелем, кмином або коріандром.

“Основні страви, дослівно «шматки опору» (фр.).

Як гарнір подавали легші страви: спаржу в больцан-ській підливці, салат з молодої настурції та кольрабі, квашену капусту з ялівцем, картопляні млинці з долини Пустерія. Коли справа дійшла до солодкого, членів урядової команди, які з цікавості хотіли скуштувати всього, охопив розпач — вміст їхніх шлунків вийшов за всякі природні межі, а приносили щораз нові тарелі, повні смакощів. А саме: різноманітні пироги (морквяні, гречані, ягідні, горіхові), лінцький торт, бухтелі^^, млинці з яблук з ванільною поливкою, а насамкінець — гарячі скибки неодмінного струдля з ванільним кремом.

Ґердині віденські шніцелі не тільки дали насолоду членам обох делегацій (вона мала свій секрет — перед тим, як посипати борошном та сухарями і смажити у великій кількості смальцю шматочки телятини, вона маринувала їх протягом пів години в лимонному соці з майораном), але й дали поштовх до дискусії на історичну тему серед бесідників, які сиділи за два столи від прем’єрського. То були представники середньої ланки від італійського уряду, больцанського осередку Хрис-тиянсько-демократичної партії та Південнотірольської народної партії. Південні тірольці здивували співрозмовників своєю правильною, хоча й надто застиглою італійською мовою; натомість жоден з членів урядової делегації, якій доручено зайнятися розв’язанням півден-нотірольського питання, не вважав за потрібне вивчити бодай слово німецькою мовою. Тож розмова між ними точилася італійською більш-менш так:

— Відбивні в сухарях, як і всі смачні речі, що їх готують на Півночі, австрійці насправді запозичили в Італії.

'^Buchteln — солодкі булочки з дріжджового тіста.

— їм не треба було нічого запозичати, ми теж м’ясо завжди смажили в сухарях. Як, приміром, Wiener Backhendl^^, які називають також poulet frit à la viennoise^^.

— Але ж усім відомо, що до Відня їх привіз Радець-кий! Він стріляв по міланцях з гармат під час «П’яти днів Мілана», але відбивні їхні йому ще й як смакували.

— Це міф! І у Відні, і тут, у Тіролі, ми їли їх вже століттями.

— Відбивна по-міланськи, viner snizzel — яка вам різниця? Ви ж тепер італійці!

(Жодної відповіді; звук жування, збентежене прокашлювання).

Найменше від усіх їв Obmann Маньяґо, який сидів за почесним столом, але його гість, прем’єр-міністр, теж споживав їжу помірковано. Який дивний чоловік, розмірковував Маньяґо, спостерігаючи, як той нервово крутить шматок їжі перед тим, як піднести його до рота — замкнутий, заглиблений в себе, він ніколи не дивився у вічі своєму співрозмовникові, а якщо й сміявся, то здавалось, ніби робить він це під тортурою. Він слухав, приплющивши важкі повіки, мовби дух його витав далеко звідси. Говорив він дуже тихо і з нестерпною сонливою повільністю, його жести і рухи були м’які, як у людини, яка в дитинстві часто зашпортувалася, біжучи, прищемляла пальці шухлядами і забувала зав’язати собі шнурівки. Усе це надавало йому вигляду особи беззахисної, слабкої, він зовсім не здавався людиною дії, його радше можна було назвати cunctator^^, подумав знавець латини Маньяґо. Проте за не одну особисту зустріч Obmann вже

*’Курча, смажене по-віденськи (нім.).

“Те ж саме (фр.).

**Той, хто відкладає на пізніше (лат.).

переконався, що за цим невиразним обличчям працює напрочуд гострий політичний розум. На відміну від багатьох інщих представників італійської держави, чоловік, який сидів поруч з ним, був не тільки юристом високого рівня, а й інтелектуалом. А насамперед він був людиною, уста якої ніколи, навіть у хвилину втоми чи неуважності, не вимовляли жодної банальності.

Маньяго добре знав, що шерехатий німецький акцент, з яким він розмовляв, хоч і досконало, мовою Дайте, і той факт, що під час війни він служив у вермахті, відразу асоціювалися у його співрозмовників з нацизмом. Він усвідомлював, наскільки марно пробувати пояснити, що не всі німецькі офіцери були нацистами, що його взяли в німецьку армію тому, що мешканці його землі мусили вибирати між... Ні, це неможливо — не міг же він щоразу викладати скорочену версію складної історії Південного Тіролю.

Тож слово «нацист» завжди потужно висіло неви-мовленим десь в повітрі між ним і майже всіма, з ким він розмовляв у тому трансатлантичному лайнері, яким був італійський парламент, і він це добре усвідомлював. Іноді ярлик цей набував виразної форми, зокрема в устах деяких представників правиці, тих самих, які, в разі чого, більше від інших мали б пояснити, де вони були після 8 вересня, тих самих, які не соромилися називати південних тірольців німецької національності словом, яким під час Рісорджіменто таврували зрадників — «австрофілами». Одне слово — так, немов італізація Альто-Адідже від доби фашизму і далі була П’ятою війною за незалежність, немов тут теж італійці були пригнобленими, а австрійці — загарбниками, а не навпаки. Маньяго вчився і жив у Болоньї, де в нього ще залишились близькі друзі з університетських часів; але саме тому, що він добре їх знав, він усвідомлював, що якщо дати італійцям вибір між тим, з ким вони воліють ототожнитися — з роллю жертви чи з роллю нападника, вони завжди вибиратимуть першу. Навіть якщо це суперечить історичній правді. «Віктимізм» був поняттям, яке не має лексичного відповідника в мові Ґете, і Маньяго й справді, навіть розмовляючи німецькою, вживав це італійське слово.

Але мислення чоловіка, що сидів поруч з ним, на щастя, не було таким ледачим, як у багатьох його співвітчизників. Він не був єдиним розумним італійським політиком, звісно ні — був ще, приміром, Анд-реотті, але його проникливість і складність здавались іноді Маньяго аж надто безмірними. Ще був Фанфані, але його інтелектуальну тонкість зводила нанівець типова для коротунів заздрісна злобність — Маньяго знав, що його гренадерська статура викликала у цього християнського демократа невитравну відразу, яка, як він відчував, нічого доброго не обіцяла, якщо вести переговори з ним. Ні, думав Obmann, розум цього чоловіка, який з неуважною байдужістю дозволив офіціантові налити собі вина, але потім тихо промимрив «дякую», був такий же проникливий, як в Андреотті та Фанфані, але набагато людяніший. Коли він зустрівся з ним вперше, після довгих років очікування в приймальнях урядових будівель барокового Риму, прагнучи донести до уваги уряду необхідність розв’язання проблеми Альто-Адідже через переговори, після років неуважних обмінів кількома словами і швидких потисків рук тільки заради фотографій, Маньяго спитав його:

— Скільки часу ви можете мені дати?

І той відповів:

— Стільки, скільки потрібно.

Цей безконечний обід не лише відзначав початок справжніх перемовин про майбутнє Альто-Адідже, подумав Маньяґо, витираючи собі рота лляною серветкою, яку фрау Маєр вибрала особисто у майстерні художнього ткацтва в долині Веноста. Вартим відзначення був також той факт, що його співрозмовником у них був саме він — Альдо Моро.

Наприкінці обіду гер Нойман, Ґерда, ґуберт, Ель-мар і весь кухонний персонал помили руки, поправили чепчики з білого полотна на головах і, під шалено гордим поглядом фрау Маєр, вишикувалися, щоб попрощатися з визначними гістьми.

Ґерда не зустрілася поглядом з Альдо Моро і ледве чула його слова. Згодом вона не могла навіть сказати, чи його рука торкнулася її, чи ні. Натомість коли руку їй потис Сільвіус Маньяґо, вона впізнала в ньому того худющого чоловіка, якого дівчинкою бачила в замку Зіґмундскрон, як він керував там натовпом, мов капітан своїм кораблем. Тепер він був старший на неповних десять років, та виглядав уже старим дідом. Але від того часу, подумала Ґерда, з них двох зовсім не Obmann зазнав більших змін у житті. І при цій думці вона відчула гордість, гостру, мов сталеві леза гера Ноймана.

Політичне замирення в Альто-Адідже, яке починало набувати форми, було доброю новиною не для всіх — дехто доклав усіх зусиль, щоб не допустити його.

Газети стали схожі на воєнні зведення.

23 ТРАВНЯ 1966 РОКУ: НАПАД НА ПОСТ ФІНАНСОВОЇ ПОЛІЦІЇ НА ПЕРЕВАЛІ ВІЦЦБ. ЗАГИНУВ

МИТНИК БРУНО БОЛОНЬЄЗІ.

24 ЛИПНЯ 1966 РОКУ: НІЧНИЙ КУЛЕМЕТНИЙ НАПАД НА ТРЬОХ ПРАЦІВНИКІВ МИТНИЦІ У САН-МАРТІНО В ДОЛИНІ КАЗІЄС. ЗАГИНУЛИ МИТНИКИ САЛЬВАТОРЕ ҐАБІТТА ТА ДЖУЗЕП-ПЕ Д’ШЬЙОТІ. ТРЕТІЙ ОФІЦЕР КОЗІМО ҐУЦЦО, СЕРЙОЗНО ПОРАНЕНИЙ.

З СЕРПНЯ 1966 РОКУ: ДИНАМІТНИЙ ВИБУХ У ПАЛАЦІ СПРАВЕДЛИВОСТІ В БОЛЬЦАНО.

20 СЕРПНЯ 1966 РОКУ: ДИНАМІТНИЙ ВИБУХ В ОФІСІ КОМПАНІЇ «АЛІТАЛІЯ» У ВІДНІ.

ЛІТО 1966 РОКУ: В АЛЬТО-АДІДЖЕ ВІДКОМАНДИРОВАНІ ТИСЯЧІ ВІЙСЬКОВИХ, ПРИЗОВНИКІВ І КАДРОВИКІВ, А ТАКОЖ СПЕЦІАЛЬНІ АНТИТЕ-РОРИСТИЧНІ ПІДРОЗДІЛИ. НА ПОРЯДКУ ДЕННОМУ - БЛОК-ПОСТИ, ОБШУКИ І ЗАТРИМАННЯ.

ВЕРЕСЕНЬ 1966 РОКУ: НА ОДНОМУ З БЛОК-ПО-СТІВ ВБИТО ВІСІМНАДЦЯТИЛІТНЬОГО ПЕТЕРА ВІЛАНДА З ВАЛЬДАОРИ - ВІН НЕ ПІДКОРИВСЯ НАКАЗОВІ «СТІЙ». ЙОГО ПОХОРОН ПЕРЕТВОРИВСЯ НА ВЕЛИЧЕЗНУ МАНІФЕСТАЦІЮ, НА ЯКУ ПРИЙШЛА МАСА ЧОЛОВІКІВ, ЖІНОК І ДІТЕЙ.

А дощ знай падав і падав. 1966 року небо немов ніяк не могло вичерпати своїх запасів води. Немов воно нагромаджувало її десятиліттями, з єдиною метою виплеснути її всю відразу на голови людських істот. Флоренцію заполонило багно, в цілій Італії схили гір та пагорбів осувалися. Річка, яка протікала через Гердине містечко, теж прорвала всі дамби, обліпила будинки намулом і відходами, повідкусувала шматки доріг, позносила мости, спричинила загибель людей. Повінь затопила також фабрику, що виробляла шоколадні цукерки і Magenzucker^°, пахучі карамельки для кращого травлення, червоні, мов рубіни. Цілими днями рятувальники вигрібали багно, яке пахло корицею, гвоздикою і гірким какао.

Тоді пішов сніг. Багато його випало на містечко, падав він ще і ще, не перестаючи, далі розкидаючи лапаті сніжинки, і в повітрі літали шестигранні мереживні пластівці завбільшки з метеликів. Був лише початок грудня, настав різдвяний піст, діти починали думати, що сніг не перестане падати ніколи, падатиме вічно, аж до кінця часів, і світ стане однією гігантською сніжкою, але хто тоді нею кидатиметься?

Проміжки між звуками заповнила ватяна тиша — сварливі голоси незадоволених дружин пом’якшились, плач немовлят здавався майже мелодійним, образи, якими обкидали одне одного пияки при виході з кнайп, набули якоїсь розпливчастої рафінованості. Навіть гуркіт військових джипів на головній дорозі з важкими ланцюгами навколо коліс став розмитим, приглушеним, майже ностальгійним. Проте ніч на друге грудня роздер дуже чіткий і чистий звук — гуркіт вибуху.

Ніхто в це не вірив — у замирення між Південним Тіролем та італійськими збройними силами, новим символом якого був перероблений пам’ятник альпійським стрільцям, тим паче тепер, коли повсюди рухалися військові колони, казарми були у стані бойової готовності, скрізь стояли блок-пости і проводились арешти та обшуки.

Члени неонацистських парамілітарних угруповань з того боку кордону, які зналися на вибухівці, дали місцевим добру школу: цього разу заряди були встановлені

ЯК належить. Від бідолашного бридкого приземкуватого гранітного Вастля, нефортунного вістителя італійської гуманності з її скромними альпійськими стрільцями, не залишилось навіть уламка.

Але від часу, коли на нього був вчинений останній замах, дещо змінилося: ніхто більше не вважав подібні речі хлоп’ячими пустощами. Терорист з оновленої, кривавої організації BAS, який взяв на себе відповідальність за замах, був засуджений до сімнадцяти років ув’язнення і названий «ворогом держави номер один». Проте вирок було виголошено заочно, бо винуватець переховувався від закону.

Життя втікача було тим, чого Петер прагнув ще відтоді, коли хлопцем блукав лісами і урвищами, з оголеною, мов ядро грецького горіха, від самотності душею. Він завжди цього хотів — бачити перед собою те, що не пов’язане з людьми: досконалий вензель заячих слідів на березневому снігу; байбаків, що кліпають у червневому сонці, виснажені й безпомічні через довге голодування, тих самих, які у вересні, після ситого літа, киваючи товстими задами, мов у немовлят з під-гузками, роблять зі свистом клоунські кульбіти; глицю, позолочену жовтневим сонцем, що спадає з модрин, як тільки подме перший північний вітер, посланець зими; горизонтальні зіниці гірського козла, що його застукав мисливець на відстані кількох метрів, той його відчужений погляд, позбавлений будь-якого докору, навіть коли через кілька секунд його вб’є куля. А до того ж Петер тепер мав ще й місію: Гаймат покликала його, а він відгукнувся. Це було відповіддю на всі інші запитання.

Обладнання, стиль життя, перебіг днів не відрізнялися від часів, коли він був мисливцем. Високі черевики, гольфи до колін, бінокль на шиї, кашкет з дашком, наплічник, шнурок, рушниця. Вже кілька тижнів він з товаришами називав своїм домом печеру в скелі з зеленкуватого, помережаного чорними плямами вологості граніту, прикриту спереду кущами. Вона була затишна. Вони спорудили собі лавки і щось на взірець низького стола з переплетених і з’єднаних між собою гілок. Цвяхи на стінах правили за гардероб, струмок, якиіі протікав неподалік — за ванну, душ і умивальник. Час до часу з долини приходила одна жінка, яка все розуміла і схвалювала, не те що та дурепа Лені. Вона йшла звивистими стежками, щоб ніхто за нею не стежив, і несла їжу в почорнілих каструлях, мішки з харчами, пляшками та сигаретами. Але це було ризиковано, тому здебільшого вони давали собі раду самі — переходили через кордон, де не було небезпеки, і де вони могли навіть заходити у крамниці.

Трохи раніше до них в печеру знов приходив хімік-баварець з пальцями, що тріпотіли, мов метелики; він аж сапав від зусилля, з яким тягнув нагору свої стегна велетенського немовляти. Він забезпечив їх сировиною — але то була не їжа, і не ґраппа, ані не сигарети. Приніс він також те, що могло зробити цей інертний матеріал живим і бентежним — залізний дріт, бікфор-дові шнури, детонатори. Він востаннє все пояснив, але довго тут не лишався — це скаутське життя йому зовсім не подобалося. Він був людиною цивілізованою, авжеж! Міський мешканець, інтелектуал! Колись у Південному Тіролі врешті вибухне війна, думав він, і тоді ці горяни, які смердять, мов козли, і ховаються в печерах, немов живуть у кам’яному віці, зрозуміють, що лише вони, пангерманісти з того боку кордону, можуть вказати їм шлях. А тим часом хай стараються і щось роблять.

І тепер, у ніч, коли світив щербатий місяць, Петер, сховавшись у рові біля провінційної дороги, без жодного страху вовтузився з паличками вибухівки і бікфордови-ми шнурами. Він і на мить не пробував уявити собі обличчя своїх майбутніх жертв — карабінерів-призовників, які за кілька годин мали проїздити в тому місці. Коли він справді мусив думати про свої цілі — але цього він майже ніколи не робив — йому спадали на гадку однострої, нашивки, автомати, щонайбільше — фрази мовою з надто великою кількістю голосних, які веліли «стій!».

Він працював, пальці його спритно робили своє навіть у темряві. Його непрозорі очі ніколи не потребували багато світла, і серп місяця, перед яким, як у магічному ліхтарі, пробігали хмари, давав йому його достатньо. Конюшина, прим’ята його важкими черевиками, пахла гостро і свіжо.

Він зірвав одну стеблину і поклав собі в рот. Там спалахнув гострий, пряний смак, який зробив Петера таким щасливим, яким він не був ніколи. Щасливішим, ніж тоді, коли карабінери оточили його, але він зумів втекти. Щасливішим, ніж тоді, коли першої шлюбної ночі він увійшов у тепле тіло Лені. Щасливішим, ніж тоді, коли він вбив свого першого сарнюка. Щасливішим, ніж тоді, коли мати годувала його груддю і — у двадцять років Йоганна ще була до цього здатна — усміхалася йому. Щасливішим, ніж тоді, коли він ще не народився, і весь світ був Єдиним.

Щастя, що його відчув Петер, було сліпуче, світляне, всеосяжне. Можливо — хто знає — навіть вічне.

Коли її шістнадцятирічний родич, званий Вастлем, сміявся, здавалось, що то дятел видовбує собі гніздо у стовбурі — «т-т-т, т-т-т, т-т-т!» Для Еви то був найве-селіший звук на світі: щоразу, як вона його чула, нею цілою струшував сміх, і неважливо було знати, що є його причиною. Цього теж навчив її цей дядько-кузен, що вже майже доріс віку: причина для того, щоб сміятися, і знов сміятися і ще сміятися, знайдеться завжди, якщо тільки захочеш.

На лузі між обійстями Губерів та батьків Лені Вастль випендрювався, наслідуючи їхнього далекого родича, який занадто любив шнапс. «Madoja, oschpele, hardimitz’ny?'^ шамкав Вастль, хитаючись з гідністю пияка, майже падаючи з переплетених ніг, і вже не було сумніву, що він впаде обличчям на землю, але ні, він держався на ногах, тоді згинав спину назад і майже падав навзнак...

Ева роззявила рота, очі і“ї блищали, подих аж забивало, а в животі рвало від сміху. Сміялась вона нестримно. Поруч з нею був Уллі, ще один кузен, старший від неї на рік, який сміявся то з Вастля, то з Еви; мало не плазуючи по землі, мов поламана лялька, вона не могла перестати реготати з удаваного пияка; від сміху її кінцівки розслабилися, і вона не могла встати, а тоді Вастль та Уллі почали сміятися з неї; зрештою, коли твоя охота сміятися ще не вичерпалася, нічого не зробиш, треба дати собі волю, аж до останньої судоми сонячного сплетіння, аж до останнього лоскоту в горлі.

Коли біля оборогу з’явилася Лені, вони ще сміялися, але тільки-но побачили її обличчя, усі троє вмить замовкли.

Лені підійшла до Вастля і щось сказала йому. Ева, якій було заледве чотири роки, мало що зрозуміла. Збагнула тільки, що йшлося про Tata Уллі, того, якого не було вдома. Тепер, судячи з плутаних слів Лені, його

’’Лайки німецькою та італійською.

не буде й далі, але якось по-іншому. Вперше у своєму житті Ева ствердила один факт: є багато способів, якими батька може не бути, але деякі способи гірші від інших.

Ґерда сіла перед тим самим офіцером, який колись викликав її, розпитуючи про Петера. Цього разу це він мав для неї відомості: її брат злетів у повітря, готуючи замах. Тон його був уже не сердитий, а скований збентеженням. Як можна висловити співчуття сестрі людини, чия смерть допомогла уникнути загибелі п’ятьох твоїх товаришів по зброї, яку він готував? Ґерді здалося, ніби їй у грудях стався той вибух, який розніс її брата. Серце їй зупинилось, вона припинила дихати, у неї перестали рости нігті й волосся.

Біля стола стояв той сам солдат, що й того разу. Він нахилився до неї з незграбною турботою і спитав, чи вона зрозуміла. Ґерда опустила повіки, і він це слушно сприйняв як «так». Він подав їй склянку води, і вона похитала головою — «ні».

Офіцер заспокоїв її — вона не повинна переживати, опізнання останків вже здійснила дружина покійного. Ґерда хотіла було підвестися, але не знала, куди поділись її ноги й руки, хоч, входячи, вона точно їх мала. Коли вона їх знайшла, то без слова підвелася і вийшла з кімнати, тримаючись за стіну.

Солдат побіг за нею і на тому самому місці тротуару, де попереднього разу запрошував її на танці, сказав:

— Мої співчуття.

Вона глянула на нього, немов чогось шукаючи. — Він колись взяв мене зі собою... на Ausflug... Як це сказати?

Солдат знав кілька слів німецькою, але цього не пам’ятав. Йому стало шкода.

Ґерда пішла геть, пряма і заклякла, немов сторожова вишка в казармі. Вона знала: якшо вона не нахилить голови і не згорбиться, якщо кроками своїми нарисує рівну, без відхилень, лінію, тоді їй вдасться дійти до готелю фрау Маєр.

Лише коли вона майже зникла за будинками, солдат згадав.

Прогулянка.

Ausflug італійською означає прогулянка.

Петера поховали не на головному цвинтарі містечка, а на кладовищі невеликого поселення, що скупчилося навколо дзвіниці з маківкою на північному схилі гори.

Живі були щедрими до мертвих — на цій стрімчастій ділянці землі невеличкому цвинтарю, оточеному низьким, побіленим вапном муром, віддали цінний рівнинний клаптик, який боязко тягнувся до вражаючої широчіні льодовиків. Вже багато століть це було місцем вічного спочинку Губерів. Навіть молодших синів, яких суворий, але необхідний закон майорату виганяв шукати щастя деінде, по смерті приймала батьківська земля. Цвинтар — це не стрімка сіножать, яка за кілька поколінь довела б усіх до убозтва, якби її розділили; на цвинтарі плекають пам’ять та ідентичність, а це той зачарований врожай, який ніколи не зменшується, навіть якщо поділити його між усіма. Тут спочили Германові батьки, коли іспанка забрала їх обох за одну ніч. Тут лежала Йоганна, а поруч з нею було місце для її чоловіка. Тут поховали і Петера.

Вже давно скінчилася доба всенародних похоронів бумзерів. У похоронній процесії скромного ідеаліста Зеппа Кершбаумера, який помер в тюрмі невдовзі після закінчення процесу в Мілані, взяли участь десятки тисяч південних тірольців. Натомість цих нових терористів, які завдавали ударів не лише по фашистських пам’ятниках і високовольтних стовпах, але й по людях, нехай навіть то були люди в одностроях, вже ніхто не розумів. Вони вбивали і ранили, а тоді тікали за кордон, тимчасом як їхні родини, що залишились на обійсті, зазнавали дедалі більше утисків від солдатів, як це сталося під час облави понад два роки до того.

Про той день все ще згадували з жахом, недовірою і полегкістю: невже це трапилось саме там, де останньою вартою згадки подією було те, що під час Великої Війни там проходив втеклий російський військовополонений? А той гелікоптер! Він з’явився у небі, немов deus ех machina навпаки, сліпуче втілення Зла, проте всі знали — бо кожну репліку діалогу між двома офіцерами повторяли безліч разів — що його здолав неймовірний Герой, офіцер, який командував облавою, саме той, хто до цього моменту грав роль Лихого. Тому не було нічого дивного в тому, що Петера, пошуки якого й спричинили були ту облаву, поховали саме там. Хай би тепер солдати прийшли по нього — вони б знайшли його, і обійшлося б без всього цього Schweinerei^^.

Тепер дзвони, калатання яких опівдні здалося солдатам на джипах сигналом попередження, дзвонили по небіжчику. Паламар Лукас, який відтоді трохи постарів, а волосся на його м’язистих передпліччях ще трохи посивіло, тягнув за товсту мотузку, що звисала з дзвіниці. Здавалось, ніби той похмурий звук спадає під власною вагою вниз, до містечка, до провінційної дороги, з якої час до часу долинав самотній гуркіт двигуна, до річки, освітленої липневим сонцем, яка виблискувала в глибині долини.

Віддати шану Петерові, крім близьких родичів, прийшов тільки невеликий гурт шютцен — його товариші, з якими він «автобусом сліз» їздив на міланський процес. Вони не пішли його слідами і не дійшли до крайнощів, вони не переховувалися від правосуддя і не готували замахів; але далі проводили свої паради за визволення Гаймат у день празника Ісусового Серця — Herz-Jesu, роковин героїчного опору Наполеонові. Якось Марія, чистячи картоплю у своїй штубе, тихо замислилась над тим, який стосунок має серце Нашого Господа до всього цього вимахування зброєю, до цих маршів, до наказів, які лунали гучніше, ніж на фронті. А Зепп казав, що, як на нього, минуло уже півтора століття, відколи Наполеон нікого не турбує, і навіть той диявол на землі теж має уже право на спокій.

Дедалі більше людей були тієї ж думки про шютцен. Але здавалось, що вони, у своїх ледергозе, жилетках з зеленими та червоними нашивками, мереживних білих гольфах і черевиках зі срібними пряжками, справді залишились у тих часах, коли Наполеон сіяв війну в цілій Європі. Вони б хотіли кілька разів відсалютувати пострілами на честь Петера, щоб вшанувати пам’ять про героя; але в ту добу замахів та блок-постів у шютцен, які були вже останніми, хто симпатизував терористам, влада забрала привілей використання зброї — навіть тих сміховинних мушкетонів, постріл з яких описував такі хвилясті й випадкові траєкторії, що добре було вже, якщо стрілець сам не потрапляв собі в лице. Тож жодних пострілів з рушниці, а тільки вінок з квітів зі стрічкою, на якій готичними літерами було написано: Im Schoß der Heimaterde, у лоні рідної землі.

Лені невідривно дивилась на труну. Вона єдина з присутніх знала, що в ній було. Той факт, що вона на власні очі бачила ту речовину, яка колись була її чоловіком (вона опізнала його за шрамом на шматку литки), не викликав у неї ні болю, ні відрази, ні злості, а радше щось на кшталт космічного розгублення. Уллі та Зігі звисали їй з рук, мов два нестиглі плоди, а на личках у них вимальовувалось питання: ця незрозуміла буря залишить їх далі висіти на гілці чи раніше або пізніше скине на землю?

Герман прийшов у досить презентабельному вигляді. Він помився, поголився, святковий костюм теж був чистий, тільки подекуди його поточила міль. Останніми руками, які прали його, полоскали, розвішували, прасували і клали в шухляду з мішечками рису проти вогкості, були руки Йоганни — на похорон якої Герман пішов у робочому одязі, а за ворітьми цвинтаря його чекала вантажівка, навантажена деревиною. Але коли в прямокутну яму спускали труну з його сином, голизна його страждання була майже непристойна. Очі його були схожі на геніталії на порнографічній фотографії — такі ж сирі і безособові, як жива плоть.

Автобус з Больцано пробив собі по дорозі колесо, і Ґерда приїхала з півгодинним запізненням. Вона мусила також зайти до Швінгсгеклів по Еву. І тепер, намагаючись встигати за надто розмашистими кроками матері, стиснувши своїм по-дитячому опецькуватим рученям її вже мозолисту руку, Ева була на сьомому небі через ці непередбачені, хоча й тривожні відвідини. Її збивало з панте-лику натягнуте лице її вродливої матері, яка ще жодного разу не всміхнулася до неї, вирази обличчя, з яким люди потискали їй руку, а насамперед те, як їй все це пояснили: Ґерда приїхала, щоб востаннє попрощатись з дядьком Пе-тером. Ева не тільки не пам’ятала дядька Петера, але й не знала, що це значить — «востаннє попрощатись»? А якщо ти востаннє попрощаєшся з кимсь, а потім знов його зустрінеш? Ева звернулась по пояснення до Уллі, але й він не знав, що відповісти. Тоді вони разом пішли до кузена Вастля, який раз і назавжди все їм пояснив.

— Якщо ти «востаннє попрощаєшся» з якоюсь людиною, а потім знов її побачиш, то коли вона скаже тобі на прощання Grüß Gotf\ мусиш відвернутися і вдати, що не чуєш. «Востаннє попрощавшись» з цією людиною, як свідчить саме це слово, ти більше не можеш з нею прощатися, це суворо заборонено.

Насправді це не так уже й важко, додав Вастль, достатньо бути уважним. З тією людиною ти можеш розмовляти, навіть спитати, як у неї справи, але треба дуже вважати, щоб ніколи не сказати їй ні griastP'*, ні servus^^, ні pfiatP^, ані (цього треба будь-що уникати!) fwiedersehaugn^^. Так-так, насамперед треба уникати говорити їй «до побачення».

Коли вони дісталися до кладовища, труна була уже в землі. Ґерда стояла збоку і дивилася, як гробар кидає на соснову деревину труни лопати землі. До неї підійшов один з шютцен, одноліток Петера, років тридцяти.

— Твій брат був герой, — тихо сказав він. Але не до неї, а до заглибини між її грудьми, що визирала з-під білої сорочки, на яку була накинута жалобна жилетка. Тоді усміхнувся їй, немов між ними вже все вирішено, а Ґерда очей не опустила.

’^Дай Боже щастя! (нім.).

’“Вітаю! (діал. нім.).

’’Те ж саме (нім.).

’^Те ж саме (діал. нім.).

®’До побачення (діал. нім.).

Натомість Ева була стурбована. Вони спізнилися, і дядько Петер, з яким вона мала востаннє попрощатися, вже пішов, а вона так і не бачила його обличчя. Як тепер вона його впізнає, якщо зустріне? Звідки в неї буде певність, що вона більше з ним не попрощається, не скаже необережно «до побачення»?

Пізніше, коли вони вже виходили з кладовища, Ґерда сказала Еві: «Цей чоловік — твій Ора?^».

Вони тільки-но поклали були букет квітів на могилу Йоганни, у цинову вазу, на якій навколо літер Jhs було вирізане серце. Коли відходили, до нагробка підійшов якийсь чоловік, високий, але захудий для свого побитого міллю костюма.

Ґерда сказала це, не обертаючись: було очевидно, що спорідненість між її донькою і «цим чоловіком» її не обходила. Ева не відривала від нього очей. Вона бачила, як він вийняв квіти, які вони з Ґердою поставили у цинову вазу, і кинув на алейку між могилами, на нічию землю, яка відділяє між собою покійників. Чоловік підвів очі і зустрівся з її поглядом. Стискаючи руку матері, яка прямувала до залізної брами, вона йшла з повернутим назад обличчям, щоб далі його бачити, аж зашпорталася об плиту з чорного мармуру.

Ось як Ева дізналася, хто такий Ора: старий і худий чоловік, який дивиться тобі у вічі так, що тобі перестає хотітися жити.

Власниця невеличкої кімнатки на першому поверсі, де жила Ґерда, коли не працювала, дозволила їй провести там ніч зі своєю донькою. Хоч був літній сезон уповні, у той рік, коли вибухали бомби і чинилися замахи, туристів було мало, і чимало кімнат, що винаймали

відпочивальникам, зоставалися порожніми. Ева лежала на ліжку поруч з тілом матері у нижніії сорочці, яке було їй потрібне так само як тоді, коли вона була ще немовлям. Вона чудово знала, що у чотири роки вона була завелика, щоб дістати грудь, але того незапланованого вечора Ґерда була терплячіша, ніж звичайно. Ева мала намір з цього скористатися.

Хтось постукав у двері. Неприємні речі, які не повинні існувати, треба ігнорувати, тому Ева далі намагалась втиснутись під пахву матері, вдихаючи її запах. Але Ґерда підвелася на лікті, напружено прислухаючись. Стук повторився, а тоді почувся чоловічий голос: — Gerda? Bische do?^^.

Натягнувши муслінову комбінацію до колін, Ґерда пішла відчинити. То був той шютце, який на цвинтарі назвав Петера героєм. На ньому був уже не однострій послідовника Андреаса ґофера, а звичайна селянська одежа. Очі його блищали, видно було, що він напідпитку, але лиш трохи, для сміливості.

— Ева спить? — спитав він, кладучи руку Ґерді на голе плече.

Вона глянула на Еву, яка з німою неприязню втупилася з ліжка у непрошеного гостя, відтак зняла його руку собі з плеча.

— Ні, — відповіла і зачинила йому перед носом двері.

І ще одне Ева зрозуміла того дня: неспання — це спасіння.

Кілометри 850-903

Уявляю собі двох мандрівників. Вони прибули здалеку, можливо, з іншого континенту. Як ті індійці, які в сусідньому купе безперервно розмовляють по мобільному, або ці американки. Один з них дивиться на Італію з вікна праворуч, а другий — з вікна ліворуч.

Це два різні світи. Праворуч від поїзда з вод Середземного моря, немов голова міфічного кита, виринає мис Ґаета. Униз, до мерехтіння моря спускаються оливкові та цитрусові садки, жовті, рожеві й червоні поля. Багатство кольорів, ознака достатку і хорошого життя. Натомість ліворуч, в глибину півострова, пробігають нерівні, суворі, хижі гори. Хоч вони набагато нижчі, але лякають майже так само, як і наші льодовики. Навіть клімат різний. Над рівниною і над морем сяє молоде весняне світло; натомість в бік суші верхівки огорнені похмурими, важкими хмарами, і здається, ніби самі ці гори породжують їх.

— Яка сонячна, родюча, весела країна, — каже перший мандрівник.

— Яка вона пустельна, сувора, непривітна... — каже другий.

Коли вони розповідатимуть про те, що бачили, ніхто не повірить, що вони проїхали через ту саму частину Італії.

На відтинку між Бреннеро та Болоньєю, тривалістю чотири, максимум п’ять годин, майже завжди є вагон-ресторан. Мав би бути він, напевно, і на відтинку Рим — Реджо-Калабрія. А виявляється, що нема.

— Був, але його зняли, — пояснює служник залізниці, з’явившись у дверях купе після попереджувального гуркоту, що його зчиняє його пересувний бар. Він розвозить воду, газовані напої, солене печиво, запаковані перекуски. Причину, з якої на цьому поїзді є тільки нездорова їжа, я вивчала у школі — назва у неї ваговита і серйозна: «Південне питання».

Дівчата-американки купують два пакетики чіпсів.

— А вам що, синьйорино?

— Оцих. — Показую на коробку шоколадних тістечок.

— Два євро десять. — Дрібних не маєте, синьйоро?

Рахую дрібні на долоні й даю йому, точно до цента.

— Дякую, синьйорино.

Синьйорина, синьйора, синьйорина. Я вже звикла — оцінка чужими людьми мого віку, коливається, мов канатна дорога під час грози. Я лиш усміхаюся, немов мені підходять обидва звертання.

Служник цей гарний хлопець, південець понад всяку міру: відкрита усмішка, брови, з’єднані над носом, вузькі стегна балеруна. Стратегія державної залізниці ясна: вагон-ресторан ліквідувати можна, але персонал далі має справляти добре враження. На жаль, рухи його зап’ястків без всякого сумніву свідчать про те, що він гомосексуал. Яка шкода, думаю я.

Говори за себе, відповідає Уллі. Немов він сидить поруч зі мною тут, в цьому поїзді, що мчить на південь.

Коли я була підлітком, то дивувалася — чому Уллі не пробує мене мацати? Це робили всі мої однолітки, або пробували робити, або ж чекали, аж наберуться достатньо сміливості для цього. А він ні. Ніколи. Бо ми виросли разом? Бо він мій двоюрідний брат? Не може бути. Мацати двоюрідних сестер-підлітків — це обряд переходу, я б сказала, майже соціальний обов’язок. Значить, не тому, але чому тоді? Я уявлення не мала.

Період дозрівання в Уллі, здавалось, ніяк не закінчиться. Коли в нього почав ламатися голос, хлопці вже давно зазирали мені більше за виріз плаття, ніж в очі. Його однолітки вже мусили прикривати вульгарною невимушеністю свою розпачливо нагальну потребу в сексі, а на його тілі ще не було жодного волоска. І одного дня, майже в двадцять років, Уллі сказав мені, що був з жінкою. За узвичаєною традицією, справою його статевої ініціації зайнялася туристка, що приїхала з Німеччини.

— Вона гарна? — спитала я його.

— Досвідчена, — відповів він, і я зрозуміла, що мені нічого боятися.

Він говорив про це як про виконане завдання, досягнуту мету. В цьому не було нічого дивного: усі молоді чоловіки так говорили про втрату своєї незайманості. Але для них знайти дівчину, яка справді хотіла цього, вчепитись у неї невпевнено і хаотично принаймні той перший раз, було тільки почином, запорукою того, що вони зможуть робити це знов, знов і знов. А от Уллі здавався альпіністом, який зійшов у долину, підкоривши Еверест: побувавши на цій вершині, він міг більше туди не вертатися.

Коли він звірився мені про свої перші стосунки з чоловіком, все було зовсім по-іншому — очі йому розширились від грандіозності відкриття, від жаху і захвату.

— Це справді моє, — сказав він мені, немов знайшов власне ім’я, яке довго шукав. Про ту дівчину з півночі Європи, першу і останню в нього, він більше не згадував.

Тільки через багато років, після того, як він почув, як про нього казали (чоловіки, а жінки — ніколи, навіть найбільші святенниці) щось на кшталт «на таких, як ти, треба Гітлера», після того як мати запевнила його, що так, звісно, вона й далі любить його, але йому варто піти до лікаря, адже нині нема хвороби, яку не лікують, і на цю теж, певно, є ліки; тільки побувавши у Берліні та в Лондоні, де він почувався таким самим чоловіком, як багато інших, а навіть — ура! — чоловіком, банальним у своїй гомосексуальності; після того як я багато разів відступала йому своє ліжко, щоб він зі своїми коханцями не блукав лісами, мов кішка під час тічки — вже після того, як усе це трапилось, він зізнався мені, що, аби ввійти у довге і біляве тіло тієї дівчини, йому довелося заплющити очі й уявити собі, що це чоловік.

Ми, як завжди, сиділи у теплій кабіні Марлени. Снігу випало мало, і не було ще гармат, які забілюють снігом лижні траси навіть у найтепліші зими. Щоночі Уллі боровся з коричневими плямами, які розширялися, мов меланома, на шкірі гори, згрібаючи, розсуваючи, переміщаючи сніг від країв до центру трас. Він завжди все мені розповідав, принаймні я так думала. Про вокзальні туалети; про військову службу в області Венето («далеко не всі солдати ходять на баби, знаєш? А офіцери ще менше»); про побачення в міських парках, про тіла майже без облич, про геніталії майже без тіл. А от фантазій, які він у себе потай викликав, щоб змогти оволодіти тою єдиною жінкою, він так соромився,

ЩО мовчав про них роками. Я не розуміла цього. Попросила пояснити мені.

Уллі маніпулював великою шуфлею перед носом Марлени. Я бачила його у профіль, у рогівках його відбивався освітлений фарами сніг.

— Ти не знаєш, зі скількома жінками таке буває щоночі. А я знаю — бо знаю їхніх чоловіків.

Важелем поряд з кермом він зупинив шуфлю, повну снігу, і вона зависла в повітрі. Повернувся і подивився на мене. Очі його все ще були схожі на очі сарнюка, як в дитинстві, а вії були аж занадто довгі для дорослого:

— Ево. Жодна жінка не заслуговує на таку брехню.

І погладив мене по обличчю. Коротко, легко,

турботливо.

Запитання: якби чоловік, який кохає чоловіків, зміг кохати жінку, чи жінка ця почувалася б коханою?

Марне запитання. Уллі помер, і я цього ніколи не дізнаюсь.

Рівнина розширилась, тепер між морем і горами є більший простір. Крайнощі трохи згладилися: рівнинна земля не така безсоромно червона і родюча, а гори на тлі не такі голі й відворотні. Переїздимо через невеличку станцію, синя табличка швидко тікає з віконця, я встигаю прочитати її перед тим, як вона зникне: МІНТУРНО-СКАУРІ.

Тоді, скриплячи гальмами, потяг зупиняється якраз перед величезним заводським корпусом, який виринає з поля, мов космічний корабель. Напис гігантськими літерами: «ПЛІВКИ МАНУЛІ». Рекламний щит прямо перед моїм вікном розповідає про діяльність підприємства. Поїзд ще стоїть, і я маю час прочитати.

ВИРОБИ: мінеральна вода, інше, газовані напої,

какао, кава, настоянки, чай, цукор, м'ясо і м’ясо-

продукти, мийні засоби, тютюнові вироби, видавнича/поліграфічна діяльність, свіжі макарони, сухі макарони, рис, готові страви, випічка, солодощі, рибні продукти, плодоовочеві продукти, заморожені продукти, парфумерія, соуси, приправи, ароматичні трави, сіль, безалкогольні напої. УПАКОВАННЯ: Bag-in-box, пластикові пляшки, конверти flow pack, пакети, упаковання-подушечки, етикетки (типу рукав, медаль, печать), спарені й екструдовані пластикові плівки, плівка з однорідного пластику, плівка термозварювальна, пакувальний матеріал, клейкі стрічки.

Повний список, нема що сказати. Шкода тільки, що промисловий корпус «ПЛІВКИ МАНУЛІ» порожній, що з потрісканого цементу підлоги визирають бур’яни, що вікон так ніколи і не вставили. За рекламним щитом, на майданчику з битою землею, простягся білуватий собака.

Коли потяг знов зі скрипом рушає, він далі лежить нерухомо, гріючись на сонці.

Невдовзі після містечка Сесса-Аврунка американки, трощачи чіпси, перестають читати і виглядають назовні. Як навмисне, саме в той момент ми в’їздимо в тунель. Тож перед їхніми очима постає те, що в Італії найкраще і найвідоміше, те, чого їй заздрить цілий світ — біла смужка, яка зигзагом біжить у темряві тунелю.

1967-1968

Стара мала десь років шістдесят, але через десять чи двадцять років вона не надто зміниться. Її шоки під зав’язаною попід підборіддя хустиною були помережані пурпуровим плетивом капілярів. Вона горбилася, одне плече вище від другого, руки сперлися об маківку палиці, яку вона тримала рівно, перед ногами. На ній була довга спідниця, як носила ще її бабуся — двадцяте століття, яке пройшло вже дві третини свого шляху, забрало в неї багато, але залишило достатньо тканини для спідниць. Поверх спідниці Ваиегпзскигії барви тирличу, сірі капці з вареної вовни зі шкіряною підошвою.

Перед нею стояли чотири труни, вкриті білими полотнищами, високі свічки, квіти. Альпійські стрільці з почесної варти були молоді чоловіки, такі ж, як до вчорашнього дня були ті, що лежали всередині. Руки вони держали за спиною у сторожкій позі «вільно», погляди їхні були сумні й безпристрасні, як це буває тоді, коли все вже сталося, а те, що має статися в майбутньому, ще далеко.

Кілька годин до того прем’єр-міністр Альдо Моро віддав останню шану чотирьом жертвам терористів. Він довго пробув в траурній залі, схрестивши спереду руки, опустивши плечі, на обличчі його вималювався збентежений жаль. Поруч з ним монокль у правому оці генерала Де Лоренцо раз у раз відбивав спалахи фоторепортерів.

Заряд вибухівки підірвав високовольтну опору в Чі-ма-Валлона, Порцешарте німецькою, на лінії кордону між східним Тіролем та провінцією Беллуно. То була пастка: італійських військових, які прибули на місце вибуху, чекали протипіхотні міни. Солдати Арман-до Піва, Франческо Джентіле, Маріо Ді Лечче, Оліво Дорді, під’їхавши до поваленої опори, вилетіли в повітря разом зі своїм джипом.

Крім політиків та генералів, до траурної зали прийшли тисячі людей. Німецькомовні південні тірольці, італійці з Альто-Адідже, з Комеліко та Кадора, військові, туристи. Мотивів замаховців не розумів більше ніхто. Люди з Сан-Кандідо, де були виставлені тіла, ніяк не могли збагнути сенсу цього насильства. Молодий селянин, шкіру якого вже опалило сонце, в синьому фартуху поверх білої сорочки, постояв якусь мить, похиливши голову, перед тілами. Тоді прийшла черга старої.

Імен тих чотирьох альпійців вона не знала. Можливо, їй їх і назвали, але то були італійські імена, які важко запам’ятати. їй було байдуже: імена — це остання річ. Вона погладила, одна за одною, труни. Вони були закриті: протипіхотна міна не надто ласкава до тіла, яке пройшло по ній.

Понад чверть століття тому війна забрала в цієї жінки її чотирьох синів. Вони були приблизно того самого віку, що й альпійці, закриті в цих чотирьох трунах, рік більше, рік менше. З синами своїми вона не могла попрощатися, для оплакування мала лише похоронні листи від командування бригади. їхні імена досі були написані на мармуровій плиті при вході на цвинтар, разом з іменами інших полеглих. Але що з тих імен — ім’я не викосить трави, не полагодить дранки на даху, не подарує їй на радість онука. Імена — це справді остання річ.

Ці четверо юнаків загинули, як і її сини, то ж хіба це важливо, що звалися вони не Зепп, Ґерт, Манфред і Ганс, а Франческо, Маріо, Оліво, Армандо? Неважливою була й назва місця, де вони полягли: Порцещарте, Чіма Валлона — яке це має значення? Вони померли, її сини теж померли, а за мертвих можна тільки молитися.

Стара витягла з кишені фартуха вервицю і почала.

Сільвіус Маньяго розсунув лікті, висунув голову вперед і поклав чоло на схрещені на письмовому столі руки. Плечі піджака, вічно заширокі для його сухої фігури, крилами піднялися йому за потилицею. Окуляри у товстій чорній оправі лежали перед ним біля ручки, милиці стояли сперті об дерев’яне облицювання стіни. Так він і сидів із заплющеними очима, схилившись і притулившись чолом до столу. Він стомився.

В червні у Порцешарте, чи Чіма Валлона, як його називали італійці, внаслідок огидного замаху загинуло четверо військових. В липні неофашисти провели в Больцано маніфестацію за «італійськість Альто-Адідже». У вересні на вокзалі в Тренто в руках поліційних агентів Філіппо Фоті та Едоардо Мартіні вибухнула сумка, вбивши їх обох на місці. Це стало останнім смертельним замахом південнотірольського тероризму, але Маньяго не міг цього знати. У теленовинах передали його заяву, яку він зробив біля цього самого стола.

— Останні динамітні замахи дуже вразили населення Альто-Адідже, якою б мовою воно не розмовляло. Проблеми можна розв’язати тільки за допомогою інструментів демократії. Ми відмовляємося вірити, що їх можна розв’язати насильством.

Він ВИГОЛОСИВ її своєю бездоганною італійською, але німецький акцент звучав сильніше, ніж звичайно. Ведучий RAI представив його так; Сільвіус Маньяґо, лідер Південнотірольської народної партії, колишній офіцер вермахту.

Він не почувався таким втомленим ще з часів війни.

А ще та важка атмосфера у спальному вагоні, чого раніше не було. їдучи разом з ним до Риму, депутати і сенатори від Південнотірольської народної партії — лідером якої він, попри все, далі був — більше не заходили до нього в купе, щоб випити чарку перед сном; крижаним тоном бажали йому доброї ночі і відразу йшли на свої спальні місця. Маньяґо знав, що поза очі казали, ніби він продався італійцям; що вважали його розбудову порозуміння з італійським урядом, австрійською владою і представниками італомовних мешканців Аль-то-Адідже торгівлею між політиканами; що нарікали на те, ніби він продав свою Гаймат, на надмір Realpolitik-, що як найгіршу образу згадували слово Kompromiss.

Але він знав й інше; єдиною альтернативою компромісові були герої, а героїв, від Андреаса Гофера аж до Зеппа Кершбаумера, Південний Тіроль мав уже досить. Навіть ці мерзенні підривники, які далі вбивали, теж, мабуть, вважали себе героями. Маньяґо знав, що він єдиний може отримати від італійського уряду гарантії захисту мови і самоврядування, яких його народ чекав уже пів століття, і саме тому, що від героя він не мав анічогісінько.

Він підвів своє виснажене обличчя. Перед ним на горіховому дереві письмового стола лежав стосик аркушів; перший начерк Статуту самоврядування майбутньої автономної провінції Больцано. Потрібні будуть ще безконечні й нелегкі поїздки до Риму, виснажливі переговори, компроміси, щоб він набув своєї остаточної форми: сто тридцять сім статей, двадцять п’ять підпунктів, тридцять одна примітка. Роботи було ще багато.

Сільвіус Маньяґо потер собі очі, вдяг окуляри і взяв у руки перший аркуш.

Коли вони були разом, Ґерда брала Еву зі собою у велике ліжко невеличкої кімнати на першому поверсі. Ева прилипала до неї, і тіло матері було водночас рятувальною шлюпкою і океаном, в якому вона потопала. Ґерда не перечила.

Ева почала помічати, що, на відміну від інших дітей, у неї нема батька. Вона була не одна така: Уллі та Зіґі, приміром, теж його не мали. Але вони більше його не мали. Натомість вона ніколи його не мала. Вона не зовсім розуміла, в чому тут різниця, але різниця явно була.

Ще одного Ева ніколи не мала — нового взуття. Вона завжди успадковувала старі туфлі Руті чи її сестер, а навіть хлопчачі черевики Уллі. Але Ґерду тепер підвищили до рангу кухарки, її зарплатня зросла, і вона вирішила купити їй пару черевиків. Сидячи на ослінчику в крамниці під навісом, Ева не могла повірити, що в кінці її ніг може існувати така краса. То були міцні черевики з гумовою підошвою, але їй здавалося, що вони сяють ще краще, ніж коли б вони були вкриті чорним лаком.

Коли вони вийшли з крамниці, Ева йшла, опустивши очі, щоб досхочу намилуватися цими новими черевиками, які слухняно йшли з нею.

— Це твій батько.

Еві не хотілося відривати погляду від своїх ніг, але вимовлена матір’ю фраза не належала до тих, які можна було почути від неї щодня. Вона, наприклад, маючи вже п’ять років від роду, ще ніколи її не чула.

— Оцей у темному костюмі.

Ева підвела очі. На вулиці й на тротуарі чоловіків у темних костюмах було більще, ніж один.

— Котрий? — спитала вона.

— Той, що на нас дивиться.

Чимало чоловіків дивилося на Ґерду, але не тому, що хтось з них був батьком її доньки.

— Сіат&°°, — сказала раптом Ґерда нетерпляче. Взяла її за руку і потягла і"і геть, ступаючи своїми розмашистими кроками.

А Ева далі намагалась знайти якусь подібність, якийсь знак, якусь виразну рису належності в чоловіках, які проходили повз них. Але не знайшла — коли він побачив Ґерду і оту дівчинку, лице ґаннеса Штагля набуло кольору герані на балконі, під яким він проходив, і він поспішно пішов далі. Дівчина, яку він держав під руку, тендітна й елегантна у пальтечку, яке могла б одягти Одрі ґепберн, спитала його:

— Хто та жінка?

-Яка?

— Ота з дівчинкою.

І ґаннес відповів своїй нареченій:

— Я не бачив ніякої дівчинки.

Година 3.45.

О З годині 25 хвилин ранку, здійснюючи огляд постів охорони, я підійшов до поста номер 6 на північному заході, на який був призначений, відповідно до штат...

Ручка перестала писати. Мабуть, чорнило замерзло. Він запхав ґі собі під пахву, мов термометр. Знадобить-

СЯ кілька хвилин, аби вона нагрілася достатньо для того, щоб знову писати. Пальці ледве рухалися, попри вовняні рукавиці.

Віце-бригадир не хотів докидати більше дров у грубку. Той стосик біля стіни колишньої сторожки митників був невеликий. Але передусім тому, що, входячи і виходячи, він наробив би шуму, а йому не хотілося позбавляти сплячих хоча б хвилини сну з тої чверті години, яка лишилася до зміни варти. Але, чорт забирай, було страшенно холодно. Так холодно, що той, хто не зазнав цього холоду, не може його собі уявити. Як можна описати такий холод людині, що походить з Реджо-Калабрія?

Він спробував було це зробити, коли вперше вернувся додому у відпустку (сорок вісім годин поїздом туди і назад, сімдесят дві години перебування з родиною):

— Відчуваєш, як пальці, ноги, ніс аж обпікає, але не жаром, а морозом.

— Обпікає? — збентежено повторила його мати.

Марна справа. Тамтешня зима — мов море, неможливо описати її людині, яка ніколи там не була. Попередньої ночі термометр показував мінус двадцять три. Але найгірше було не вночі. Навіть в той час, коли вітер немов б’є тобі в обличчя шинованими черевиками, а туга за домом, як завжди, у темряві зростає, вночі не так уже й паскудно, бо ясно світять зірки, мов коштовне каміння, а тебе огортає тиша, мов склепіння великого храму. Паскудно на світанку, бо він несе обіцянку сонця і тепла, але зраджує її цим своїм вологим, сірим світлом, яке ще більше сковує тобі кістки. Паскудно було примушувати вмиватися дев’ятнадцятирічного рядового, який нездатний вже навіть думати від самотності.

Він був підофіцером, вчився у військовому училищі, пройшов підготовку. А ці хлопці-призовники, що народилися у Салемі, Сібарі чи Бішельє, ні, вони не витримували на висоті понад дві тисячі метрів, не сходячи в долину місяцями.

Звісно, йому теж було важко, коли він прибув в Альто-Адідже.

На курси німецької в училищі для підофіцерів він записався добровільно. Йому подобалася думка, що він зможе сяк-так балакати інщою мовою, адже в перщому класі початкової щколи він ще говорив тільки калаб-рійським діалектом. Йому піщло навіть непогано, він ніколи не доводив до розпачу викладача, як той чоловік з Барі, який на запитання «Wie alt bist    завжди

відповідав: «Метр шістдесят три!». Альто-Адідже було слущним місцем, де можна було служити вітчизні в небезпеці, він був у цьому переконаний, і через два роки, склавши присягу, пишався тим, що їде сюди.

Перше розчарування сталося, коли він прибув у казарму неподалік від Мерано. Командування не було готове до прибуття такої кількості військових, усе було тимчасове. У дворі було повно бур’янів, брудні спільні спальні з обдертими стінами, в яких напхано по сотні людей в кожному приміщенні зі всіма їхніми тілесними запахами, і тільки завіса відділяла його та інших карабінерів від альпійських стрільців. Кухні не було, щоденна їжа варилася на великих польових примусах, які смерділи гасом, їдальні теж не було, і їли вони на морозі у дворі з тих самих казанків, в яких потім милися.

Солдати? Навіть не варто згадувати. Цих молодих призовників та карабінерів допоміжних підрозділів відбирали, але відбирали навпаки: військова служба в Альто-Адідже була покаранням. Багато з них були май-

‘®‘Скільки тобі років? (нім.) Німецьке «alt» (старий, який має вік) схоже на італійське «alto», «високий, заввишки».

же неписьменні, а почуття дисципліни і порядку в них було, м’яко кажучи, у зародку. Не раз о шостій ранку, коли була його черга робити побудку, віце-бригадирові ледве вдавалося уникнути копняка прямо в обличчя. І ті самі солдати, провівши місяць у патрулюванні перевалів та урвищ, якщо їх спитати, як називається їхнє рідне село, вибухали плачем, мов діти.

А ще той холод. Що може знати калабрієць про холод? Калабрієць знає, що таке спека і сірокко, знає посуху, знає людожерне сонце, яке аж кусає в голову, і вітер, який доводить до божевілля, ейфорії або зомління, але що таке такий холод — ні, калабрієць цього не знає. Вперше він відчув його там, у дворі казарми, коли сидів навпочіпки на землі, мов жебрак, і їв суп, який ставав крижаним ще до того, як встромиш у нього ложку. То було ніщо порівняно з морозом, від якого він страждав, патрулюючи прикордонні перевали, але тоді він цього ще не знав.

Єдиною відрадою тих перших місяців в Альто-Адідже були макарони з гострою підливкою у тратторії неподалік від моста Друзо, яку держали люди з півдня, і він ходив туди з товаришами по службі. А ще, звичайно, Fräulein.

Німкень він завжди уявляв собі схожими на близнючок Кесслер, коли вони співали пісню «Ніч коротка»: безконечні ноги, стрази на корсажі, начесане біляве волосся. Південні тірольки не були такі елегантні, і хоч були біляві, але носили не шиньйон, а косу, огорнену навколо голови, мов запасне колесо. Але ноги — так, це треба визнати — ноги тірольки мали набагато гарніші, ніж у калабрійок.

— Барицентр у тутешніх жінок, — казав той божевільний молодший лейтенант Дженовезе, — розташований високо.

Перший рік він провів, патрулюючи лінію кордону — єдиний карабінер разом із взводом з вісімдеся-ти-ста альпійських стрільців. Завдання; перешкодити вступові терористів на італійську землю. А ще краще — взяти їх у полон, а потім він мав передати їх в руки справедливості, адже на ньому лежали обов’язки поліції. Вони бродили вгору і вниз по перевалах гірських хребтів на кордоні між Італією та Австрією — перевал Резія, гора Ветта д’Італія, долина Пассірія. Наплічник його важив понад сорок кілограмів; боєприпаси, автомати, спальний мішок, намет і брезентове покривало, продуктовий пайок, металева миска з примусом для підігріву, лопата, кирка. Усе носили на спині — завдання полягало саме в тому, щоб діставатися туди, куди не могли доїхати джипи. З цією поклажею на спині вони були схожі на черепах, але черепахам ніхто ніколи не наказував годинами йти вперед по снігу, який сягав майже по пояс.

У казарми вони не поверталися тижнями.

Вдень вони брели вздовж хребта; вночі копали у снігу ями кілька метрів завдовжки, кидали туди брезентове покривало, маскували його зверху снігом, а потім залізали всередину поспати. Дві години сну, дві години варти. На сідловинах прикордонних гір завжди дув пекельний вітер — він зрозумів, що гірські перевали схожі на відчинені вікна з обох боків дому, одне напроти одного. Тому наметів вони ніколи не ставили; якщо вночі буде снігова буря, вона змете їх геть, а вони, смертельно втомлені, цього навіть не помітять.

Вже через тиждень у декого починалися галюцинації. Від холоду, сонливості та втоми. У тих, хто страждав запорами, вони починалися раніше, ніж в інших — невидалені токсини посилювали виснаження і били в голову. Час до часу хтось марив. Усі, раніше чи пізніше, кликали маму.

Іноді віце-бригадир питав себе, який сенс мають ці операції. Сотню солдатів, які бредуть по засніженому схилі, видно краще, ніж колону бронемашин. Натомість терористи рухалися швидко, по двоє чи максимум по троє, вони знали кожне урвище, скелю, карниз цих гранітних гір, прослизали по цей і по той бік погра-ничних стовпів, немов сарни, не залишаючи слідів.

І справді, жодного з них вони не бачили.

Але девіз карабінерів був «Завжди підкоряйся мовчки». Якби він хотів обговорювати накази, він не став би карабінером.

Розрадою було для них, коли вони діставалися до обійсть. Обійстя були навіть на великій висоті, зокрема в глибині долини Веноста, під льодовиками. Вони звикли, що їх зустрічає десятеро, тринадцятеро дітей, то були бідні багатодітні селяни, але їжі вони завжди мали вдосталь. Досить було дати їм п’ятдесят тисяч лір, і цілий загін діставав гарячу страву. Жінки подавали на стіл, а потім дивилися, як вони їдять; мовчки, але не вороже. Не те, що деякі офіціанти в барах у місті, які вдавали, ніби не розуміють італійської, які відповідали йому, коли він замовляв каву; «Nichts verstehen»^'^^ або ж «Wiederholen Sie aufDeutsch»^°^, але тоді він з гарною ви-

"“Не розуміти (кім.).

‘“Повторіть німецькою (нім.).

МОВОЮ карбував «geben Sie mir bitte einen Kaffee»^^*, і каву вони таки мусили йому принести, дойч він чи не дойч. Натомість ці селяни з гір італійської справді не знали, і коли він намагався порозумітися з ними німецькою, у них з’являлося щось дуже схоже на усмішку. Тоді виганяли дітей на горище, а їхні перини віддавали офіцерам і підофіцерам, які вкладалися на столи у теплій світлиці. Але він йшов зі своїми людьми в оборіг і не шкодував — простягшись на пахучому сіні, відчуваючи тепле дихання корів, яке піднімалось зі стайні, спав він, як король.

Але тут, у цій покинутій митниками сторожці, вночі він не спав. Удень він на кілька годин падав на розкладачку, а потім ще іноді йому вдавалося подрімати трохи перед вечором. Але коли було темно, ніколи. Щоб не заснути, він писав. Він взяв зі собою багато блокнотів, простих, в клітинку, скріплених зверху, як ті, що їх мають у коміксах журналісти. Мав він і ручки, але тепер знав, що натомість краще було взяти олівці — графіт не заклякає на холоді, як чорнило. Почерк у нього був виразний, старанний, і факти, які він описував, теж були чіткі та ясні: заклинило магазин, стільки-то спожили консервів, бачили тетерука. І, звичайно, зміни варти.

Він писав за своїм хистким столом, стежив, чи інші добре сплять, виходив обмінятися кількома словами з тими, що несли варту. Його слух, який завжди був гострий, витончився ще більше. Він вловлював кожен нічний звук: скрипіт дерев, голоси нічних хижаків, кам’янистий шурхіт щебеню, потріскування льодовиків. Іноді йому здавалося, що він чує дзижчання сузір’їв, які спрямовували в космічну чорноту своє гостре світло. Тоді він розумів, як сильно втомився.

Він мав двадцять чотири роки, найстарший з його людей був на чотири роки молодший. Він чував над ними, як мама над хворими дітьми. Трохи хворі вони таки були, зрештою — хворі на страх, самотність, холод і тугу. І ще на тишу. І на ці нерухомі й невідомі гори, які породжували істот без обличчя, що виринали нізвідки, шматували тіла товаришів по зброї, а тоді знову зникали в їхньому лоні.

Якраз недавно терористи вбили трьох митників. Лінія кордону пробігала менш, ніж за десять метрів, і вони за допомогою чогось на зразок підвісної дороги спустили бомбу з австрійської території аж до вікон сторожки. Троє людей загинули у вибуху під час сну, четвертий осліп.

Залишатися тут митникам було занадто небезпечно. І ось уже три місяці сидіти тут, в цій сторожці на полонині, довелося віце-бригадирові на чолі чоти з тридцяти солдатів — о Боже, солдатами їх, цих наляканих хлопчаків, назвати важко. Вони викопали десяток ям у снігу по периметру навколо будівлі, і той, хто стояв на варті, залазив туди по самі плечі й сидів там, немов товкачик у ступі. Вночі він ставив по одному солдату на кожен пост, вдень вистачало двох або трьох. Навколо він влаштував загородження з колючого дроту, і в міру того, як вони споживали харчі, прив’язували до нього порожні бляшанки від соусу та інших консервів — варто було торкнутися колючого дроту в одному місці, як вся ця конструкція дзвеніла безліччю дзвоників. Ніхто не міг би наблизитися до сторожки, не зчинивши галасу.

За кілька метрів від нічиєї землі стояв колишній австрійський митний пост, халупка, набагато менша від італійської сторожки. Линва, за допомогою якої вбили митників, виходила звідти. Він тримав її під наглядом весь час, удень і вночі. Чи був хтось там всередині? Чи саме звідти вони знов прийдуть, щоб вбити їх? Іноді трохи далі він бачив кількох людей з біноклями, які годинами спостерігали за горизонтом. Вони ніколи достатньо не наближалися, щоб можна було їх впізнати. Важко було опиратися імпульсові піти і перевірити, але наказ був недвозначний — не переходити кордону. Через терористів стосунки між Італією та Австрією вже й так були досить напружені, бракувало тільки прикордонних сутичок.

Він був військовий, політикою не займався. Колись він мав усіх мешканців Альто-Адідже за невдячних зрадників єдності батьківщини. А потім він приїхав в Альто-Адідже. Але варто йому було покинути місто в глибині долини, де на фабриках було повно робітників з Півдня, варто було зустрітися з селянами, як він дуже швидко зрозумів — в тутешнього люду не було нічого італійського. Та терористи були кривавими боягузами, які навіть не показували свого обличчя.

Після останніх вбивств товаришів по зброї атмосфера в казармі стала важкою. Казали, ніби один офіцер альпійців, який використовував бомби та гранати як прес-пап’є і в якого над письмовим столом, замість портрета президента республіки, висів портрет дуче, заявив: «А тепер черга якогось південного тірольця». Ві-це-бригадир і чути не хотів навіть натяку на такі речі. А потім, через кілька днів, на блок-пості був убитий той хлопець з долини Пустерія. Солдати, які стріляли у нього, були молоді призовники, то, мабуть, була лиш трагічна помилка, наслідок надмірного напруження.

Проте дізнавшись про це, він згадав собі слова того офіцера, і на якусь мить кров застигла йому в жилах.

Тепер він дістав наказ: на пограничних стовпах має майоріти італійський триколор. І шоранку на піднятті прапора він пишався тим, що сповнює свій обов’язок. Але був ще один наказ, який він мав виконати, і не менш категоричний, тому що його він віддав собі сам: повернути кожного з цих хлопців у родину.

принаймні раз на ніч була фальшива тривога. — Я чув кашель, — казав один з солдатів. Або ж: — Між деревами світиться лампочка. — І відразу всі інші вартові підтверджували: так, вони теж чули підозрілий шум, бачили світло, чули шурхіт кроків на снігу. Вони ворохобили одне одного, мов голуби. Або ж він вистрілював з гаранда сигнальну ракету, і за тих вісім секунд, які проходили від вистрілу до спалаху маленької світляної комети, хтось починав репетувати з жахом: — Нас атакують! — і навіть гатити наосліп зі свого Maschinengeweh?°\ Вранці вони бачили розтрощені на друзки модрини і ялини — недаремно 42-59 називали «пилою Гітлера». Дивом було те, що вони ще не поранили один одного. Добре, що він не мусив звітуватися перед зверхниками з використання амуніції.

Якось, коли — зовсім випадково — запрацювала рація, він почав благати, щоб їм прислали підкріплення: солдати виснажені, пояснив він командуванню, вони вже більше не можуть, а насамперед їх замало для змін варти. Він більше не міг гарантувати відповідальної служби, ані неушкодженості своїх людей. Він склав також офіційний рапорт. Виникла необхідність заміни військовослужбовців, які перебувають тут понад місяць, — писав він. Я, підофіцер, який здійснює командування, не можу відповідати за тих, чий психофізичний стан вийшов за межі норми. Тоді прив’язав конверт до каната, який звисав з гелікоптера, що кидав їм харчі та амуніцію.

Минув ще один місяць. Не надійшло ні підкріплення, ні заміни. Гелікоптер теж уже багато днів не прилітав через сильний вітер. У них скінчилися вже майже всі консерви, залишилось тільки трохи борошна. Тим, хто добре стріляв, він дав дозвіл іти на полювання, і кілька зайців вони таки з’їли. Але голод починав даватися взнаки. Вечори вони проводили, скупчившись навколо рації, щосили намагаючись розрізнити серед гуркоту свіжі сліди людських голосів. Мов гірники, які просуваються багнистим, темним тунелем, шукаючи рубінів.

Він вийняв ручку з-під пахви. Від неї променіло більше тепла, ніж він відчував у себе всередині. Він прочитав написане досі і знову взявся писати. Чорнило знову було рідким.

Година 3.45.

О З годині 25 хвилин ранку, здійснюючи огляд постів охорони, я підійшов до поста номер 6 на північному заході, на який був призначений, відповідно до штатного розпису змін варти, на період до 4 години ранку, карабінер допоміжних військ Чіріелло Сальваторе.

Я побачив, ш,о він порожній.

Віце-бригадир зупинився. Закреслив, виправив.

Я побачив, що вартовий відсутній.

Повернувшись всередину, я пішов у приміщення для спання, де, хоч бракувало тридцять п’ять хвилин до закінчення його зміни варти, я знайшов згаданого вище карабінера допоміжних військ Чіріелло Сальваторе, який спав на своєму ліжку.

Віце-бригадир прочитав написане. Глибоко зітхнув. Підвів погляд на обдерту стіну. Запхав ручку під пахву — він хотів мати час подумати, не турбуючись, що чорнило застигне. Але думав він недовго. Взявся знову поспішно писати в блокноті, мовби відчувши нагальну потребу.

Проте я прийняв остаточне рішення не писати рапорту і не призначати відповідальному за цей епізод жодної покари бо то лиш хлопець який хоче спати вже місяць як він не висипається а тепер ще й голод і той крижаний вітер що ледве можеш очі держати розплющеними нема сумніву вони виснажаться до краю і вийдуть звідси божевільцями неможливо щоб так було ті що внизу цього не розуміють просто взагалі поняття не мають...

Він зупинився, мов бігун — раптово, все ще відчуваючи всередині імпульс розбігу, від якого можна впасти.

Цей свій приватний блокнот він нікому не збирався показувати, а тим паче, якомусь зверхникові, та однаково віце-бригадир з обережності почав густо закреслювати слова «Чіріелло» та «Сальваторе». Ім’я карабінера допоміжних військ, провинного в тому, що він покинув свій пост, зникло у чорній плямі.

Ніколи не відомо.

Натомість внизу сторінки він написав своє ім’я. Немов ця сторінка з блокнота у клітинку була офіційним рапортом, документом, за зміст якого він несе повну відповідальність як солдат і як підофіцер.

І він підписався: Віце-бригадир Ананія Віто.

Кілометри 903-960

Вдалині пробігають теплиці Вілла-Літерно — не видно ні помідорів, ні іноземних робітників, без рабської праці яких вони б усі зігнили. Довгий тунель приводить нас до неапольського передмістя Баньйолі — безперервна вервечка промислових руїн. Вони оточені житловими будинками-розвалюхами, вкритими обдертим тиньком характерного кольору, який ми завжди називали точним словом: fascistagrau^^^.

Це колір будинків, що їх фашистська влада будувала в Альто-Адідже для своїх службовців, яких масово завозили, щоб італізувати його: вчителів, чиновників, дорожніх робітників, а насамперед залізничників. Це колір певної епохи і певної ідеології, а для мене він ще й асоціюється з сукупністю запахів. Коли дитиною я проходила повз будинки біля станції з написом IX РІК ФАШИСТСЬКОЇ ЕРИ під карнизом, я відчувала, як з вікон розносяться запахи, яких не знала кухня Швінґсгеклів: запахи кислуватої томатної пасти і бульйону з пармезаном. Запахи ці були гарні, але я не зупинялась, щоб принюхатись: будинки \УаІзскеп мене зовсім не обходили.

Стосунки між нами, дітьми Оаіізск, та малими італійцями можна описати просто: їх не було взагалі. Бо ж вони були Walschen■, а ми — «фріци» чи щонайбільше «стовпи», у пам’ять про ті електричні опори, що

‘“Фашистсько-сірий (нім.).

ЇХ нашим терористам так подобалося підривати. Все було поділене на райони, зони впливу, території. Від будинків залізничників нам було краще держатися подалі, так само, як від району багатоповерхівок позаду казарм, де мешкали родини військовиків. Діти, які там жили, здавались мені незбагненними і страшними, хоча, якщо добре подумати, вони, мабуть, не менше боялися нас, німців — нас було набагато більше. В кожному разі, з ними я ніколи не бавилася. Ніколи.

Потім, оселившись в гуртожитку в Больцано, куди пішла вчитися в ліцей, я опинилася поруч з тими, хто в дитинстві жив у будинках кольору fascistagrau. Тепер вони виросли, і незбагненного в них більше не було нічого. Навпаки. Якщо мої німецькі однолітки кидали вслід дівчатам грубі зауваги, колючі, мов нетесане дерево, італійці раз у раз зиркали на мене своїми оксамитовими очима. Не варто й питати, кому я віддавала перевагу.

Уллі погоджувався зі мною, погоджувався від глибини душі. Коли він пішов до війська, м’які почуття хлопців-італійців були для нього одкровенням. І смуток, який ріс у нього всередині і який врешті забрав його, був спричинений також цим: серед наших людей він зустрічав тільки чоловіків, які до сексу ставилися як до тілесної потреби, про яку вихована людина ніколи не згадує і яку справляє у найбруднішому місці свого дому. Уллі теж так робив багато років, але тільки тому, що іншого йому не траплялося. А коли він закохався, його обранцем був південець, і не випадково.

Якось вночі, коли Марлена зачісувала своїми гусеницями сніг на трасах, Уллі сказав:

— Я закохався.

Його звали Коста, він був грек, мав довгі руки і чорні очі, працював у пабі в Інсбруку. Після закінчення

ЗИМОВОГО сезону вони з Костою оселяться разом. Уллі ніяк не міг припинити вимовляти його ім’я — Коста, Коста, Коста, Коста. Сказав також;

— Я належу йому, а він — мені.

А тоді;

— Коли ми разом, я розумію, навіщо живу на світі.

І ще;

— Наше кохання більше від нас.

Уллі почав говорити заяложеними солодкуватими фразами.

Я б мала радіти за нього. Але не раділа. Зовсім. З Уллі ставалося те, про що всі говорять, співають, пишуть. Те єдине, що, як кажуть, надає життю вартості, що веде до раю та до пекла і дає доступ до всіх тих таємниць, порівняно з якими все інше не має жодного значення.

Тієї ночі мені здалося, ніби мій друг, цей мій майже брат раптом відкрив мені, що він — таємний син якогось імператора, що володіє безмежними багатствами, палацами, що йому служать безліч слуг, а якщо досі він разом зі мною їв завжди хліб з цибулею, то це було просто з цікавості.

Саме так я почувалася — убогою.

— Як гарно. Я рада за тебе.

Я не могла сподіватися, що Уллі мені повірить, він занадто добре знав мене. І справді, він глянув на мене з-під лоба, але не відповів. Можливо, він зрозумів, якого зусилля мені коштувало збрехати йому, вперше і востаннє в житті.

То була багатосніжна зима, не тільки у нас в горах, але й далі на південь. У теленовинах показували зображення площі святого Петра, вкритої снігом, фонтани обабіч обеліска були прикрашені крижаним мереживом. Гірськолижні траси того року легко було втрамбовувати, лижники раділи, готелі були повні. Одне слово, був то рік достатку. Але не для мене.

І тепер, визираючи з вікон, я почуваюся одним з тих подорожніх, які з двох боків поїзда бачать різні краєвиди. Зі свого вікна Уллі принаймні раз побачив його, той розлогий обрій любові. Як побачила його зі свого вікна й моя мати. Натомість я була одружена, розлучена, за мною упадали, у мене були чоловіки, які очікували від мене лиш знаку; я бажала, поважала, відчувала прихильність — до Карло, приміром. Але я занадто добре пам’ятаю, якою була моя мати з Віто і якими були очі Уллі, коли він вигукував: «Коста! Коста!», і розумію різницю.

Я, мабуть, сіла не біля того вікна.

З Карло я познайомилася на гарній віллі неподалік від Больцано. То було урочисте відкриття великої приватної проектної студії, яке організувала я. Вечірка вже закінчувалася, все пішло добре, численні гості гарно розважалися. Я могла нарешті трохи відпочити. Мабуть, зайве уточнювати, що Карло був без дружини. Пригадую, під час першої нашої розмови він у певну мить сказав мені:

— Більшість італомовних мешканців Альто-Адідже думають, що всі ви, німецькомовні південні тірольці, нацисти.

А я відповіла:

— Більшість німецькомовних південних тірольців думають, що усі ви, італомовні мешканці Альто-Адід-же, фашисти.

— Вони повинні згуртуватися і оголосити війну всій решті світу. Але я не фашист. А ти нацистка?

— Ні.

— Я так і думав. Я син залізничника з Ізернії та вчительки з Салерно, але народився і живу в Больцано, це єдине місце на території країни, де італійці почуваються власне італійцями, а не сицилійцями, неаполітанцями, венеційцями чи п’ємонтцями. Чи взагалі мешканцями Ачітрецци — а це щось зовсім інше, ну цілковито інше, і їх в жодному разі не можна плутати з мешканцями Ачіреале.

— Але тобі принаймні, — сказала йому я, — ті, хто мешкає на теренах на південь від Верони, не ставлять того сакраментального запитання, яке ставлять мені.

— Дай-но здогадаюсь, яке це запитання — «Можна запросити тебе на вечерю?»

— Ні. «Ким ти більше почуваєшся — італійкою чи німкенею?»

— Тебе справді про це питають?

— Завжди. Усі.

— Це, мабуть, неабияк дратує. Послухай-но, хотів би тебе дещо спитати. Ким ти більше почуваєшся — італійкою чи німкенею?

— Гаразд, тоді інше запитання: можна запросити тебе на вечерю?

Неаполь-Флегрейські поля, відтак Неаполь-Мерджел-ліна. Ми в’їхали у черево Неаполя, в нутрощі міста — їдемо через тунелі метрополітену.

Одну за другою ми проминаємо, не зупиняючись, підземні станції площі Амедео, Монтесанто, площі Кавур. Вони пролітають швидко, відокремлені одна від одної довгими тунелями, де темрява коле око; вони схожі на спалахи блискавки, що їх собі уявляєш із заплющеними очима. Ми з великою швидкістю мчимо по центральній колії, а на перонах бічних колій люди чекають на потяг, щоб поїхати на роботу, до дантиста, відвідати подругу. Контрастуючи з їхньою буденністю, наш потяг здається супертанкером на потічку, фурою на доріжці для велосипедистів. Складається враження, ніби ми з гуркотом пронизуємо інтимний простір міста. Майже як у моєму сні! Але ролі тут обернені. Тепер я є тим пасажиром, який зазирає з вікна поїзда в чужі спальні.

Ми зупиняємось на станції «Площа Ґарібальді». Блакитні неонові світла, облицювання, наче в моргу, порожні лавки. Все це справляє враження, що якщо зійти тут, можна зникнути в ніщоті й ніколи не знайтися.

— Оранжадмінеральнаводакокаколапіцабутерброди!

Занурені у розріджену тишу цієї станції часів холодної війни, вони немов прагнуть компенсувати цю безмовність, тому горлають, не щадячи своїх голосових зв’язок. Тягнуть величезні пластикові мішки і сині відра для миття вікон, де тримають холодні напої. Це молоді, літні люди, хлопчаки; жодної жінки. У наше купе зазирає смаглявий чоловік з товстими, як у вагітної, руками. Американські дівчата дивляться на нього з жахом, ніби він — убивця, а набитий бутербродами мішок — смертельна зброя. Я заперечливо киваю головою, й чоловік іде далі, залишаючи після себе в коридорі слід з бризок води, що пролилася з переповненого відра.

Нема що казати, незаконні продавці їжі та напоїв надають послугу, дуже важливу для пасажирів поїзда довгого слідування, в якому скасували вагон-ресторан і бар. Оскільки ми в Неаполі, на землі, де сплелася політика і злочинність, хочеться пофантазувати: а може це не випадково?

Врешті ми знову на сонці. Неаполь проковтнув поїзд, покрутив собі в роті, мов оливкову кісточку, і виплюнув.

Бачу сині таблички з написом «Неаполь Центральний», але самого вокзалу не видно. На самому краю біля колії стоять житлові будинки кольору людської шкіри, кубічні, квадратні, геть непривабливі. Тоді з’являються портові крани. Внизу — сотні, тисячі, десятки тисяч контейнерів, майже всі з гігантськими написами на кшталт HANJIN або CHINA SHIPPING; здається, ніби Італія має торговельні зв’язки тільки з Китаєм.

І ось ми вже за кілька метрів від моря, складається враження, ніби можна торкнутися його з вікна; відколи ми виїхали з Риму, ми ніколи так до нього не наближалися. Скелі, хвилі, що виблискують на сонці, рибалки з вудками у світлих капелюхах, але також люди в пальтах. Кожен тлумачить весну по-своєму. У Тор-ре-дель-Ґреко минаємо мур, який виконує функцію вертикального сміттєзвалища, знизу до нього видирається гора мішків і не тільки. Там, де з-під гори сміття видно тиньк, ніжні визнання: ПРОБАЧ, КОХАНА; ЛЮБЛЮ ТЕБЕ, КОТИКУ, ХОЧУ ТЕБЕ.

Іду в туалет і кидаю оком в купе, де сидять індійці, любителі телефонувати. Там четверо чоловіків і дві жінки, одна з яких тримає на руках дитину. Усі вони сплять, витягнувшись на розкладених сидіннях.

Ми вже на південь від Везувію, добре видно улоговину на верхівці гори. Моя мати має мрію — побувати в Помпеях та Геркуланумі, а тоді провести кілька днів на амальфійському узбережжі. Треба б її туди завезти, я їй це обіцяла.

Не знаю чому, але мені згадалося, що коли я сказала їй, що хочу перебратися в Австралію, вона відповіла, що нарешті вона побачить кенгуру, як завжди мріяла.

Зачекайте хвилинку. Це ж я збиралася в Австралію. А не вона.

Ми ж не одне і те саме.

1968-1970

Кузен Вастль пішов до війська. А що він довгі роки грав на кларнеті в Musikkapelle, то його взяли в Рим, в оркестр альпійських стрільців. Столиця дуже йому сподобалась, римлянки — ще більше. Коли наприкінці червня він вернувся додому в першу відпустку, він був в чудовому гуморі. Якраз наступного дня біля його гранітного тезки-альпійця знов відбулася чергова церемонія. Пам’ятник ще раз відбудували, такий самісінький, як раніше.

То були дивні часи.

Зібрався гурток шютцен, протестуючи проти відкриття. Не те, щоб в цьому було щось особливе — незгода цих костюмованих чоловіків з символами італійської держави була річчю звичною. Дивним було радше те, що під Вастлем зібралася ще групка молоді, яка, крім протестів проти пам’ятника, протестувала також проти шютцен.

Це було нелегко зрозуміти. Тим паче, для Еви та Уллі, які разом з двоюрідним братом у солдатському однострої пішли подивитись на церемонію.

Студенти тримали кулаки піднятими і двома мовами горлали лозунг: «Ні будь-яким націоналізмам!» Бо тут відбувалося також щось, чого ніхто ніколи раніше тут не бачив: спільна маніфестація італійської та німецької молоді.

Слова «націоналізм» Ева ніколи не чула. Вона подивилася знизу вверх на Вастля, того з плоті іі крові, який держав її за руку. їй було шкода, шо дехто вважав неправильним цей пам’ятник, присвячений йому особисто. Навіть у Римі подобалося те, як він грав, цей її улюблений дядько-кузен — на її думку, пам’ятника він заслуговував, ще й як.

В укладеній короною білявій косі фрау Маєр не видно було ще жодного сивого волоска, хоч вона вже наближалася до шістдесяти. Щоранку керівничка готелю витрачала майже пів години з єдиною метою; зробити свою зачіску ідентичною з тою, яку носила мати матері її матері. А от у решті світу все ходило ходором.

Минув уже рік, і тепер, восени 1969 року, стихійні страйки на сталеплавильних заводах Больцано одержували велику підтримку людей. Але не тільки робітники давали про себе знати; усі працівники, в усіх галузях, усвідомили, що вони не самі. Нечуване раптом справдилося — те, що кухарчуки, підкухарі і кухарі великого готелю можуть всі разом страйкувати, вимагаючи справедливої винагороди, вже перестало бути екстравагантною фантазією, а стало конкретною можливістю. Загрозливою або захопливою, залежно з якого боку дивитися.

З боку персоналу кухні достатньо було погрози страйку. То був кінець грудня, готель був повний. Фрау Маєр капітулювала за кілька годин.

Від того часу сплачені внески соцстраху відображали реально відпрацьовані робочі дні; для всіх, навіть для останнього кухарчука. І ті чотири години понаднормової роботи, відняті від вихідного дня, теж стали оплачувати. А от тих внесків, яких фрау Маєр не сплачувала у минулі роки, так ніхто нікому й не повернув. Коли в шістдесят років, після майже сорока п’яти років праці, Ґерда пішла на пенсію, то шоразу наприкінці місяця, вертаючись з пошти, вона підраховувала різницю між тим, що було тепер у неї в торбинці, і тим, що б там могло бути, якби багато років тому фрау Маєр не обікрала її старість. І щоразу, поклавши конверт з цією скромною сумою грошей на серветку, що лежала на телевізорі, вона виймала з буфету сервіз кольорових келишків, що їх подарувала їй Ева на Різдво, наливала трохи улюбленого лимонного лікеру і пила за здоров’я тієї дівчини, якої ніколи не знала — єдиної офіціантки, яка у ті ще такі важкі часи наважилася запротестувати і яку звільнили, затаврувавши і"ї, як ганьбою, цим прізвиськом, «синдикалістка».

Віто Ананія був в Альто-Адідже вже майже три роки, які він провів, переважно патрулюючи або захищаючи лінію кордону в екстремальних умовах. Коли його підвищили до бригадира, начальство поставило його на «теплу», як говорилося, посаду: йому доручили постачати харчами військову частину, розквартировану на рівнині. Вони думали, що зроблять йому приємність, але так не було. Віто швидко зрозумів, що спогад про час, проведений серед дикої природи в побратимстві зі своїми людьми на рівні тваринних інстинктів, викликав у нього тугу. Та він був карабінером, тому докладав усіх зусиль, щоб якнайкраще виконувати накази, як він завжди робив.

Першого ж дня, коли він прийшов до постачальників, йому подумалось: у гірських обійстях тобі принаймні казали «Grüß Gott».

— Добридень! — почав він, входячи зі своєю відкритою усмішкою у різницю, яка вже багато років постачала м’ясо в казарму. Різник подивився на ііого простягнуту руку, немов це купа тельбухів, і відповів:

— Скільки м’яса треба?

Так само було в пекаря і в селян, які постачали казарму молоком і маслом; навіть продавець фруктів, що наполовину походив з Тренто, не відповів на його привітання. Неприязнь до італійців, не кажучи вже про відразу до військових, була для Віто річчю звичною. Але потім він перевірив бухгалтерські книги і зрозумів, у чому насправді річ.

Роками його попередники, що здійснювали постачання, клали собі в кищеню частину грощей на продовольство. Вони заборгували усім, ніколи нікому цих боргів не сплачуючи. Постачальникам було ясно: нечесні У/аІ8сНеп користувалися своїм статусом військових, щоб нахабно не платити. Різник, пекар, селяни — усі вони не могли обійтися без замовлень для військових. Двісті кіло м’яса на день, триста кіло хліба — хто б відмовився від такого клієнта? Але не вітатися вони могли.

Віто виріщив: він поступово, одного за одним, переконає їх, що не всі італійці щахраї. Так теж, подумав він, можна служити вітчизні.

Місяцями він заощаджував на замовленнях і зумів зібрати трохи грощей, якими вже почав сплачувати борги своїх попередників. До весни, підраховував він, буде сплачено все.

Тепер постачальники віталися з ним, коли він заходив.

Вітер змін проникав також за стіни з колючим дротом і вривався в казарми.

Життя карабінерів, розквартированих в Альто-Адідже, завжди було важким, навіть коли вони не патрулювали гірських хребтів на кордоні, а відбували вахту «в теплі». Щотижневий вихідний був фантастикою — про нього говорили, але ніхто його ніколи не бачив. В журналі змін варти та відпусток командир вихідні записував, але тільки щоб віддати належне бюрократії: у той день все одно всі працювали. Той, хто скаржився, ризикував тим, що йому знизять оцінку в характеристиці.

Натомість уже кілька місяців Віто Ананія, тепер уже бригадир, як інші його колеги, раз на тиждень насолоджувався справжнім вихідним днем. Можна було принаймні відіспатися — Віто недосипав уже роками. Військові одержали також інші нові права та гарантії за контрактом. Найбільше за них боровся Джорджо Альміранте, секретар партії «Італійський соціальний рух»; чимало солдатів йому цього не забули, коли довелося йти до урн.

Ці нововведення у військовому житті Віто вважав дуже позитивними. Інші ж зовсім ні.

— я принесу тобі його, коли закінчу, — почув він якось, проходячи коридором, як сержант говорив офіцерові. Він знав, що вони знаються давно, бо в той сам час вчилися у військовому училищі. Але для Віто було і завжди буде немислимим звертатися на «ти» до старшого за званням. Оце «принесу тобі» викликало в нього не так обурення чи гнів, як глибокий сором — за офіцера, за сержанта і за себе самого.

Тепер, коли роботи було менше, бригадир Ананія іноді нудьгував. Він був не такий, як молодший лейтенант Дженовезе, неаполітанець, який завжди ганявся за фройляйн та пригодами. Він, той Дженовезе, був симпатичний, та краще було не надто триматись його. На річницю четвертого листопада він організував в готелі «Марліндергоф» вечірку, назвавши її Sottujficial party — підофіцерська вечірка, немов вони десь на кіностудії «Чінечітта». Він запросив туди також командирів та офіцерів, за умови, що вони приіідуть «у товаристві прекрасної статі», що, як твердо наголосив Дженовезе, не означало товариства дружини, ані офіційної нареченої. Одне слово, у товаристві вільних жінок. І що вище у них барицентр, то краще.

Прибуло понад сто військовиків у товаристві дам. Віто теж пішов туди: м’ясник дозволив своїй доньці погуляти до півночі. Чоловікові, який заощаджує, щоб сплатити чужі борги, подумав він, можна довірити доньку, і він приведе її додому вчасно, і справді, об одинадцятій п’ятдесят дев’ять його донька переступила поріг дому. А Віто пішов спати, хоча коли вони йшли геть, вечірка тільки розгоралася. Але він не шкодував. Він спостерігав за Дженовезе: як церемоніймейстер, той заохочував усіх пити досхочу ґраппи, але сам не перехилив навіть чарки. У нього був якийсь план. Віто був певен цього, він достатньо знав його і волів не бути присутнім, коли той його здійснить. Про витівки молодшого лейтенанта з занадто довгим волоссям і недбало застебнутими гудзиками було весело чути розповіді; але брати в них участь — це ні, це не для нього.

Тож Віто не було, коли Дженовезе, впевнившись, що алкоголю в тілі офіцерів могло б вистачити для дезінфекції лепрозорію, почав кружляти по залі, стискаючи в руці не пляшку шнапсу, ані не руку дівчини, а фотоапарат з вбудованим спалахом.

— Поцілуй-но капітана! — сказав він дамі якогось офіцера. Дівчина нахилилася над спітнілим лицем свого кавалера, торкнувшись його вустами, а Дженовезе натиснув на гудзик затвора, немов на гачок пістолета. Клац.

— Поцілуй-но майора, лейтенанта, полковника!

Фройляйн притискалися яскраво-червоними вустами до лобів та щік офіцерів, і клац, клац — Дженовезе фотографував.

Наступного ранку він надрукував фото.

Він так і не показав їх своїм зверхникам. Не було потреби. Досить було повідомити про їх існування. Відтоді життя Дженовезе в казармі стало дуже легким.

На одній з фотографій була також Ґерда. Її було знято разом з якимсь полковником близько сорока років, який зосереджено цілував Гі у вухо. Вона не перечила, а ґї високі вилиці відбивали світло, мов відполіроване дерево. Хтоз-на, чи Віто, побачивши Гї на цій світлині, не закохався б у неї відразу. Але він Гї не бачив, ані він, ані ніхто інший — навіть дружина полковника. Бо у Дженовезе ніколи не було причини показувати Гї комусь — цей його командир завжди ставився до нього турботливо і з пошаною.

Коли гер Нойман раніше, ніж належить, пішов на пенсію з причини здоров’я, він був спокійний: у нього була гідна заміна.

Ґерда димила сигаретами більше, ніж несправний гасовий пальник, і працювала енергійніше, ніж будь-який чоловік. Кухарчуки зробили б для неї будь-що, підкухарі ж трохи менше — вони не звикли, щоб ними командувала двадцятип’ятилітня колишня Matratze. Але саме це й було чудовим у ті дивні часи — всюди траплялися речі, яких раніше ніхто ніколи й уявити собі не міг. Увечері, після щоденних дванадцяти годин на кухні, Ґерда ходила на танці.

У своїх листах до доньки вона розповідала про «гарних хлопців», які водили її танцювати. Ева навчилася від Уллі читати і писати, і ґі, таку бистру, прийняли у перший клас початкової школи вже у п’ять років. Ввечері, простягнувшись на ліжку, яке вона ділила з Руті, Ева фантазувала про нічне життя матері. Немов сидячи в темряві парафіяльної світлиці, очима уяви вона бачила прискорений фільм про те, що, на її думку, Ґерда робила зі своїми кавалерами — їла морозиво кілограмами, цілими днями каталася безплатно на каруселі, кидалася тортами в обличчя.

Теіхеї, ist das wenig!

Це було друге, що спало йому на гадку: хай йому біс, як мало!

Сільвіус Маньяго вже сімнадцять годин перебував у меранському курзалі: о десятій ранку попереднього дня, 22 листопада 1969 року, там зібралася надзвичайна пленарна асамблея Південнотірольської народної партії. Треба віддати належне делегатам партії — вони терпляче сиділи на тих дерев’яних, мало не в’язничних стільцях, а тепер, посеред ночі, їх було ще більше, ніж пополудні. Вони сиділи перед ним. Paketier та Anti-paketler, прибічники та супротивники Пакета, і дивились на нього. Скільки часу він уже працює над його укладенням? Маньяго здавалось, що вічно. Тільки спогади про війну не давали йому повірити, що він зроду нічого іншого не робив. Саме це було останнім аргументом, якого він ужив у своєму останньому зверненні та заяві щодо голосування.

— Ви справді думаєте, пані і панове делегати, що я б порадив вам голосувати за цю угоду, якби не був переконаний, пропрацювавши над цим двадцять років, що більше, ніж це, отримати неможливо?

Енний вже раз він заявляв: якщо делегати не схвалять цього Пакета — сукупність заходів, через які держава гарантувала провінції Больцано широку автономію — це буде катастрофа. Він піде у відставку з поста керівника партії, але його долі ще заздритимуть. Натомість тим, хто тепер обзиває його «запроданцем», «гіршим від комісара Толомеї», «могильником Гаймат», доведеться розпочинати переговори з італійцями з нуля, а в нього буде гірке задоволення бачити, як вони б’ються лобами об той факт, що без Компромісу нічого не буде. Раніше чи пізніше вони це зрозуміють, вони ж не дурні, ані не шахраї, але тим часом будуть втрачені роки, десятиліття праці. Італійські уряди падають і знов підводяться, як у ляльковому театрі, і в такій ситуації невідомо, коли прийде хтось, хто захоче взяти на себе відповідальність за остаточну угоду. І хтозна коли вони знайдуть іншого такого співрозмовника, як Альдо Моро, який вставив у статтю 14 фразу, згідно з якою захист меншин належить до національних інтересів, але при цьому досить непомітно для своїх прибічників, інакше, як це він йому пояснив у розмові віч-на-віч, вони б це викреслили.

То був судний день, чи навіть ніч, бо була вже майже третя ранку. Якщо Південнотірольська народна партія схвалить нині Пакет, італійський уряд подасть його на розгляд у парламент, де його схвалення забезпечене. А тоді міністри закордонних справ Італії та Австрії поставлять підписи, які ознаменують примирення на їхній землі.

Якщо ж партійна асамблея відхилить Пакет...

Vogel, friss oder stirb! — пташко, їж або помри! Ясніше Маньяґо вже не міг втовкмачити це делегатам.

Тепер він просто знемагав. Він був загалом сильніший, ніж можна було судити з його змарнілого вигляду, інакше він би вже давно не витримав. Так завжди кажуть, хіба ні? Худі люди витриваліші. І Маньяґо це підтверджував. Що більше годин проминало, що довше тривали дебати, то міцнів у ньому бойовий дух. Він знав, якою великою була нерішучість серед його людей: італійці вже п’ятдесят років годували їх «облудами», як вони це називали, і делегатів страшенно лякала думка, що вони зашкодять своїй Гаймат. Треба було здобувати їхні голоси один за одним.

Але тепер він уже був майже без сил. Недавно він сказав: годі, вже минуло пів на третю, голосуймо.

Ті, хто зробив вибір, ще пополудні кинули свій бюлетень в урну, його ще держали в руці тільки ті, хто хотів вислухати всіх промовців, щоб скласти собі думку.

Делегати зі Шнальса, Унтереча, Ґзіса, Пфічталя. Із Зекстена, Брунека, Волкенштайна, Лача, Казерна, Бургума. Люди, які на своїх обійстях о цій порі вже не спали, але не тому, що ще не лягали, а тому що вже встали доїти корів. Саме від них залежав результат голосування. їжте, пташки, їжте.

Один за одним вони вкинули пом’яті бюлетені в урну.

З якої їх витягли і порахували.

Записали в журнал.

Голова зібрання зачитав результат.

— Голосів усього: тисяча сто чотири.

Голосів за резолюцію доктора Маньяґо: п’ятсот вісімдесят три.

Голосів проти резолюції доктора Маньяґо: чотириста дев’яносто два.

Незаповнених або недійсних бюлетенів: дев’ятнадцять.

Резолюцію доктора Маньяґо схвалено 52,8 відсотка голосів.

52,8 відсотка.

Теіхеї, ist das wenig! Хай йому біс, як мало! Це він подумав пізніше.

Але першою його думкою було: Du hast es geschafft. Тобі вдалося.

Пауль Штаґль теж хотів би модельку в бікіні.

Точніше, хотів би фото з моделькою в бікіні. А ще точніше — хотів би модельку в бікіні, але насамперед хотів би фото. Чи навпаки.

Ну щось таке.

От якби Консорціум, яким він керував, зміг прийняти в себе Кубок світу з гірськолижного спорту, як Валь-Ґардена! Оте рекламне фото в американському журналі «Тайм» страшенно розсердило його партнерів, але не його. Пауль Штаґль народився в злиднях, в обійсті, де ніколи не світило сонце — якби він марнував час і сили на те, щоб заздрити удачі інших, він ніколи б не став тим, чим є тепер. Його думки крутилися так само справно, як колеса на нижній станції канатної дороги — добре наоливлені, завжди в русі, їх єдиною метою було виносити його чимраз вище.

Тому він уважно роздивився оте фото, на якому гарна дівчина в самих лише трусиках, бюстгальтері, гетрах та лижних черевиках, на тлі засніжених Доломітів, однією лижею спиралася об землю, а другу встромила вертикально у сніг перед собою. І не лише тому, що на деякі речі завжди приємно дивитися, але й тому, що, розглядаючи світлину, він багато над чим замислився. Першою і найочевиднішою його думкою було те, що його містечко не розташоване в Доломітах. У тридцяті роки хтось пробував друкувати листівки, на яких за обрисами середньовічного замку вимальовувалися рожеві шпилі Доломітових Альп. Така явна географічна фальшивка була ще можлива в часи до розквіту гірського туризму, а тепер про це не може бути і мови. Тепер туристи дивляться телевізор, вони поінформовані, їх вже не можна отак пошити в дурні.

З верхівки його гори, на якій височіли стовпи канатної дороги, яку спорудив його Консорціум ще сім років тому, справді відкривався чудовий краєвид на триста шістдесят градусів, але від Доломітів вона була дуже далеко. Цілий світ був закоханий у ті гори коралового кольору, і власники готелів у ладинських долинах не мусили дбати про промоцію туристичного бізнесу, бо цю роботу вже зробило за них їхнє розташування. Ні. Тут Доломітів не було, тому треба було знайти інший спосіб привабити цілі юрми англійських, голландських, шведських лижників, створити новий рубіж туризму, бо німці та італійці — а навіть американці — клієнти вже гарантовані. Він уже все детально обміркував. Треба зробити так, щоб «його» гори стали зоною з широкими і диверсифікованими можливостями, де кожен може знайти щось для себе. Штаґль довго дивився на голий живіт дівчини і на її приємні округлості.

їх називають «каруселями»? Гаразд, він вже це собі уявляє: мережа підйомників і лижних трас, яка розгалужується променями у всіх напрямках, така розлога, що лижник міг би кататися на лижах цілими днями, жодного разу не повторивши того самого маршруту. Технологія витягів має бути найсучасніша, траси треба утримувати найпередовішими методами, план капіталовкладень має бути постійним і гідним великого підприємства. Це дозволить його творінню бути завжди якнайбільшою мірою «гай-тек», як кажуть його колеги з Колорадо, на рівні найвищих світових досягнень.

Пауль Штаґль ціле своє життя мислив масштабно. Він не мав наміру зупинятися тільки тому, що йому перевалило за шістдесят. У зимовому туризмі крилося багатство. Для нього, для його родини, для його долини, для Альто-Адідже, для цілої альпійської зони. Він був певен цього: майбутнє іскрилося перед ним, мов засніжена траса у ранішньому сонці. А тепер ще Ганнес на порозі тридцятиліття вирішив одружитися, і хто знає, може нарешті дасть йому онуків. Звісно, онуки, народжені від доньок, для нього теж радість, але якщо їх народжує єдиний син, всім відомо, що для дідуся це щось особливе.

у зимовому туризмі криється багатство.

Пауль Штагль більше не був єдиним, хто це зрозумів. Не тільки Ґерда, а й чимало селян вперше того року купили своїм дітям нове взуття. Але взамін за це діти їхні взимку і влітку мусили спати в підвалі або в комірках під сходами. їхні кімнати стали золотими — винаймаючи їх туристам на кілька тижнів високого сезону, вони заробляли більше, ніж за цілий рік доїння корів.. Бомби і замахи скінчилися, і серед відпочивальників було дедалі більше італійців.

їхні стосунки з місцевими не завжди були простими. Вони часто мали за вияв ворожості сухість і певну непривітність з боку деяких орендодавців, привчених до суворості селянських звичаїв. Коли їм вагалися дати відповідь італійською або ж меню було тільки німецькою, туристи-італійці протестували:

— Ми ж в Італії!

З другого боку, водії автобусів іноді відповідали неввічливим бурчанням на «Добридень!» пасажирів, виражаючи цим все своє обурення несправедливим приєднанням Південного Тіролю до Італії в 1919 році.

Зрештою, італійці помилялися, думаючи, що деякі південні тірольці обходяться грубо тільки з ними — насправді ті насміхалися і з баварців, бо вони пияки, і з віденців, бо вони пихаті, і з пруссаків, бо вони нахаби. Але факт залишався фактом, і це було єдине, що важило: туристи привозили гроші, а гроші не мають ні мови, ні кордонів, ні історії.

Навіть традиційних костюмів. Чимало нових від-почивальників-італійців прагнули одягати на себе, а насамперед на своїх дітей, тірольський народний одяг. Цілі загони матерів і доньок з Риму, Верчеллі та Флоренції козиряли однаковісінькими дірндлями з квітчастими фартухами, схожі одні на одних ше більше, ніж члени місцевих музичних капел. На шию міланським немовлятам пов’язували слинявчики у вигляді мініатюрних Ваиетзскйпге, синіх селянських фартухів на кшталт того, за який побили Германа у фашистську добу.

Спершу південних тірольців збивав з пантелику цей своєрідний маскарад (крім крамарів, які збагачувалися, продаючи ТгасНшо(1е‘°\ а потім вони до цього звикли. Але незабутнім для тих, хто це бачив, було видовище однієї родини неаполітанців — мати, батько і четверо дітей різного віку, від шістнадцяти до трьох років — яка одного серпневого дня пройшлася центральною вулицею містечка, репетуючи і гукаючи одне до одного на весь голос, усі вбрані в ледергозе, з яких аж вивалювалися їхні опецькуваті стегна, відгодовані рисовими пирогами сарту та макаронними запіканками.

Уллі теж довелося ночувати на горищі — його кімнату і кімнату Зігі у розпал сезону здавали туристам. За зароблені гроші Лені купила батькам нову кухню з робочим столом, облицьованим пластиком, як ті, що їх показують по телебаченні. Вона також скористалася цією нагодою, щоб позбутися багатьох старих меблів. Якийсь чоловік з Больцано запропонував забрати їх, пообіцявши їй за це навіть якісь гроші. Лені ніяк не могла второпати, що він знайшов у тій старій скрині, яка стояла в кухні вже багато поколінь, чи в тій громіздкій розмальованій шафі, від якої в штубе було темно. Це ж старий мотлох, ще й дата стояла під орнаментом в центрі: 1773. Але гроші від того чоловіка вона таки взяла — не її провина, що деякі люди не знають своєї вигоди.

Серед італійців, які приїздили з року в рік, була одна родина з Мілана з трьома дітьми. їм припав до серця гарний вид на льодовики, який відкривався з обійстя, а також гостинність Лені та її батьків. їхні господарі були не дуже балакучі, а італійською розмовляли дуже смішно — усе «Ргесо!» та «РиопсіогпоР^» — але були вони чесні, щирі й по-своєму привітні, з її ставлення до них міланська родина ніколи б не здогадалася, що чоловік цієї молодої вдови злетів у повітря, готуючи замах на представників італійської держави.

їхня наймолодша дочка була того ж віку, що й Ева, і мала чорні дрібні кучері, які огортали її голову, мов електричний ореол. Як не дивно, вона геть забувала, що є міською дівчинкою, і так природно пристала до товариства Еви та Уллі, що ті не могли не прийняти її. Зі своїми однолітками-італійцями, які жили в містечку, Уллі та Ева ніколи не змогли б стрибати в сіно, ніколи б навіть не мріяли будувати загати на лісовому струмку; а от з цією дівчинкою з Мілана вони робили це залюбки. Зрештою, це всім відомо: стерегтися треба сусідів, а до мешканців інших галактик можна виявляти цікавість. Ева з Уллі дуже здивувалися б, якби вона назвала себе їхньою подругою — подруга не зникає на одинадцять місяців на рік в якійсь чорній дірі. Але вона була розумна дівчинка і ніколи так себе не називала.

А от Уллі був другом Еви завжди.

Хоч може він теж був лише товаришем її ігор аж до того дня, коли у дворі церкви після меси один їхній одноліток сказав, що батько Уллі заслужив на смерть, бо він Verbrecher, злочинець, а батько Еви живий, але до неї не признається. Як було дуже багато разів в його житті пізніше, слова, якими Уллі мав би захистити себе, застрягли йому в горлі, роз’їдаючи і підточуючи зсередини його самого. А Ева встромила вказівний і середній палець правої руки в очі цьому хлопчикові. Уллі та Ева стали нерозлучними.

Натомість Зігі другом Еві не був ніколи, вона завжди дивилася на нього як на один з неприємних аспектів життя, якого не можна усунути або скасувати, а тільки ігнорувати — як дерев’яну скалку, яка залізла занадто глибоко, щоб її витягти, як зуб, що хитається, але ніяк не випаде, як батько, якого ніколи не було. А якби навіть Ева ризикнула і спробувала відчути якусь симпатію до Зіґі, небезпека ця назавжди розвіялася того дня, коли він, п’ятирічний, взявся здобувати собі трофеї.

Лені була тоді у стайні, і його побачили саме Ева з Уллі. Він сидів на дерев’яній підлозі в штубе, а навколо нього лежали цвяхи, кухонний ніж, молоток, шматки дерева і обезголовлені тіла ганчір’яних тварин: червоно-біла гуска, коричневий ведмедик з червоною хустиною на шиї, мисливський собака з довгими чорними вухами. Відрубана голова кожної тварини була прибита цвяхом до дерев’яної дощечки.

Ева та Уллі мовчки дивилися на цю сцену — вона була надто дивною, щоб можна було якось зреагувати. Лені теж нічого не спитала в Зіґі, коли надійшла і побачила цих бідолашних плюшевих тварин, перетворених на мисливські трофеї. Вона лише підвела очі й подивилася на стіну, облицьовану модриновим деревом. Там на дерев’яних щитах висіли єдині сліди, які залишилися, окрім двох синів, від земного шляху її чоловіка: голови оленів, гірських козлів, сарн з рогами, такими ж гострими, як у той день, коли Петер їх вполював.

Іноді до неї заходили шютцен і питали, чи вдова їхнього бойового товариша не потребує якоїсь допомоги.

— Ні, дякую, — відповідала Лені, і лице її аж вигладжувалося від полегшення, коли вони йшли геть.

Уллі теж ніколи довго не залишався у світлиці, коли вони приходили.

— Батько твій життя віддав за тебе, — говорили йому ці люди, а в Уллі ці слова викликали суміш голоду, нудоти і запитань, на які нема відповіді. Як би він мав віддячитися за такий незмірний дар? І які саме переваги, власне кажучи, він отримав через це?

А от Зіґі біг за ними аж на вулицю, коли вони йшли геть — так він захоплювався ними. Дуже скоро, ще до того, як він пішов до школи, вони почали брати його зі собою на свої тренування. — Батько твій життя віддав за тебе, — вони говорили це й Зіґі, а він відчував, що та порожнеча у нього всередині, де бракувало спогадів про батька, врешті заповнюється.

Лені не подобалось, що Зіґі ходить до шютцен, але що вона могла зробити? Швінґсгеклі теж так думали. Названі батьки Еви шкодували Лені та її дітей, шкодували й ту хвору душу, Германа, який втратив єдиного сина і зрікся дочки. Але щодо того, що Петер був героєм — ні, з цим вони не погоджувались. Є чимало способів, якими можна прислужитися іншим, деякі з них вимагають відваги та жертовності, але що було героїчного в тому, щоб підривати інших людей і себе самих, Зепп з Марією ніяк збагнути не могли.

А ПОТІМ був концерт «Ореп Air» — вже в самій назві бриніло майбутнє.

То не була музика. То було щось густе, що тебе огортало, ти слухаєш це не вухами, а ногами, животом, волоссям. Тобі волоски сторчма стають на руках, воно хапає тебе за коліна, може примусити погодитись на будь-що. А той ритм! Хіба хтось чув колись такий ритм? Ударник трусив у повітрі, немов зміями, своїм жіночим во;юссям, розбризкуючи навколо краплі поту — неможливо повірити, що той інструмент, за допомогою якого він поринав у своє божевільне соло, був родичем барабана, на якому грали Musikkapelle. І він справді не мав з ним нічого спільного. Ніщо не було таким самим. Навіть замок, який височів на своєму пагорбі над містечком, де тепер були Ева, Уллі, Руті та Вастль, не був таким самим. Навіть під час облоги в середні віки ці старовинні бастіони не струшувало до основ щось подібне до цього — то був рок-концерт.

Ніколи ще не було тут так багато людей — на траві та під модринами навколо давніх мурів: дівчата з голими ногами і довгим волоссям, зав’язаним смужками шкіри, хлопці в кольорових светрах і з хустками на головах, перемішані пари, які обмацували одне одного і цілувалися в губи. А навколо всього і понад усім, немов густа рідина, в якій плавали Ева, її кузени, закохане юнацтво і сам замок — ота по-диявольському божественна музика. Еві не вистачало очей, вух і шкіри, щоб сприйняти все те, що діялося навколо.

А от Руті сумувала. З дівчинки, яка прийняла Еву, немов подаровану їй ляльку, вона виросла у п’ятнадцятирічну дівчину. Вона була світла білявка, трохи худа, але її погляд з-під білястих вій виявляв такий інтерес до інших, що її товариство любили всі. Вастль теж. Дуже.

Вона теж починала усвідомлювати, що його товариство їй не просто любе, а навіть конче потрібне. Але Вастль їй тільки-но сказав, що тепер, коли він скінчив службу у війську, він збирається відкласти трохи грошей, попрацювавши на винобранні в долині Адідже, а відтак виїхати до Марокко.

Марокко. Це назва якогось дуже далекого місця, подумала Ева, може це десь біля Америки? І справді, недавно по новому телевізору Уллі говорили про столицю — місто Марокко. А як туди доїхати? Тим самим автобусом, яким від’їздила її мати? Може, місто Марокко розташоване в тому ж напрямку, що й кухня, де вона працює, але трохи далі.

Який там автобус, говорив Вастль. До Марокко він поїде автостопом. І не запропонував Руті поїхати з ним. Дівчина намагалася не плакати, але група з незбагненною назвою The We, яка саме виступала на сцені, не полегшувала їй цієї справи: вони саме почали співати повільну і смутну пісню, й електрогітара вила від болю, мов поранена тварина.

Автостоп.

Ще одне слово, яке звучить гарно й весело. Ева не була певна, що розуміє його значення, але сказала собі: коли виросту, теж поїду автостопом.

Кілометри 960-1126

Ми знову далеко від моря, між нами і ним — гірська маса Соррентійського півострова. На південь від Ангрі, щоразу, як потяг сповільнює, розходиться страшний сморід паленої гуми. Гадаю, це гальма.

Що далі на південь, то більше буяє весна. Тут фруктові дерева не квітнуть, але вже мають свіжозелене листя. У центрі дорожньої розв’язки виростає трохи несумірна альтанка у стилі модерн, з кованого заліза і скла, делікатна, немов павільйон в італійському парку. Невеличкий храм краси, але посеред ніщоти.

На вокзалі в Салерно всі колії білі від дезінфікуючого засобу чи, може, вапна. Складається враження, що для тутешніх дуже важливо нейтралізувати всі наслідки, спричинені тими нечемами, які йдуть в туалет, коли потяг стоїть. Пагорб, який видно за навісами перонів, вкритий однаковісінькими багатоповерхівками, ну зовсім однаковими, у кожній своїй деталі, без найменшого відхилення.

Зате який з них вид на море.

Обидві американки виходять — мабуть, їдуть на амальфійське узбережжя. І знову обидва наплічники тягне гладуха, а та друга сидить і дивиться на неї, безпристрасно й похмуро. Цього разу я теж не підводжусь, щоб допомогти, сама не знаю чому. Огрядна дівчина пихкає під вагою свого рюкзака з рожевим ведмедиком.

Поверни його, цього ведмедика, хочеться мені сказати їй, не можна ж ходити з плюшевою іграшкою, яка висить догори ногами! Але мені бракує відваги. І в цьому щось є, це не найкращий спосіб представлятися комусь, пам’ятай, що ти подорожуєщ і потребуєщ зичливості незнайомців.

Може це в мене, від часу випадку з Зіґі, надмірна вразливість до теми «використані неналежним чином плющеві іграшки». Але обидві дівчини вже вийшли з купе, не попрощавшись. Ми їхали разом майже три години і не обмінялись навіть словом.

«Але ти колись таки мусиш жбурнути наплічник цій деспотичній анорексичці в лице».

Перед тим, як потяг від’їжджає, переді мною сідає пара років шістдесяти і дівчина двадцяти п’яти, щонайбільше тридцяти років, шкіра прищава, що, звісно, її не тішить, гарні, довгасті циганські очі, блузка і джинси. Старша синьйора, мабуть, її мати, сидить напроти мене. Держить сумочку, жакет і об’ємну пластикову торбу в руках, навіть не збираючись вмоститися зручніше. Не кладе нічого на сидіння, хоч поряд з нею два вільні місця.

З боку індійців в сусідньому купе чути голосне хропіння, таке ж експресивне, як і недавнє «алло, алло!».

Після Баттіпальї знову теплиці, теплиці, теплиці. Фіолетові (кучерявий салат), яскраво-зелені (головчастий салат), червоні (помідори) теплиці доходять до самих житлових будинків. Поміж багатоповерхівок є навіть лимонні садки. Поле під паром, вкрите жовтими, рожевими, фіолетовими, синіми квітами, а поряд — іскриться зеленню пшенична нива. Скільки барв у цій країні.

Натомість елегантні прогони напіврозваленого мос-та старої залізниці споруджені з яскраво-червоної цегли. Колія дуже вузька, схоже на якийсь іграшковий поїзд. Хтозна, може це залізниця з часів Бурбонів, коли Неаполь належав до найсучасніших міст світу.

Перетинаємо кілька невеликих долин без будинків і лише після Валло-делла-Луканія знову з’являються цегляні структури давньої залізниці, ше один міст цього гарного, теплого кольору, граціозно перекинутий над яром. Лінія залізничного полотна тягнеться, аж поки не наштовхується... на будинок. Може колія проходить всередині? Хто його зна. Може це як у деяких римських домах, побудованих навколо акведуків: прогін, який дві тисячі років тому тягнув воду у Вічне Місто, нині слугує архітравом. Непогано, думаю я, коли через твій салон проходить старовинна італійська залізниця.

Деякі речі трапляються тільки в Італії.

Тепер вже щоразу, коли потяг гальмує, у ніс вривається їдкий запах.

— Що за сморід! — каже синьйора, яка сидить переді мною.

Хоч вона в поїзді вже майже годину, але все ще не випустила з рук нічого — сумочку, торбу і жакет при-тисла до грудей, ніби ми в переповненому поїзді в Індії, а не в напівпорожньому на Великдень вагоні. Вона навіть далі тримає в руці квитки на поїзд, готова показати їх контролерові. Після звичного ритуалу запитань «синьйора чи синьйорина» ми почали теревенити.

Вони з Мессіни. Чоловік — поліцейський на пенсії, як це можна зрозуміти з його сивуватих вусів і статури колишнього спортсмена. Донька скінчила класичну філологію і тепер спеціалізується, щоб стати викладачем. Вона обурена.

— На цю програму приймають навіть людей з розладами поведінки, а вони в жодному разі не повинні контактувати з дітьми. Або ж дурнів без освіти, зате по блату.

Питають мене, звідки я. Кажу їм.

Мати уважно слухає з-за бар’єра своїх посілостей. У неї, мабуть, вже починають боліти руки, і може саме тому вона підняла ноги навшпиньки — щоб краще підтримувати вантаж і не дати йому впасти.

— Ми колись відпочивали в Ортізеї. Коли діти були ще малі. Яка гарна височина Альпе-ді-Сіузі, правда, Маріо?

— Аякже, чудова. Просто рай.

Чоловік і жінка усміхаються одне одному. Може вони згадують якийсь особливий момент, який вони пережили в Сейзер-Альмі.

— У вас справді є регіональна автономія! Не те, що у нас на Сицилії, де ми хоч незалежні від італійської держави, зате підпорядковані мафії. Якби я був на початку кар’єри, я б перебрався на Північ і там би ростив дітей. Там принаймні нема всяких протеже.

Дружина дивиться на мене і раптом:

— Даруйте, що питаю, але... ким ви більше почуваєтеся, німкенею чи італійкою?

Вона ще навіть не випустила сумок з рук, а вже питає!

Я переводжу дух. Відповідь моя добре випробувана, ясна річ.

— За паспортом я італійка, моєю рідною мовою є німецька, моєю рідною землею є південна частина Тіролю, інші частини якого — Північний та Східний Тіроль — належать до Австрії. Ми звемо свою землю Південний Тіроль, але по-італійському кажуть Альто-Адідже, тобто Верхнє Адідже, і різниця тут, як завжди, в тому, звідки дивитися — зверху чи знизу.

Від моєї відповіді вона аж втрачає дар мови. Дивиться на чоловіка.

— Хіба в Ортізеї розмовляли не ладинською? — питає його.

— Так.

— Яка, до речі, — кажу я, — відрізняється від тої ладинської, якою розмовляють у долині Бадія.

— Яке непросте місце!

— Точно.

Ще кілька років тому, коли ти казав, що ти німецько-мовний мешканець Альто-Адідже, тебе називали терористом. Чи принаймні питали: але чому ви так ненавидите італійців?

Потім усе змінилося. Кілька місяців тому, на обкладинці щотижневого додатка до газети були зображені сепаратистські рухи в Європі. Там згадувалися:

Корсика

Словаччина

Шотландія

Каталонія

Нідерланди

Косово

Чорногорія

Словенія

Хорватія

Боснія

і

Паданія.

Паданія!

Жодної згадки про Альто-Адідже.

Якось я відводила додому Чжоу, яка заходила до мене, і застала вдома синьйора Суна. То був рідкісний випадок, бо він завше у від’їзді в своїх справах, які він провадить по всьому північному сході Італії. Він запросив мене досередини і відчинив шкатулку з бойовими цвіркунами, єдине добро, шо його він привіз зі собою з Китаю. Всередині були дві тонко розписані лаком мініатюрні тарілочки, одна для води, а друга для їжі; мікроскопічна шлюбна клітка, куди поміщають породистих бійців, щоб вони парувалися з найплодю-чішими самицями; малесенькі терези для зважування цвіркунів, щоб можна було влаштовувати справедливі бої між цвіркунами подібного розміру і сили; щось на взірець пензлика з єдиним волоском, який, як пояснив мені Суп, потрібний для того, щоб підганяти цвіркунів перед боєм і надавати їм войовничості. Брак цвіркуна, будь-якого цвіркуна у цьому своєрідному ляльковому -будиночку викликав думки про вигнання.

— Чому б вам не спіймати пару цвіркунів десь на наших луках і не примусити битися між собою? — спитала я його.

Синьйор Сун глянув на мене своїми лагідними очима. Без тіні нетерплячості він відповів:

— Тільки китайський цвіркун може битися на китайський манір.

Пригадую, що фраза ця здалася мені страшенно мудрою, і я замовкла.

Але тепер я замислююсь — чи справді це так?

В 1981 році ми з Уллі, а з нами багато інших молодих людей, зачинилися в залізних клітках на мості в Больцано. Ми протестували проти етнічного перепису, передбаченого новим Статутом про автономію.

То було за сім років до його, назвім це так, нещасного випадку на робочому місці. Уллі мав майже двадцять років, міг уже голосувати, і я теж невдовзі мала досягти повноліття. Кожен дорослий мешканець Альто-Адід-же мав назвати себе німцем, ладином або італійцем. Той, хто відмовлявся заповнити декларацію, не мав би права викладати, вимагати допомоги від держави, працювати в державних установах. А насамперед не можна було визнати себе належним до кількох етносів. То була та сама Sprachgruppenzugehörigkeitserklärmg, якої так прагнув старий Маньяго. Саме він, син німкені та італійця, мав звичку говорити; «Nicht Knödel mit Spaghetti mischen», киидлі та спагетті змішувати не слід. Школи, бібліотеки, управління, культурні центри — згідно з цим баченням, все повинно бути окреме.

Моя мати твердила, що вона переконана у слушності цього вирішення.

— Шлюб між італійцем та німкенею ні до чого доброго не приведе, — говорила вона. Вже минуло вісім років, відколи Віто пішов геть.

Зрештою, мати моя завжди благоговіла перед Маньяго. Ще малою дівчинкою вона теж була в замку Фір-міано і ніколи не стомлювалася розповідати, як колись потисла руку Батькові Автономії в готелі, де працювала. Натомість ми, молодь, не надто йому симпатизували. Маніфестацію організували Зелені/Grüne. їх очолював Александр Лангер, одчайдух і мрійник з заячими зубами, у мріях якого наша Гаймат, яка вже користувалася автономією і дедалі більше багатіла, мала щедрішу, не таку нікчемну душу, і їй не потрібен був вузьколобий гірський апартеїд. Тому чимало достойних південних тірольців на чолі з Маньяго його ненавиділи. На кожній з двох залізних кліток на мості Тальвера була табличка. На одній було написано DEUTSCHE, на другій — ITALIANI. Тому, хто виходив на міст, пропонували ввійти в клітку, яка відповідала його етносові. Зачинені в одній клітці не могли більше спілкуватися з людьми в другій клітці.

То було саме те, чого прагнули для ОаіїзсНе та \¥аІзсНе керівники Південнотірольської народної партії.

Був теплий сонячний день, тіла маніфестантів, втиснутих у клітку ОаіізсНе, пахли вовною і потом. Саме тоді Уллі сказав мені:

— Я у такій клітці живу від народження.

Я не могла повернутися, було занадто тісно.

— В якому сенсі? — спитала я його.

І він відповів:

— Відколи повитуха сказала моїй матері: це хлопчик.

Ми далі перетинаємо поля у безчассі: потоки з прозорою водою, форзиції, що пломеніють на сонці, опунції, що купчаться, мов коралові колонії, оливкові дерева з кронами, під якими могла б поміститися ціла родина. Молода жінка годує груддю дитину, сидячи під квітучим мигдалем. 1 знову над канавою здіймається арка моста з червоної цегли, по якому тягнеться давня залізниця. Вона, ця залізниця, збереглася тільки там, де вона проходить у повітрі й не краде землі в нікого або ж там, де вона стала частиною нової будівлі.

Можливо, це ж саме стається з тією такою важливою, схоже, для людських істот річчю, якою є власна ідентичність: вона або залишається незмінною поза Історією, або перетворюється, або помирає.

Тунель, потім відкривається вид на море, потім знов тунель, і знов, і знов. Після Полікастро, чиї середньовічні мури з сірого каменю виходять прямо в море, ми ось-ось покинемо Кампанію.

1971

Білий вельон, довга біла сукенка, каптур з білого оксамиту — якби не її дитячий зріст, Ева здавалась би послушницею.

Але Ґерда ні.

На ній було шифонове плаття з аквамариновим візерунком, не таке куце, як ті, в яких вона ходила на танці, але досить коротке. Оце «досить коротке» коштувало їй чимало роздумів. Вона ретельно продумала те, яку частину своєї ноги вона може показати з нагоди першого причастя своєї доньки. Не надто багато, щоб нікого не образити. Але й не надто мало, щоб ніхто не думав, що вона хоче лицемірити. Ґерді залежало на тому, щоб усі знали; вона не соромиться свого стану вільної жінки, їй не треба було просити ні в кого грошей, щоб купити хліба та молока для себе і для своєї доньки; а отже, вона могла вирішувати, кого впускати до себе в ліжко, а кого ні.

Та все ж.

Ґерді потрібно було дуже зосередитись, щоб ніхто, а насамперед вона сама, не помітив, що серед матерів дітей, що причащалися, незаміжньою була лише одна. Тому впродовж цілої меси погляд її був звернений до вітража, світло з якого падало на потворні фрески дев’ятнадцятого сторіччя, що зображали нещасливу бородату святу. Час до часу вона опускала його, і тільки раз чи два глянула на дітей, серед яких була її дочка і які сиділи на лавці перед вівтарем, чекаючи на таїнство — дівчатка, вбрані як черниці або як наречені, і хлопчики, схожі на малих церемоніймейстерів, у білих сорочках під атласними жилетками, чистих, але часто потертих, бо успадкованих не від одного старшого брата. А насамперед Ґерда жодного разу не обернулася до решти зібрання.

А от Ева запам’ятала собі назавжди день першого причастя через лижі.

Вона знайшла їх, коли поверталась зі служби — вони стояли, приперті до вхідних дверей мебльованої кімнати, в якій вона жила з Ґердою під час мертвого сезону. Вони були вищі за неї, лимонно-жовтого кольору, дуже важкі. Вона приміряла їх відразу, все ще вбрана як черниця у зменшеному масштабі, але їй це вдалося з трудом. Зокрема її вразили кріплення: ці подвійні металеві лещата, хоч вона ще не вставила в них ноги, давали їй гнітюче відчуття примусу.

Побачивши лижі, Ґерда насторожилася. Мебльована кімната була розташована на першому поверсі нового кількаповерхового будинку, на кожному з яких були квартири для туристів; тепер, у травні, всі вони були порожні. Будинок був розташований на околиці містечка, неподалік від підйому, що вів до церковці та до обійсть Уллі, Вастля, Зеппа та Марії. Напроти будинку простягалося картопляне поле, яке цього року залишили під паром, а через нього вела дорога, посипана білою галькою і обсаджена бузком. Білі, рожеві та лілові квіти поширювали в повітрі свої пахощі. Там був припаркований 190 Мерседес кремового кольору, ґаннес оперся об капот, схрестивши ноги, очі його вже давно не відривалися від єдиного об’єкта — Ґерди.

Вона не опустила очей. Обмежилась тим, що трохи перевела фокус свого погляду, піднявши його понад голову батька її доньки, дозволила йому вільно летіти, оминувши цю постать, якої вона не помічала, щоб байдуже спинитися на лінії льодовиків, які мріли на обрії.

Ева відразу зрозуміла, хто це такий.

Ганнес підійшов до неї. Ґерда запалила сигарету і почала курити, підтримуючи лікоть рукою, а поглядом загубившись у безконечній далині.

— Подобаються тобі? — сказав чоловік з помаранчевим волоссям.

— Вони важкі, — відповіла Ева.

— Бо вони гарної якості. На них ти їздитимеш, як Ґустав Тені.

— Я не вмію їздити на лижах.

Запала тиша. Донька сина короля зимового курорту ніколи не одягала на ноги лиж; це відкриття, схоже, збило Ганнеса Штагля з пантелику.

— Я — кухарка, а не якась там пані, грошей, щоб викидати на вітер, не маю.

Ґердин голос, хоч і долинав з її вуст, менш, ніж за метр від Еви, звучав ніби дуже здалека.

Ганнес не повернувся до цієї ще дуже вродливої жінки, яку він запліднив не так багато років тому, і далі стояв, нахилившись обличчям до білої черниці в мініатюрі.

— Якби твоя мати захотіла вийти за мене, тепер не працювала б, мов рабиня, в готелі. Вона б володіла цим готелем.

Ґерда вдихнула дим сигарети і затримала його в роті протягом часу, який Еві здався вічністю. Відтак стала випускати досконало круглі блакитні кільця, які попливли до квітучого бузку, мов невеличкі, відважні

КОСМІЧНІ кораблі. Але грандіозна виправа не вдалася; усі вони розчинилися в просторі ще до приземлення.

— Ніхто не пропонував мені одруження, коли я була вагітна.

Недокуривши сигарету, Ґерда кинула її на землю і роздущила підбором. Взяла Еву за зап’ястя, ввійшла разом з нею в браму і зачинила її собі за плечима. Але делікатно.

Невдовзі виявилось, що Ганнесів подарунок неповний — він не включав лижних черевиків. Після спроби вставити у кріплення свої ноги в гумових чоботях, Ева махнула на це рукою.

Проблему розв’язав Зепп. Він змайстрував два вузькі дерев’яні ослінчики і прибив їх на кожну лижу, яку підпиляв за пів метра від загостреного кінця, прилаштувавши також щось на взірець стерна. Коли прийшла зима, Уллі та Ева спускалися на цих своїх ВдскІ‘°^ сотні, тисячі разів по схилі за оборогом, і їм це ніколи не набридало. Ґуставу Тені це теж би сподобалось.

Минула пара місяців, і Дженовезе вже кілька разів запрошував Ґерду бути його дамою. Він помітив її ще на підофіцерській вечірці, але був зайнятий іншими жінками, яких було забагато навіть як на нього — додати ще одну було неможливо. Остання незадовго до того попрощалася з ним, кинувши в обличчя коктейль з льодом у вестибюлі готелю «Ґрайф» у Больцано. Жест цей Дженовезе сподобався — про свою репутацію він дуже дбав. Лиш тепер, більш, ніж через рік, він був вільний і міг вийти на люди з Ґердою.

Вона не мала нічого проти того, щоб гуляти з цим неаполітанцем, який зростом доходив їй до плеча і не мовчав ані хвилини. На танцях різниця у зрості не була проблемою — нині вже не було так важливо, щоб талія жінки була нижче від талії чоловіка. «Тука-Тука», танець, який полягав у тому, щоб витягати руки і торкатися партнера у ритм музики, дуже підходив підофіцерові Дженовезе, і його міг би цілком вигадати він, а не Рафаелла Kappa. У сексі він теж переходив прямо до діла, і щедрим коханцем назвати його навряд чи можна було. Але для Ґерди це була не новина. Зате потім він розслаблявся і був привітний. Він розповідав їй про своє чудове місто у місячному світлі над затокою, його неспокійні тхорячі очі м’якли, і він говорив:

— Колись я тебе туди повезу.

Вона у це не вірила, як він і сподівався, але цінувала те, що він почувався до обов’язку сказати їй цю брехню. Але насамперед він смішив її.

— Si accussî bella са si faciss’ nupireto m’ ’o zucass’! — сказав він їй одного дня, стоячи біля ліжка й одягаючись.

Лежачи на боці — а її оголене тіло, гладеньке, пишне тіло немов утворювало щемливу літеру S на простирадлах — вона глянула на нього, не розуміючи.

З-під сорочки Дженовезе виставав його обвислий член; ноги його, короткі і вкриті чорним кучерявим волоссям, закінчувались шкарпетками, яких він так і не зняв і одна з яких була дірява. Він розправив плечі, випростав спину, підняв підборіддя і, з акцентом, гідним академіка академії «Круска», продекламував переклад італійською:

— Ти така вродлива, що якби ти перднула, я б це висмоктав.

Вона спитала, що значить слово «перднула». Він пояснив. Вона вибухнула сміхом і сміялася ще довго після того, як він пішов собі.

Саме це було причиною того, що Дженовезе ще досі не зарізав якийсь ревнивий чоловік, не відлупцювали численні бойові товариші, у яких він відбив їхню фрой-ляйн, ані не понизили у званні зверхники, яким він весь час давав нові підстави для цього — яким би вульгарним, брехливим, зрадливим і ледачим він не був, він усіх веселив. Отож того дня ґерда, знаючи, що ввечері по неї приїде Дженовезе на своєму «Фіаті 500», автомобілі, який за розміром більше пасував для його ніг, ніж для її, наспівувала собі:

— «Ти мені подобаєшся, а-а! Тука-Тука ...» і похитувала в такт стегнами і плічми, сходячи вниз по сходах до комори. Накинула собі на плечі вовняну свитку, ввійшла в холодильну камеру і, далі наспівуючи, зняла з гака половину ягнячого тулуба, з якого збиралася приготувати plat du jour“° — реберця, приправлені ароматними травами.

— Тименіподобаєшсяменіподобаєшся! — і у студіні холодильника ритм пісеньки ставав видимим, кожен склад поставав хмаркою пари перед ротом.

Так, нині Ґерда була в чудовому настрої.

Саме у той момент Дженовезе розмовляв у коридорі казарми з Віто. Нині ввечері в нього побачення, сказав він йому, але йому трапилась новенька, на ймення Вальтрауд, і відмовлятися йому не хочеться.

— Може б ти пішов замість мене? Ґерда — дуже гарна фройляйн, потім мені ще подякуєш, будь певен.

Віто не мав бажання кудись іти того вечора. Наступного ранку він має вийти на патрулювання ще до світанку. Але Дженовезе наполягав — не можна ж залишити гарну білявку без кавалера, це смертний гріх, і врешті, майже з почуття обов’язку. Віто погодився.

Коли пізніше ґерда та Віто згадували, як вони побачилися вперше, і порівняли свої перші враження, стало ясно, шо враження ці були дуже різні.

Коли Віто і"і побачив, йому захотілось втекти. Він ще міг це зробити — вона ще не зрозуміла, що це він заступає неаполітанця, а навіть не знала, що замість того прийде хтось інший. Вона занадто гарна для мене, подумав він. ґарна не так, як гарною є будь-яка здорова дівчина, з добре збудованим тілом і обличчям без вад. А гарна настільки, що робиться боляче, що починаєш тужити за нею навіть тоді, коли вона ще перед тобою, така гарна, що хочеться держати її в обіймах і не дозволити нікому й нічому завдати їй болю.

Натомість коли Ґерда побачила, що перед виходом для персоналу на неї чекає якийсь карабінер в однострої, вона відчула всередині якийсь щем. Яку ще жахливу і несподівану новину прийшов повідомити їй цей карабінер? Щось про Петера? Ні, Петер мертвий. Значить, щось з Евою?

Але Віто таки не втік. Молодший лейтенант Джено-везе, сказав він їй, передає свої щирі вибачення, бо не має можливості прийти на побачення, але якщо він може замінити його у вечірніх розвагах, він з усією пошаною віддає себе в її розпорядження. Вислови, гідні офіційного рапорту, а тим часом в його грудях шумували джунглі — коли він з нею розмовляв, серце билось йому в грудній клітці, немов щойно спіймана райська пташка.

Лише тоді Ґерда побачила у Віто й інші риси, крім тієї, яка переважала досі — того, що це не був Дже-новезе. Він належав до того ж фізичного типу, що й неаполітанець: теж був низький, темноволосий, з випнутим носом, типовим для давніх морських народів. Але якщо йдеться про вдачу, то він був немов з іншого континенту — наскільки той інший був галасливий і експансивний, настільки цей був мовчазний і серйозний. Крім того, він невідривно дивився ґерді прямо в очі, а не на стегна в обтислій сукні, ані не на груди.

Ґерда не була надто розчарована. Можна сказати, угодою було передбачено, що одного дня Дженовезе зникне, їхні стосунки вже й так тривали довше, ніж передбачалося. Псувати собі вечір було не в її стилі, тому вона погодилась, щоб її кавалером був Віто.

Спогади про цей перший вечір теж потім різнилися. Віто твердив, що повів її вечеряти у тратторію поблизу моста Друзо; а вона була певна, що вони відразу пішли танцювати. Насправді Ґерда мало що пам’ятала про ті перші години разом. Вона не пам’ятала, яку музику грав невеличкий оркестр, ані їхнього першого танцю. Він, ймовірно, наступав їх на ноги, але то був не спогад, а радше умовивід: добре танцювати Віто не вмів ніколи. У Ґерди не залишилось особливих споминів про те, що робив чи говорив карабінер. Набагато більше її вразило те, чого він не робив.

Руки, якими він тримав її за талію під час повільних танців, не стали просуватися, сантиметр за сантиметром, по спині у напрямку сідниць. Він не пробував мацати її за груди після третього пива. Він взагалі не пив цього третього пива, обійшовся одним. Коли він відпровадив її назад, Ґерда сподівалася, що він її поцілує, але він так і стояв, витягнувши руки по швах, закляклий, мов вартовий. А тіло Віто й справді мусило стояти насторожі цілий вечір: лише так він міг стриматися від того, щоб не почати кохатися з нею прямо на підлозі танцювальної зали.

Ґерда вернулася у свою кімнату на піддашші й роздяглася, почуваючись трохи розчарованою. Було ясно, що бригадирові Ананії вона зовсім не сподобалася.

Наступного дня Віто пішов шукати Дженовезе. То була нелегка справа. Неаполітанець бував на своєму робочому місці так само часто, як відвідують далеких родичів: тільки з особливих нагод і ніколи надовго. Знайшовши його, він спитав: чи має той щось проти того, що він, Віто, знову побачиться з жінкою, з якою замість нього ходив танцювати?

— Звичайно, ні! — сказав Дженовезе. — Я знав, що вона тобі сподобається.

Тоді придивився до нього ближче. У виразі обличчя Віто було щось таке, що примусило його замовкнути, а це робив він нечасто. Таких облич, очманілих від кохання, Дженовезе бачив уже багато і вже давно склав собі про це тверду думку: з цього ніколи нічого доброго не виходило.

— Ти знаєш, що її брат був терористом?

-Був?

— Той дурнуватий злочинець сам себе занапастив.

Віто спохмурнів на виду. Дженовезе глянув на нього своїми маленькими очима, гострими, мов кравецькі шпильки.

— Ананіє, ти не такий, як я. Ти чоловік серйозний. Будь обережний. Вона незаміжня мати, годиться тільки для розваги і більш ні для чого. Не забувай цього.

Але Дженовезе добре знав: говорити це закоханому чоловікові настільки ж марна справа, що й носити рожі у бордель. Чоловік з таким виразом обличчя свого не зречеться. Зректися примусить його життя. Саме тому він, Дженовезе, доклав у своєму житті всіх зусиль, щоб такий вираз обличчя у нього ніколи не з’являвся.

Зустрівшись з Ґердою вдруге. Віто сказав;

— Твої очі дуже гарні і сумні.

Ті самі гарні очі аж розширились від здивування. Чоловіки завжди говорили Ґерді; яка ти весела, жвава, як гарно вмієш розважатися. А про сум ні, про сум їй не говорив ніхто.

Лиш тепер, коли Віто згадав про її сум, Ґерда задумалась. Так, якась її частина була сумною вже роками, але вона не помічала. Звідки ж про це міг дізнатись він?

У першу ніч, яку вони провели разом, він не ввійшов у неї. Коли він побачив Гї оголене тіло, його захлиснули емоції, і член його так і залишився бездіяльним. З будь-я-кою іншою жінкою він відчув би через це приниження. А з ґердою ні. Він мав непоясненну віру в те, що все піде як належить, що поспішати нікуди. Вона заснула, а він держав Гі в обіймах аж до світанку, не вірячи у своє щастя.

Наступного разу, коли вони зустрілися, він сказав їй;

— Ти переплітаєш великі пальці ніг.

Вони сиділи в барі. Він сперся ліктями об стіл, підвів руки і, повернувши долоні в її бік, вклав великий палець однієї руки у заглиблення біля великого пальця другої руки.

— Отак. Коли спиш на боці.

Ґерда замислилась. Порухала пальцями в туфлях, щоб допомогти тілу згадати, і — авжеж, це правда, коли вона лягала боком, вона завжди встромляла один великий палець у проміжок між іншим великим і другим пальцем. Це вона теж робила зроду, ніколи не помічаючи. Що то за чоловік, який, здавалось, знав Гї з дитинства?

Того вечора Віто пірнув у неї, немов водолаз, відкриваючи потаємні скарби насолоди. Ґерді ніхто ніколи цього не казав — що вони всі саме там, в глибинах її моря.

Кілометри 1126-1191

Ми проїжджаємо станцію Сапрі. В сусідньому купе точиться така розмова:

1-й індієць: — Сабрі?

2-й індієць: — Сапі.

3-й індієць (наголошуючи на «р»): — СапРі.

1-й індієць (наголошуючи на «і»): — Сапрі?

3-й індієць (наголошуючи на «а»): — САпрі.

Індійка: — Сапрі.

Усі (із задоволенням): — Сапрі.

Дружина колишнього поліцейського переді мною далі тримає на руках всі свої речі: жакет, сумочку, плас-тикову торбу, квитки. Останні вона міцно стискає в руці, на яку поклала голову, і дрімає. Коли знов розплющує очі, чоловік каже їй, і давно пора:

— Та поклади вже ці речі!

Вона має здивований вигляд, немов це якась незвичайна, хоча й варта уваги думка. Вона нагадує мені тих жінок, які на посиденьках під час ОгіІІ/е8і“‘ проводять весь час за тим, що наливають пиво, подають сосиски, нарізають хліб, витирають носа дітям; вони ніколи не відпочивають, не присядуть навіть, щоб спокійно поїсти і насолодитись товариством. Не тому, що все це завжди конче потрібно, не тому, що їх нема кому замінити, а

‘"Сільське свято (нім.).

просто тому, що вони й уявити собі не можуть, що можна прожити хоча б мить, не роблячи чогось корисного.

Синьйора нарешті звільняється від усіх пожитків, які держала на колінах, а чоловік прилаштовує їх на полицях, і мені теж стає легше.

Ми то в’їжджаємо в тунель, то виїжджаємо, а потім в’їжджаємо знову. Під час короткого проміжку між двома тунелями звивистий потічок з прозорою водою борознить луку, всіяну квітучими мигдалевими деревами. Жодної людини, лише чорний бик. Образ цей мигає майже на порозі сприйнятливості, але присутність його абсолютна — велика, могутня, темна тварина між білими пелюстками, які сиплються навколо неї.

Коли ми знову вступаємо у морок тунелю, на сітківці мені залишається відбиток світляної плями у формі бика; його негатив.

Коли Уллі привів Косту, щоб познайомити зі своєю родиною, Зігі сказав; не смій каляти дім нашої матері своїм лайном якщо хочеш трахатися в задннцю роби це в громадських нужниках ти просто огидний а твій друг ще огидніший ви просто два Schwuchtl два Warme Brüder“^ два schwule Sauen"K

Брудніших слів знайти неможливо. Мабуть, цілі місяці й роки він пережовував їх, мов отруту, яку потім всю разом виплюнув на брата.

Лені сказала; нічого страшного це хвороба яка лікується парох мені казав що у долині Сарентіна є лікар який знає що робити якщо хочеш дамо тобі адресу і твій друг теж напевно охоче піде туди ніхто не хоче бути хворим і нещасливим якщо на це є ліки.

"^Вульгарний термін, що означає «гомосексуал» (нім.).

"^Те ж саме (нім.).

Зіґі сказав: такі як ви заслуговують на те щоб вас запхати головою в сортир, тоді схопив Косту, якиіі був набагато більш крихкотілий, ніж він, потяг до нужника і зробив, як сказав.

Уллі сказав: пусти його, і Зіґі відпустив, але перед тим спустив воду.

Коста сказав: не чіпай мене, і виборсався з обіймів Уллі, який хотів допомогти йому підвестися, стукнув кулаком по землі і сам звівся на ноги, не дивлячись йому в очі, з волоссям брудним від сечі.

Лені сказала: не розумію чому ви сваритеся хіба не можна спокійно жити разом в мирі.

Уллі був з Костою майже два роки. Вперше побачивши його, я подумала: ну ось, Уллі знайшов собі справжнього брата.

Зіґі від нациста мав не лише мозок, але й барви, які були в нього такі ж, як і в мене: блакитні очі, жовте волосся, рожева шкіра. Коста ж мав такі самі лагідні карі очі, як в Уллі та його матері, таку ж бурштинову шкіру. Середземноморські кольори, успадковані в наших долинах від якогось римського легіонера, який був тут проїздом, іспанського найманця, що служив імператорам, східного купця, який прямував у північні столиці. Уллі з Костою були подібні один до одного, як бувають подібними добре дібрані пари, і, побачивши їх поруч, легко уявити собі їх разом ціле життя.

Вже місяцями Уллі збирався представити його своїй матері. В Інсбруку, де вони жили разом сім місяців на рік, вони не мусили ховатися. Але все було по-іншому у зимовий сезон, коли Уллі трамбував лижні траси, а тому мусив сидіти в нашому містечку. Коста приїздив сюди кілька разів, та містечко справило на нього гнітюче враження. Тут було занадто чисто, занадто бездоганними були герані на вікнах, занадто мало було відкритих гомосексуалів — точніше, їх не було взагалі. Уллі не наполягав, але це завдавало йому страждань. Коста хотів би перебратися у Берлін, який Уллі теж подобався, він там уже був; але він не міг уявити собі, як він зможе жити так далеко від своїх гір. Вже багато років тому Лені перестала питати його про дівчат, але цієї німої угоди Уллі тепер вже було мало. Він уже давно леліяв цю мрію — відкритися їй і привезти до неї Косту. Він би пояснив Лені, що це кохання його життя, і вона не тільки з цим погодилась би, але й була б від цього щаслива. Яка мати не бажає своїм дітям кохання з взаємністю?

Мені, натомість ідея привести Косту аж туди, нагору, в те обійстя здалася вельми кепською. Я знала Лені, а насамперед Зігі. Я б мала сказати це Уллі. Але в мене була одна проблема. Я так соромилася заздрощів, що їх у мене викликало його щастя, що повелася так, як завжди поводяться заздрісники, коли могли б слушно покритикувати: вони мовчать, щоб їх не викрили. Тож я вислухала Уллі мовчки, не висловлюючи йому своїх сумнівів.

Тому те, що мала б сказати йому я, сказав йому Коста, той, з ким він хотів розділити життя, той, хто показав йому смисл його існування, але він сказав йому також «не чіпай мене» і пішов з його життя назавжди:

— Тобі не треба було приводити мене туди.

І Уллі сам собі це повторив, витягнувшись на дивані у мене вдома, де знайшов прихисток.

— Мені не треба було приводити його додому.

Мені довелося схилитися над ним, щоб розчути слова. Я накрила його периною, але він знай тремтів.

— Це не твоя провина, — сказала я.

Іноді ми усвідомлюємо, наскільки марні наші слова, вже в ту мить, коли вони вилітають нам з уст. А іноді ми не усвідомлюємо цього ніколи, я зрозуміла це рівно через десять днів.

я не можу про це не думати: переставши бути ши-рою з Уллі, я теж почала його вбивати.

У Бельведере-Маріттімо перед продуктовою крамницею на шнурку висить велетенська моцарелла з пап’є-маше. Бона схожа на повітаного ведмедика тої дівчини-американки. Тепер у сусідньому купе по телефону голосно розмовляє мовою гінді жінка, «р» у неї заокруглене, а «д» м’яке, мов чапаті. Вони, ці індійці, купу грошей тратять на розмови по мобільному. Або ні, можливо, у них один з тих тарифних планів, з яким дешевше розмовляти з Нью-Делі, ніж з Римом.

— Hallo, hallo! — вигукує вона у швидкому ритмі, а потім вибухає голосним сміхом. Загалом з їхнього купе доходять лише добрі звуки: жебоніння дитини, веселі голоси, задоволене хропіння. Раптом жінка починає говорити бездоганною італійською:

— Ти де? Ми прибуваємо через годину.

Вона знову сміється і відключається. Тоді знову дзвінок мобільного. Цього разу дзвонить мій. Я виймаю його з торбинки, дивлюсь на дисплей, поки він далі дзвонить: КАРЛО. Він, мабуть, знайшов спосіб вирватися на кілька хвилин з великоднього обіду зі своєю родиною. Я не піднімаю. Відчуваю на собі погляд синьйори з Мессіни, яка дивиться на мене з цікавістю, замислюючись, кому це я не відповідаю. І гадаю, шо вона цілком правильно здогадується: мужчині. Тоді телефон нарешті перестає дзвонити, і я кладу його назад в торбинку.

У Четраро залізниця пробігає близько до перехрестя, і можна прочитати сині дорожні знаки на шосе. Той знак, який показує напрямок, звідки ми їдемо, повідомляє, що Салерно розташоване за двісті двадцять кілометрів. Інші знаки скеровують до місцевостей всередині регіону, з назвами, в яких вчуваються оборонні фортеці, народи-біженці, набіги морських розбійників: Кастровілларі, Спеццано-Альбанезе, Сарачена.

Натомість стрілка, що вказує на Південь, містить обіцянку:

РЕДЖО-КАЛАБРІЯ 254.

1971-1972

Навесні та восени, коли готель не був повний, Ґерда іноді просила у фрау Маєр кілька днів відпустки, щоб відвідати Еву, яка чекала на її приїзд так, як віруючий чекає на чудо; з вірою, але без певності. Вона стежила за тим, як синій автобус з Больцано піднімається звивистою дорогою, аж поки він не зупинявся на майдані перед церквою. Уллі там з нею не було: зустріч Еви з матір’ю його не стосувалося, він це знав, і то був єдиний момент, коли він держався від неї далеко. Ева ставала перед дверима автобуса, немов невеличка почесна варта, змушуючи пасажирів обходити її, вдивлялася у них по черзі, поки вони виходили, зневажаючи їх за те, що вони не були її матір’ю. Коли Ґерда врешті з’являлася на верху сходів, немов видіння, в Евиних грудях вибухало щастя і водночас тривога: наступним, чого їй треба тепер чекати, буде неодмінна розлука.

Того дня гальма автобуса ще жалібно рипіли, як усі пасажири вже вийшли. Жоден з них не був Ґердою. Ева підвела очі до водія. Він здвигнув могутніми плічми, натренованими на всіх тих крутих гірських поворотах, на яких він крутив кермо автобуса. Йому було справді прикро за неї, але він мусив дотримуватися розкладу; він натиснув ґудзика, і двері автобуса зачинилися. У склі їхніх стулок перед Евою з’явилося її відображення, відтак синє крило автобуса майнуло геть, і перед нею на тлі далеких льодовиків залишився лише майдан. На якому розвертався Фіат 600 кольору кави з молоком.

Ева здавалась тією ж білявою дівчинкою, що й хвилину тому, але те, що від неї залишилося, було насправді зліпком з її виглядом — всередині ж була порожнеча. Вона не відчувала ні суму, ні розчарування, була хіба що тьмяна тінь полегшення. Адже вона нарешті могла перестати хвилюватися, бо здійснилася та небезпека, яка завжди над нею нависала: її мати не вернеться до неї, ніколи. Тому коли з Фіата вийшла жінка, вона її не помітила. Ані не звернула уваги на чоловіка в чорному однострої, який підходив до неї. Тільки коли жінка гукнула Еву на ім’я, а чоловік присів навпочіпки і зазирнув їй прямо у вічі, вона почала розуміти, що діється щось дивне і чудове.

Жоден з чоловіків, з якими була знайома Ґерда, ніколи не поводився так, як Віто.

Поки Ґерда готувала шлюцкрапфени. Віто розв’язував з Евою кросворд італійською. Ева ніколи раніше не робила цього, ні італійською, ні німецькою, ані китайською.

Поки Ґерда накривала на стіл. Віто спитав Еву про успіхи в школі, про її улюблені предмети, про товаришку по парті.

Поки Ґерда мила посуд. Віто нагадав Еві, що вона має почистити зуби.

Коли Ґерда хотіла вкласти Еву в мале ліжечко. Віто запротестував.

— Е, ні, ця лелітка була тут раніше від мене.

І Ева змогла залишитися у великому ліжку, як це було, коли вона була з мамою сама.

Ґерда лягла біля неї, а з другого боку простягся Віто. Вона дивилася на них крізь вії — дві тремтливі, темні фігурки, мов на дні склянки з порічковим соком. Віто читав Еві про подвиги Сандокана, Яньєса та малайзійських тигренят. Ґерда ніколи раніше не читала їй перед сном книжок, тим паче італійською. Ева розуміла не всі слова цієї мови, шо складалася з м’яких і голосних звуків, але їй було байдуже. Вона лежала нерухомо і слухала, приплющивши очі, а білий пушок на передпліччях аж ставав сторчма від пестощів його голосу.

— А що означає «лелітка»? — спитала вона врешті.

— Це маленька іскорка, — відповів Віто.

І вона, лежачи між їхніми зігнутими дугою тілами, немов між стулками мушлі, відчула себе світлянішою, ніж Перла Лабуан.

Голос Віто заколисував її, повіки ставали дедалі важчими, аж поки не заплющилися цілком.

— Ева спить, — сказала її мати.

Лише тоді Віто підняв ґї і обережно поклав у ліжечко.

Ева спала глибше, ніж тоді, коли була немовлям.

Дженовезе позичив Віто фотоапарат. У ті два дні було знято чимало світлин.

Ґерда перед церквою у своєму темно-синьому платті.

Ґерда на дерев’яній лавці перед оборогом.

Ґерда з Евою на луці, вкритій кульбабами.

Одне фото зняла Ева, яка швидко навчилася зазирати у видошукач і натискати на гудзик затвора: Віто з Ґердою, які усміхаються, дивлячись одне одному в очі, Ґерда зігнула ноги в колінах, щоб не здаватись вищою від нього.

Ще одну світлину зробив якийсь перехожий, якому Віто дав фотоапарат: Ева між Ґердою та Віто на тлі льодовиків, усі усміхаються, немов родина відпочивальників.

Коли Ґерда представила його Марії, Зеппові та всій їхній великій фамілії. Віто, заходячи в штубе, сказав:

— Сгіазіепк!

Вже понад пів сторіччя солдати, службовці, чиновники і вчителі зверталися до цих старих селян італійською, вимагали, щоб їм відповідали італійською, а потім сміялися з їх кепської італійської. Щоб карабінер вітався з ними південнотірольським діалектом з калабрійським акцентом — цього не бувало, цього вони зроду не чули. Віто спитав, чи не хотіли б вони нині ввечері скуштувати артишоків, які він привіз з дому, і Ґерда запросила їх на вечерю до них у мебльовану кімнату.

Коли Ева взяла в руки артишок, він здався їй не овочем, а квіткою: величезний жорсткий пуп’янок на верхівці волохатого стебла. Відразу було видно, що походить він із землі достатку. Звісно, на твердій, стрімкій землі їхніх обійсть такої городини зроду не росло. Віто приготував артишоки, приправивши їх південними ароматичними травами. Зепп з Марією куштували їх мовчки, зосереджено, немов намагаючись збагнути їх таємницю. Коли Віто запропонував їм другу порцію, вони обоє погодились.

Ґерда приймала гостей у своїй мебльованій кімнаті вперше. Справжніх гостей, яких можна нагодувати, з якими можна вести бесіду, поки кришиться на столі нарізаний хліб. А вона, справжня господиня дому, поруч зі своїм мужчиною.

До ТОГО, як мали прийти гості. Віто приніс у кімнату дерев’яну дошку. Він хотів покласти її на єдиний столик в кімнаті, шоб подовжити його і зробити місце для всіх бесідників. Ева саме малювала і не відповіла, коли Ґерда попрохала її прибрати аркуші паперу і олівці.

— Ево, чуєш, шо мати каже, швидко прибирай, — сказав Віто голосом не те що суворим, а таким, що не допускає заперечення.

Ева підвела погляд від малюнка і втупилась у Віто широко розплющеними очима.

Він сварив її! Віто не був ні шкільним учителем, ні парохом, ні Зеппом (який, зрештою, ніколи ні на кого не підвищував голосу), а все ж він сварив її! Ева підвелася і забрала зі стола свої олівці, потупивши очі. Вона не хотіла дати зрозуміти, що дується, зовсім ні, вона лиш не хотіла показати, яка вона щаслива.

Під час вечері Зепп розповів Віто про роки, які він провів у полоні. Германові стусани у часи Вибору не змогли переконати його покинути своє обійстя, а отже, як і всіх дабляйберів, його призвали в італійську армію. Коли в африканській пустелі англійці взяли його в полон, він попросив, щоб його перевели у табір з німцями, аби він принаймні міг розмовляти з товаришами з полону рідною мовою. Але для начальників табору Зепп був солдатом з провінції Больцано, що в Італії, а отже, мав залишатися з італійцями.

— На моє щастя! — сказав він Віто.

Німцям давали їсти гнилу картоплю, розповідав Зепп, хліб з хробаками, а в супі були шматки картону. Натомість італійців годували здоровою картоплею і хлібом без плісняви, а в супі плавали листки справжньої капусти. Англійці, казав Зепп, добре знали італійців: як полонені вони не завдають клопоту, але горе, якщо дуже вже погано їх годувати — вони можуть підняти повстання.

Віто поставив на стіл ще артишоків. Коли він підняв накривку, з каструлі бухнули пахощі часнику, м’яти, дикого фенхелю. Пахощі ці здавалися Еві схожими на саму присутність Віто — це було щось сильне і притягальне, чого ти раніше ніколи не куштував, але до чого звикаєш умить.

Після двох днів відпустки ґерда повернулась у готель. Було в ній щось, чого навіть кухарчук Ельмар ніколи не помічав. То була не веселість, як тоді, коли вона готувалася до побачення з Дженовезе, а тиха, умиротворена вдоволеність.

Споживання алкоголю, яке виплекало на його обличчі хлопчика-перестарка великий фіалковий ніс, стало на перешкоді кар’єрі Ельмара, і йому не вдалося посунутись далі, ніж миття горщиків. Але через це він не мав урази до Ґерди, навпаки, він усе ще за кожної нагоди не відривав від неї очей. Та в той день, побачивши ту нову ніжність, з якою вона відбивала на дошці шматки м’яса, він збентежено втупився в неї. Вона це помітила, підвела очі й усміхнулась йому. Ельмар відчув, як йому забило подих. Ґердине кохання до Віто було таким великим, що залишалось дещо і для нього, бідолашного кухарчука-п’янички.

Кілометри 1191-1303

у місті Ламеція-Терме індійці з сусіднього купе, запеклі телефонувальники, проходять повз двері нашого купе до виходу. Жінка з низьким голосом вбрана у джинси, білі шкарпетки і в’єтнамки, оздоблені намистинками, а чоловіки над худими ногами мають черевце, схоже на більярдну кулю. З-за плечей одного з них визирає пара величезних, чорних, підведених сурмою очей. Я б зрозуміла, що цей хлопчик не італієць хоча б з того, що за п’ять годин він жодного разу не заплакав. Усміхаюсь йому. Спочатку він не відповідає, тоді раптом показує зубки, як у новонародженої акули, а погляд його спалахує, мов іскорка.

Лелітка.

їх зустрічає якась італійка, яка вітається з ними, голосно сміючись. Індійці теж, схоже, раді її бачити і весело виносять валізи. їх багато, вони об’ємні, на усіх білі липкі стрічки з написом «FCO», аеропорт Ф’юмічі-но. Вони, видно, тільки-но приземлились там, прибувши з Індії, та попри довгу подорож, не втратили доброго гумору. Зі своєю подругою-італійкою вони прямують до підземного переходу, і їхній голосний сміх долинає ще довго після того, як вони зникають з виду, у порожньому вагоні западає тиша.

Дивлюсь на своїх трьох товаришів по купе. Залишились тільки ми, італійські громадяни. Без американських туристок та негромадян ЄС великодній цей потяг цілком порожній.

Не минуло багато часу, відколи ми рушили, як колишній поліцейський з Мессіни вигукує:

— Видно Сицилію!

У його голосі вчувається розчулення. Виходжу в коридор — і справді; гострий кінець Італії вже близько, і проти сонця, яке вже перевалило за половину шляху до горизонту, вимальовуються темні обриси Сицилії. Натомість якщо подивитись на північ, то золотистий берег вигнувся так, що видно Калабрію, а ще вище — Базилікату і добрий шматок Кампанії. Здається, що можна окинути поглядом цілу цю елегантну дугу, яку описує італійський чобіт від Неаполя до Сицилії. В горах світло складається з повітря і вітру, мороз кидає його з великих висот, немов гострий спис; а тут світло схоже на густе течиво, яке не забарвлює речей, а змішується з їхніми рідинами.

Посередині між берегом, вздовж якого ми їдемо, та островом світляне море борознить якийсь довгий темний обрис — можливо, це танкер або велике вантажне судно, яке везе до Неаполя тисячі китайських контейнерів. Він ковзає, мов привид. Моряки на його облавку, мабуть, глухнуть від гуркоту двигунів, але якщо дивитись звідси, він, далекий і мовчазний, випромінює доленосну грандіозність міжконтинентальних маршрутів.

Як мені бракує Уллі в такі хвилини.

У ніч його смерті минуло кілька днів, відколи Коста поїхав геть; перші три дні Уллі провів на моєму дивані, тремтячи всім тілом. Я наполягала, щоб він посидів ще трохи вдома, але наступного тижня він пішов на роботу. Я переконувала себе, що керування Марленою, іТ механічною могуттю, піде йому на користь. Тієї ночі мене з ним не було. Ось уже двадцять років я не можу зрозуміти, чому я не поїхала з ним трамбувати траси. Я мала побачення з чоловіком? Він попросив мене не йти з ним? Останню можливість я виключаю, я б щось запідозрила і не залишила б його самого. Чому мене не було з ним? Уявлення не маю. Пам’ятаю лиш, що коли мені зателефоеували, я була сама у своєму ліжку.

Уллі не хотів виїжджати до Берліна, Лондона чи Відня, як йому всі радили. Він не хотів бути сином-го-миком героя, який віддав за нього життя. Він не хотів бути чемним маминим синком, який дає собі підсмажити мозок електрошоком, поки йому показують порнографію — терапію цю той лікар з долини Сорентіна вигадав, либонь, для того, щоб самому досхочу надивитися на зображення гомосексуальних коїтусів. Він не хотів одружитися з жінкою і народжувати з нею дітей тільки за умови, якщо він заплющуватиме очі й уявлятиме, що вона — чоловік, і не хотів потім давати їй зрозуміти, що в нього є коханка, а замість того ходити по вокзальних туалетах. Він всього лиш хотів бути собою там, де народився, і мати змогу кохати того, кого кохав.

Він хотів єдиної неможливої речі.

Він піднявся ратраком у сам верх найстрімкішої траси, на якій тренувалися до Кубка світу, ухил суцільних 68 відсотків. Гусениці кусали сніг, а страхувальна лебідка тягла його догори. Діставшись нагору, він від’єднав трос лебідки, повернув передок ратрака в бік долини, дав газу і відпустив гальмо. Я завжди уявляла це собі так: Марлена — ратрак, що його Уллі любив так, як дальнобійник любить свою фуру, як ковбой любить свого коня — елегантно ковзає вздовж траси, розганяється, купа снігу примушує її нахилитися вбік, але

ВИСОКОЯКІСНІ гусениці не дають їй втратити рівновагу, вона спускається трасою, набираючи швидкість і майже не залишаючи слідів на снігу, летить і підскакує, мов лижник-початківець, б’ється об дерево біля траси, тоді наштовхується на друге, на третє, аж поки не опиняється внизу схилу.

Марлена була червона, жвава і нестримна, точнісінько як кров, яку помпує м’яз у наших грудях. Перед тим як зупинитися, вона розтрощила дерева на цілому схилі. Модрини, смереки, сосни, листяні дерева — усіх їх вона змела геть, мов зубочистки.

Некрологи в газеті «Доломітен» закодовані, треба вміти їх тлумачити, особливо стосовно причин смерті тих, кого оплакують.

«Після довгої, важкої хвороби» означає рак.

«Внаслідок трагічної ДТП», якщо смерть настала в п’ятницю або в суботу, це означає, що п’яним сів за кермо.

Коли несподівано помирає молодий, тоді, щоб ніхто не сплутав його з численними однолітками, які щороку вішаються у нашій Гаймат, його родина чітко вказує причину смерті, яка, зрештою, переважно не є найголовнішою.

Якщо ж не вказана причина смерті, а є тільки прислівник («несподівано», «раптово»), йдеться, без сумніву, про самогубство.

У некролозі Уллі говорилося: «внаслідок нещасного випадку на робочому місці».

Це б помітив навіть дурень. А дурепою вона, Маріан-джела Ананія, з дому Молліка, не була. Такі речі мати знає завжди.

Вона почала здогадуватись про це ще майже рік тому, коли Віто приїхав у відпустку і сказав їй, що залишиться ще на якийсь час там, де їдять квашену капусту і книдлі. їй не треба було багато, щоб усе зрозуміти. Якщо після п’яти років почесної служби в тих землях на самому краю Італії начальство ще не перевело його кудись ближче до матері-вдови, це могло бути тільки з однієї причини — він сам попросив, щоб його там залишили.

Дурепою вона не була, але й скиглити не мала наміру. Нічого в нього не питала, не образилася, сказала просто «справді?», і більше про це не говорила.

У Великодній понеділок влаштували пікнік на пляжі разом з сусідами та їхньою донькою Сабріною, яка хоч і не зовсім красуня, проте гарно збудована, все у неї на місці, і всього вдосталь, гарні ясні зелені очі, а до того ж вона ще дипломований бухгалтер. Здалеку було видно, що Віто їй подобається, і синьйора Ананія та батьки дівчини обмінялися поглядами, немов кажучи: залишмо цих молодих у спокої, якщо вони порозуміються і познайомляться ближче без нас, тим краще. Але ні — щоразу, коли ця бідолашка підходила до Віто, він підводився і знаходив якийсь привід відійти — то щоб переставити кавника, то щоб наповнити склянку... одне слово, було ясно, що він робить усе, щоб не залишатися з нею наодинці. А це не нормально для хлопця, серце якого вільне. А якщо ж воно не вільне...

А кілька місяців тому тітка Джованна, відома тим, що завжди говорить те, що інші думають, але не наважуються сказати — цим вона заробила собі загальну повагу, хоч і з відтінком роздратування — спитала його: — То коли ж ти нарешті оженишся? Віто не відповів їй дурнуватим смішком, як це роблять юнаки, коли їм в голові лише ті жінки, які легко лягають в будь-яке ліжко, а на ту, яка спатиме ціле життя тільки в одному ліжку, ще є час, та старшим родичкам такого не скажеш, тому вони хихочуть, лукаво, марнославно і збентежено. Ні, Віто глянув собі на черевики і не підводив погляду цілих пів години, а так робить той, хто має таємницю, таємницю цілком конкретну, чітко окреслену, з ім’ям та прізвищем.

І звати її Ґерда Убер.

їй коштувало зусиль звикнути до того, що треба вимовляти «Ґерда», а не «Джерда», а що вже й казати про прізвище — що то за слово, що починається на «ґ», а кінчається на приголосний? Та є такі слова, сказав їй Віто, наприклад в італійській мові є слово «готель». Зрештою, провадив далі Віто, це ще не найгірше прізвище, бо є такі, які просто язик ламають, навіть він, пробувши там стільки років, ледве може їх вимовити, і перелічив їх їй. Вона не второпала нічого, тому, щоб розважити її. він записав ці прізвища на картці паперу.

Швінгсгекль. Нідервольфсгрубер. Черченталер.

Та це її не розважило, а лиш роздратувало: жодного голосного, самі приголосні, до того ще й скупчені — «гсг», «фсгр» та «рв». Що ж то за імена? Крім того, вони надто вже нагадували їй про ті дні 1943 року в Реджо, коли вона була вагітна сином, а чоловік вже лежав у спільній могилі в Греції, хоч вона цього ще не знала, і тоді німці ходили від дому до дому, гримаючи в двері й горлаючи «шнель, ахтунг, раус, капут», і дивом було те, що в неї від страху не стався тоді викидень. Але Віто вона цього не розповідала, бо якось він їй сказав: «Розумієш, мамо, хоч вони й німці, але це не значить, що всі вони нацисти». І вона зрозуміла, що краще облишити це — на щастя, йому не довелось уже чути тих голосів, схожих на кулеметний вогонь, бо народився він, коли вже прийшли американці.

В кожному разі тепер, коли Віто все їй пояснив, вона трохи заспокоїлась.

Бо, правду кажучи, в певну мить вона вже починала боятися найгіршого.

Якщо та дівчина, з якою він познайомився, порядна, то нічого страшного, він буде не першим солдатом, який знаходить собі дружину на чужині, там, де він квартирував, але навіщо було приховувати це від усіх цілий рік, а навіть більше?

Вона знову почала турбуватися. А може за тими очима, втупленими в носаки черевиків, криється якась перешкода, обман, безчестя? Віто, її син, був хлопцем спокійним, ніколи не бунтувався навіть в дитинстві. Коли у шість років вона посилала його по хліб, то навмисне давала трохи зайвих грошей, щоб побачити, чи принесе він решту, але здавалося, що він піде навіть не в карабінери, а у фінансову поліцію, яка перевіряє бухгалтерські книги, дебет-кредит, все в нього грало: він повертався, стискаючи в руці тих кілька лір, п’ять лір з рибкою, а десять — з колоском і плугом, і ніколи не помилився, жодного цукерка не купив собі без дозволу.

Але відомо, що часто саме найрівніщі гілки перщими опиняються у вогні.

А тепер він її заспокоїв. Показав її фотографію.

Гарна вона була, таки гарна, нема що казати. Аж надто гарна, подумала вона, але не сказала нічого. І Віто дивився на фото цієї вродливої білявої жінки таким зачарованим поглядом, що можна собі уявити, як він, мабуть, поїдає її очима наживо. Звісно, крім того, що вона була аж надто гарна, була вона також аж надто німкеня, але що там — мама повинна вміти змиритися з деякими речами, її завжди дратували ті свекрухи, які робили життя дружин своїх синів нестерпним, бо ті не відповідали на всі сто їхньому уявленню про те, якою має бути невістка. Маріанджела Ананія, з дому Молліка, воєнна вдова з сином-немовлям, добре знала, яким важким є життя жінок, і, дивлячись на світлину, думала: якщо це справді та, яку Віто приведе до мене додому, я навчу її готувати рибу-меч і баклажани з мигдалем та горіхами, потішатиму її, коли вона тужитиме за своїми краями, матиму її за доньку, якої ніколи не мала.

Але нитка її думок заплуталася і розірвалася, коли Віто сказав:

— Але є одна проблема.

Вона відчула в серці холодок. Якийсь щем. І певність: тепер він скаже мені — ось вона, перешкода, ось обман і безчестя. Вона інстинктивно стиснула вуста та інші отвори, ті, що внизу, як це робить той, хто не хоче, щоб горе і страждання увійшло в його життя і життя улюбленого сина. Але вона знала, що коли двері тіла отак зачиняються, це значить, що горе і страждання вже тут.

І все ж.

— У неї є... вона набагато вища від мене, — сказав Віто.

Вона відчула, як полегкість розливається теплом по нііі усій, немов міцний бульйон у зимову ніч. Але що вона була його матір’ю, то вона це побачила: це щось, це невеличке щось, що не мало назви, в глибині очей і"і сина. Та вона не була дурна, і оскільки Віто про це не обмовився, вона знала: чим би не було це невеличке щось, чого він не назвав, не їй з цим боротися. Про те, щоб позбутися цього, подумає її син сам.

— Ну і що з того, — сказала вона тоді. — Твій батько був не набагато вищий від мене. Візьми для неї шматок ндуї“\ хай скуштує.

Пополудневий час після школи Ева та Уллі проводили на верхівці Гімалаїв, точніше на горі Нангапарбат. Свою схованку на самій верхівці оборогу, де архітрав, зустрічаючись з поперечними балками даху, утворює своєрідний балкон, вони назвали на честь Рейнгольда Месснера, альпініста, який подолав вісім тисяч метрів, користуючись лише об’ємом своїх легень, без кисневих балонів. Вони теж вилазили на Нангапарбат без допомоги, а насамперед без Зігі: братові Уллі вступ на вершину був заказаний. Той єдиний раз, коли він спробував залізти туди разом з ними, вони назвали його Єті, але Зігі ця огидна істота не подобалася, і більше він туди з ними не ходив.

Ева перестала цуратися двоюрідного брата під час Ґердиних відвідин. Тепер вона дозволяла йому бути разом з нею, матір’ю та Віто. Бригадир Ананія обдарував своїм почуттям не лише Ґерду та Еву, але й усіх тих,

"’Ндуя (‘ги1и]а) — дуже гостра ковбаса зі свинячого ліверу, типова для Калабрії.

хто їх любив: Марію, Зеппа, Вастля. І, звичайно, Уллі. Для Еви присутність матері завжди була синонімом недостатності: бачити, як вона приїздить, означало почати боятися її втратити. А от Віто приніс зі собою достаток: його тепла вистачало на всіх.

Еві особливо подобалося, коли вона чула, як вони говорять про неї — точнісінько, як батьківська пара. Якось, думаючи, що вона вже заснула, вони навіть майже посварилися.

Ґерда казала, що після закінчення середньої щколи вона пошле Еву в школу готельного бізнесу — тепер будують стільки нових готелів, що вона ніколи не голодуватиме. Зокрема їй не доведеться починати працювати так, як починала вона, нічого не вміючи, обпалюючи собі пальці каустичною содою і гнучи спину над миттям брудних горщиків. Ні, Ева приступить до своєї першої роботи з дипломом, кваліфікацією та уміннями. Може, вона не відразу почне працювати шеф-кухарем, але принаймні підкухаркою бути зможе.

— Ні! Ева має скінчити ліцей! — збунтувався Віто. — А потім ще й університет. Вона занадто розумна, щоб не дати їй освіти.

Ґерда стала дибки. Університет?! В університет ходять діти панів, людей, які мають гроші в банку і своїх святих у раю. А вона має тільки пару своїх рук, і пишається цим, і якщо він думає, що працювати кухаркою це фах не для...

Вона замовкла. Ева, лежачи на ліжку з заплющеними очима, почула тишу, а тоді вологий звук уст, що шукають одні одних, і ніжний голос Віто, який шепотів: «ти для мене...», а врешті лиш невиразне бурмотіння. І хоч вона не могла бачити лиця своєї матері, Ева уявляла його собі, вона його бачила, коли Віто говорив їй фрази,

ЩО починалися на «ти». Вона ставала така гарна, що навіть вона її не впізнавала.

Якось в щколі вчителька стала поряд з Евиною партою. Замість слухати, Ева малювала.

— А це хто? — спитала вчителька, вказуючи на аркущ.

То був портрет чоловіка з темними очима і волоссям, на голові у нього був кашкет, а на чорних штанях — червона смуга. В руці, немов букет троянд, він тримав велетенський зелено-фіалковий артишок.

— Mein Tata, — сказала Ева. Мій тато.

Відпустка скінчилася.

Віто визирнув з вікна, але побачив тільки самого себе: нічний потяг тільки-но виїхав з Реджо, і за вікном, з боку моря, була лише темрява.

Він пообіцяв Ґерді, коли від’їздив: я поговорю про вас зі своєю матір’ю. Ґердине обличчя скам’яніло, немов від болю, але то було від радості. Її ніколи не представляли майбутній свекрусі.

Коли я поїду наступного разу у відпустку, я розповім їй про Еву.

Він покаже матері Евині зошити, розповість, як гарно вона вчиться у школі. Хочу якнайшвидше з нею познайомитися, скаже мати. І ще: надарую їй дарунків, навчу Гї наших пісень.

Безчесний, нікчемний брехун. Таким почувався Віто.

Він їхав у вагоні, який прямував аж до Німеччини, то був потяг Fremdarbeiter, емігрантів, які верталися після відпустки в рідному селі. Вони займали цілі купе зі своїми качковалами, помідорами в олії та бутлями вина. З Віто вони говорили про тугу, про те, як тяжко жити далеко від рідної землі. «Ніби бракує частини тебе», казали вони. І завжди заздрили ііому, коли бачили, як він виходить по цей бік Бреннера. Вони не знали — так, це все ще була Італія, але тільки формально.

Потяг рушив і розпочав своє довге сходження вгору по Італії. В одному її кінці — місце, яке називала домом Ґерда; в другому — місце, яке називав домом він.

Через якийсь час після свого повернення він відчинив дверцята кухонної печі і побачив ндую. Вона лежала там уже багато днів.

То був подаруночок його матері для Ґерди, вона дала це для його нареченої. Але та не змогла її їсти. Занадто гостра, занадто пекуча, занадто інша за смаком від того, до чого вона звикла. І коли Віто поїхав, вона кинула її в горно кухонної печі. Вона була наполовину зарита у попіл. Вона була сіра і смерділа.

Ґерда підійшла, притислася до нього. — Я не могла її їсти.

— Нічого.

Відтак підійшов до вікна, до того, яке виходило на льодовики, і йому затремтіли губи. Він ще ніколи не відчував такого смутку, хоч і сам не знав, чому. Очі йому почервоніли.

Ґерда перелякано дивилась на нього. Як можна плакати через якусь ковбасу? Він випростався, обняв Гї рукою за стан.

— Даруй мені, — мовив. — Я трохи стомився.

Він притиснув її до себе, заплющив очі, погладив їй шкіру. Цієї миті він хотів лиш одного: бути сліпим, глухим і не мати майбутнього.

Минали тижні, місяці. Між Віто та Ґердою ніщо не змінилося.

Вони далі разом відвідували Еву, яка решту часу жила з Зеппом та Марією, ходила до школи, проводила кожну вільну хвилину зі своїм Уллі. Ґерда працювала на кухні. Віто — в казармі. Вони кохалися, як тільки була змога. А танцювати більше не ходили — вони зрозуміли, що жодного з них це насправді не цікавить.

Поряд з домом батьків Лені спорудила новий будинок з трьома невеличкими апартаментами для туристів. їй нелегко було отримати всі потрібні дозволи, але зрештою вона це зробила. Діти у школі не справляли їй клопотів, старі батьки тішилися досить добрим здоров’ям, і вона не вважала себе жінкою нещасливою.

Вастль перебрався до Мюнхена, де був учителем музики і грав на кларнеті у джазовому гурті. Руті поїхала було до нього, намагалась довести, що потрібна йому, але не переконала його і вернулася додому, а невдовзі вийшла заміж за старшого сина на обійсті, розташованому на протилежному схилі долини. І тепер, хоч їй ще не сповнилось і вісімнадцяти, вона чекала свою першу дитину.

Пауль Штагль став нарешті дідусем онука чоловічого роду. ЇІОГО невістка виявилася чудовою матір’ю; виховувала дітей — а народились у неї ще троє — твердою рукою. Щоб якнайменше бути з жінкою та дітьми, ґаннес проводив дні у батьковому офісі. Це дало йому змогу сильно розширити свою компетентність у сфері канатних доріг, гірськолижних трас та у тій новій передовій технологічній царині, якою стало штучне засні-ження. У нього все ще був 190 Мерседес з відкидним верхом кремового кольору, але він майже завжди стояв у гаражі. В офіс ґаннес ходив пішки.

Германів дім знесли разом з цілим Шанхаєм, а на його місці, згідно з новим генеральним планом забудови, спорудили житлові будинки, у шістдесят чотири роки Герман став наймолодшим мешканцем Altersheim, притулку для старих містечка. Для персоналу тягарем він не був. Коли він не їв або не спав, то проводив час за тим, що ліпив фігурки з хлібного м’якуша; деякі з них навіть виставили у різдвяному вертепі, який об-лаштували біля входу. У притулку його ніхто ніколи не відвідував.

Коли в готелі фрау Маєр скінчився зимовий сезон. Віто сказав Ґерді;

— Повезу вас у Венецію.

Ева годинами бігатиме за голубами по площі святого Марка, але там є ще чимало інших речей, які варто побачити. Там були дороги, зроблені з води, гондоли, немов чорні рибини, доми, немов збудовані не з цегли, а з мережива, а насамперед там були люди. Місто здавалося одним безперервним «Ореп Ліг»; у туристів було довге волосся, короткі або дуже довгі спідниці, мигдалеподібні або ж блакитні очі, молочно-біла, бурштинова або ж кольору сириці шкіра.

Там, де вона народилася, такого різноманіття людей не було. Порівняно з ними, туристи, які наводнювали у розпал сезону її містечко, усі здавалися родичами. Тут були натомість американці, азійці, скандинави, а навіть африканці. Якого чудового кольору їхня шкіра! А чому їх називають «чорними», коли б мали називати «коричневими»? А жінки-японки — що ж вони могли бачити крізь ті вузькі, мов щілини, очі? Ева мружила очі, щоб самій спробувати, і з’ясувала, що й справді, згори і знизу не бачить нічого, тільки збоку. Але, як не дивно, вони не підносили голови, щоб подивитись вгору; та японців, либонь, небо не цікавить. Поки якийсь перехожий фотографував її, Ґерду та Віто разом, вона побачила жінку, одягнену в скатертину, і чоловіка в піжамі.

— Індійці, — пояснив Віто, але Евине здивування не минало: індійців вона завжди уявляла собі з пір’ям на голові, з кісьми і в мокасинах. Це різноманіття не лише було цікаво спостерігати, у ньому був ще якийсь поклик: якщо цілий світ приїхав подивитися на Венецію, це значить, що й Ева колись зможе цей світ побачити.

Вона йшла між Віто та Ґердою, вони піднімалися на мости і сходили з них, блукали вуличками; коли вулички були занадто вузькі, вони йшли вервечкою і пришвидшували ходу, аж поки не ставало місця йти всім разом. Зупинились вони в невеликому пансіоні позаду церкви Сан-Ста. У власника готелю під очима були два фіолетові півмісяці — наслідок недоспаних ночей через клієнтів-опівнічників, яким треба відчиняти двері. Під час реєстрації, розмовляючи з Ґердою, він сказав «синьйора» і «ваш чоловік», а говорячи з Віто — «ваша донечка». Відтак прочитав у документах прізвища і зрозумів ситуацію. Протягом двох днів їхнього проживання йому вдалося уникнути прямого звертання до Ґерди («синьйорина» тепер звучало б образливо) і уточнення, чия саме донька ця дівчинка. Звісно, з ним це було не вперше: немало їх побувало тут, пар без обручки на пальці, а в останні роки він взагалі чого тільки не бачив, тому, ясна річ, його це не обурювало. Коли власник готелю вручав їм ключ, Ґерда запалила сигарету, а Віто дав Еві потримати бронзовий дзвіночок, що стояв на прилавку, і сказав: — Дивись. Але вона знала: коли мати отак вдивляється в порожнечу, байдуже пихкаючи кільцями диму, це не означає нічого доброго.

Крім цього невеличкого епізоду, ґерда була щаслива. Вона була у Венеції! З Віто! І з Евою! їй здавалось, ніби вона живе всередині пісні, фотокоміксу, фільму. У фільмах закохані у Венеції цілуються в гондолі, і Віто гондолу теж винайняв. Сперщись об сидіння з червоного оксамиту, Ґерда приплющила очі.

— У медовий місяць повезещ мене на амальфійське узбережжя?

Віто погладив їй волосся, притулив до себе, але Ґерда не зрозуміла, що це було для того, щоб не дивитись їй у вічі. Але потім він сказав:

— Я б хотів одружитись з тобою.

«Я б хотів» подібне до «я хочу», але не те саме, тому вона випросталась і подивилась на нього. І тоді Віто зізнався їй: матері про Ґерду він розповів. А про Еву ні.

Ева, яка сиділа на відкидному сидінні на носі, не обернулася.

Віто говорив тихо, щоб вона не почула.

— Я розповім про неї у наступну відпустку. Обіцяю.

Ева далі вдивлялась у весло, яким гондольєр розтинав брудну воду.

Віто поцілував Ґерду в обличчя. Вона не заперечила.

Ева дивилася на невеликий вигнутий місток, який проходив їй над головою, і думала: якщо він зламається і впаде на мене, я пірну під воду і пливтиму, пливтиму, не дихаючи, а потім випливу на берег.

Кілометри 1303-1383

Після Вібо-Валентія вид розлогої золотистої арки ка-лабрійського узбережжя перемежовується гуркітливою темрявою: тунель за тунелем і знову тунель. Схоже на фільм, який показують так повільно, що видно чорні смуги між кадрами. Відтак море зникає, ми заглибились в континент, між одним тунелем та іншим виростають круглі пагорби, вкриті монументальними оливковими деревами. Тепер ми проїжджаємо під масивом Аспромонте: безконечний тунель, темний, мов розпач.

Труну з Уллі вже збиралися опустити в яму, коли вперед вийшов старий чоловік з руками, деформованими десятиліттями смикання за шнур дзвонів.

— Я б хотів дещо сказати, — почав він.

То був Лукас, паламар. У церкві він не вийшов до казальниці біля вівтаря, як це зробили Зігі та інші, щоб голосно і старанно замовчати те, як і чому помер Уллі. Я теж цього не зробила і не пішла до причастя. Я не ходила до причастя з того дня, коли після від’їзду Віто парох прийняв назад у своє стадо мою матір вже не за-блудлою, а знівеченою овечкою. Лукас був паламарем у невеличкій церкві край льодовиків уже сорок років, але ніхто не звик чути його голос. На початку він йому тремтів, а потім набув сили.

— Я б хотів розповісти всім про те, що дав мені Уллі.

Від здивування запала повна тиша, немов слово взяв найавторитетніший з промовців.

— Але якби були ще жива моя Анна, я б цього не робив.

Замішання перейшло в тривожну цікавість, яка в Лені перетворилась на паніку. Жахливі одкровення, яких вона не прагнула, забрали вже їй перше чоловіка, а тоді сина; тепер вона дивилась на паламаря так, мовби прохала, щоб він заощадив їй цього.

Але Лукас провадив далі. Понад шістдесят років тому, сказав він, коли він був ще дитиною, було одне слово, не заборонене, але невідоме: Homosexualität. Клінічний, майже науковий термін — було дивно чути, як його вимовляє цей смиренний чоловік, який десятиліттями розкладав молитовники на пюпітрах, махав кадилом перед святенницями, які бурмотіли вечірню, роздавав непосвячені просфори чемним діткам, які вчилися катехизму. Дуже дивно.

— Під час фашизму ми не знали цього слова навіть по-італійськи.

Лукас розповідав далі. Замолоду він аж пітнів, підходячи до деяких хлопців; з жінками у нього такого не було. Вночі йому снилися дивні сни, він сповідався перед священиком, а той казав йому:

— Відмов три вервиці і чотири отченаші, і тобі знов снитимуться нормальні сни.

За сорок років подружнього життя Лукас міг зближатися з дружиною лише тоді, коли заплющував очі й уявляв і"і чоловіком. Анна ніколи нічого йому не закидала, але дещо розуміла. Та вона теж не знала того слова. Лукас був певен, що він — єдиний на світі з таким відхиленням.

Лукас був найсамотнішою на світі людиною.

Лише коли Уллі відкрив усім свою гомосексуаль-иість, Лукас усе зрозумів. Ein Homosexueller. Ось хто він. І він не був самотній, адже тепер на світі таких принаймні двоє.

Лукас був старий, його земне існування добігало кінця, його достойна, безгрішна дружина Анна відійшла. І він вирішив: більш ніхто не повинен, як він, провести життя у самотності, незнанні та замішанні. Про це треба говорити. І тепер Лукас хоче сказати — якби не Уллі, він ніколи б не дізнався, хто він. І хоч потім Уллі втратив надію і отак відійшов, він, Лукас, певен, що тепер добрий Бог — з яким він був у чудових стосунках, бо завжди дбав про чистоту в Божому домі — прийме його до Себе.

Стоячи навколо розкритої могили, всі мовчали. Лукас теж замовк, він скінчив. Кинув жменю землі на труну зі світлого дерева, яку ось-ось опустять в яму. Зверху, як похмуре пророцтво, лежала мішень з іменем Уллі, та сама, яку його батько продірявив після його народження. Паламар пішов геть, вітер ворушив йому сиве волосся, а кроки його були короткими і непевними, не тільки, мабуть, від артриту. Грабар озирнувся, немов питаючи: ви скінчили? Відповіді не було, і він взявся за роботу. Один за одним пішли усі, крім Лені, Зігі та мене.

Льодовики за мурами цвинтаря вже не здавались мені такими близькими.

Тих брудних слів, які вбили Уллі, Зігі йому, паламареві Лукасу, не сказав. Він стояв з похиленою головою і з широкими плічми мисливця, неспроможними витримати цей тягар. Я б ніколи не повірила, що так може бути, але так було: я відчула до нього співчуття.

Та тут не було Віто, об якого я б могла спертись, який міг би підтримати мене і сказати: бачиш, Уллі не прожив життя даремно. Віто не було вже багато років і ще багато років не буде; але саме в той день, більше, ніж будь-коли до і після того, його відсутність була для мене нестерпною.

І врешті тунелі раптом скінчилися, як скінчилася й остання вузлувата гора на верхівці Чобота, і ми знову виїхали до моря. До самісінького моря — потяг проходить за кілька метрів від води. Хоча залізничне полотно під колією захищене кам’яними хвилерізами, під час припливів до вікон потягів напевно долітають солоні бризки.

Крихітна станція Фавацціна втулилась між будинками, занедбана, брудна, вкрита графіті, серед яких великими літерами: WELCOME ТО FAVAZZINA HILL. Відразу після того проминаємо ще одну таку ж крихітну і занедбану станцію, але назва Гї говорить набагато більше — Сцілла. І врешті червоно-білий маяк у Віл-ла-Сан-Джованні оголошує: тут закінчується континент.

1973

Зубцемір, пінцет, лупа. Нахилившись над письмовим столом, Сільвіус Маньяґо вивчав зубцівку.

Він ніколи особливо не любив подорожувати. Най-віддаленішим місцем, де він був, була безмежна рівнина під Нікополем в Україні, і там же залишилась його ліва нога. Він часто їздив до Відня, відвідав деякі європейські столиці, а за свої поїздки між Римом та Больцано він подолав більше кілометрів, ніж якби поїхав у кругосвітню подорож. Але їздити по світі задля задоволення — ні, цього він ніколи не робив, його способом подорожувати було колекціонування марок з усіх країн. І після стількох років для нього було благословенням мати трохи часу й для них.

Після затвердження Пакета замахи, бомби і вбивства припинилися. Через три роки, тобто кілька місяців тому, він набрав чинності. Тепер йшлося про те, щоб затвердити механізми здійснення окремих процедур. Податки, освіта, обов’язки та відповідальність щодо планування доріг та пільгового будівництва — ціла адміністративна автономія Альто-Адідже мала одержати нормативи свого застосування. Довга, педантична бюрократична праця. Але пошуки конкретних, детальних вирішень Маньяґо завжди подобались, і справа ця, до якої він брався у складі комісій під орудою людей, яких він поважав, як-от християнський демократ Берлоффа, його не лякала. Тут була потрібна прискіпливість, конкретність, вміння придивлятись до деталей, точність — усе це риси філателіста, яким він і справді був. Це мала бути робота відповідальна, але не важка.

В його Гаймат теж панувала гарна атмосфера. Туризм приносив такий добробут, якого ще десять років тому ніхто й близько уявити собі не міг. На останніх виборах його партія отримала дві третини голосів від електорату, задоволеного здійсненням історичної місії. А насамперед ніхто більще не дзвонив йому вночі, щоб сказати, що від вибуху загинув солдат, що на блок-посту вбили ще одного хлопця, що запал вибухівки, якою погрожують висадити в повітря цілу провінцію, дедалі коротший.

З віком його невидима нога, та сама, що залишилася в Нікополі, дедалі частіше розмовляла з рештою його тіла таємною мовою страждання, мовою, якою він не міг поділитися ні з ким, навіть зі своєю Софією. Проте ті страхітливі і захопливі роки, які від сходин біля замку Фірміано привели до угоди з Римом, скінчилися. Тепер він міг іноді навіть зайнятися марками. Проте коли Сільвіус Маньяго спостерігав за подіями в країні, частиною якої погодилась стати його земля, підписавши Пакет, залишатись спокійним йому не вдавалося. Те, що діялося, було йому знайоме, немов колись почута мелодія, яку раніше насвистувало кілька людей, ще й у такому невеликому і периферійному місці, як Південний Тіроль, а тепер її грав цілий оркестр — Італія.

Бомби. Теракти. Замахи. Терористи. Блок-пости. Плани державного перевороту. Прикриття. Чутки про участь агентів секретних служб у неясних змовах. А насамперед загиблі. Забагато загиблих. На вулицях, в банках, в комісаріатах поліції, звідки допитуваного виносили бездиханним, на людних площах. І то не була весела музика.

Недавно вони з Софією бачили по телевізору документальний фільм про торнадо і тайфуни. Саме тоді він подумав про Південний Тіроль як про одну з тих невідомих для більшості зон посеред океану, які мало хто бачив, але в яких беруть початок урагани. Мікроскопічні зони низького тиску, маргінальні в порівнянні з загальною картиною, їх ледве можуть виявити світові радари, але саме там іноді народжуються перші вихри, води починають нуртувати, хмари — згушуватись, аж поки те, шо спочатку було невеликим смерчем, стає циклоном, спроможним змести з лиця землі все на берегах континентів, що він і робить, але тільки згодом, коли назавжди покине оте невеличке, незначне місце на земній кулі, де він почав набирати форми.

Саме так. Перекоти грому, буревії, віхоли, які трясли його землею в ту буремну пору між 1957 та 1969 роком, з цього погляду видавалися лише передвісниками явища набагато більшого й ширшого, і — Маньяґо боявся навіть сформулювати до кінця цю думку — саме тут відбулася генеральна репетиція цього явища, тут вони навчилися, як це робити.

Маньяґо був, либонь, єдиним політиком в Італії, який, так би мовити, мав подвійний статус. Терористи і такі екстремальні угруповання, як шютцен, вважали його політиканом, який зраджує ідеали і підпорядковується всенаціональним інтересам; натомість італійські політичні кола звинувачували його в надмірній поблажливості до терористів. Тож він, фактично, перебував у найкращому становищі, щоб бачити речі з обох боків. Завдяки південнотірольським подіям у нього розвинулися здібності лозоходця стосовно замахів — занадто ясно він бачив, наскільки вони на руку тим, хто б мав їм запобігати. Чимало подій останніх дванадцяти років неможливо зрозуміти, якщо не припустити, що хтось, якась збочена частинка держави, намагається забити гол у свої ворота, щоб потім виправдати суворість реакції. Звісно, Маньяґо ніколи б не зміг цього довести. А делікатні переговори, які він роками провадив з італійськими урядами, не дозволяли йому ділитися цими своїми сумнівами зі співрозмовниками — ще чого бракувало! Але він був певний, що має слушність. Лиш один раз, в кінці дружньої, як завжди, бесіди з Альдо Моро, він зронив фразу, щоб побачити, яке враження вона справить, готовий забрати Гі назад, якщо вона впаде в порожнечу.

— Немов є хтось, хто не хоче, щоб Італія стала справді демократичною країною, — сказав йому Маньяго.

Християнський демократ, чий голос зазвичай був такий низький і хрипкий, що важко було розібрати слова, промовчав. Але глянув на нього глибоким, стомленим, розуміючим поглядом, а тоді приплющив очі з виразом ледь помітної, але недвозначної згоди. Відтоді Маньяґо з певністю знав, що має рацію: існує план з метою дестабілізувати демократію, і дехто про це знає. Але це переконання, так само як і фізичний біль, з яким він жив з 1943 року, Сільвіус Маньяґо і далі не міг розділити ні з ким — єдиним його доказом були оті опущені повіки.

А на те, чого не можна вирішити і про що не можна дискутувати, часу марнувати не варто. І так було багато питань, які належало терміново вирішувати; треба було також опрацьовувати складну систему норм. А насамперед, відколи нормалізувалися стосунки з італійською державою, Маньяґо усвідомив ще одну загрозу, яка висіла над його Гаймат і в ширшій перспективі ризикувала зруйнувати Гї ідентичність. То було згубне, небезпечне явище, яке дестабілізувало найбільше: мішані міжетнічні шлюби.

Так, звісно, він сам був плодом Mischehe“^. Та його батьки одружилися, коли ще весь Тіроль неподільно належав до Австрії. У ті часи ще не було потреби захищати традиції Гаймат від асиміляції.

Але тепер доба та скінчилася, і дуже важливо було зробити перепис етнічних спільнот Альто-Адідже, визначити їх кількісно і чітко відділити одну від одної: насамперед треба розділити навчальні заклади і культурні та мовні установи, бо лище відділившись від італійської мови і культури, південнотірольська мова і культура зможе ефективно себе захистити. Чіткість етнічних кордонів — тільки так, після усіх цих заворушень, можна було зберегти мир у суспільстві.

Це як у філателії. Місце Sachsendreier"^ лбо ж Schwarzer Einser"^ — у клясері для історичних марок, а не в альбомі «Світова фауна», підкатегорія «Птахи». Порядок, каталогізація — Альто-Адідже потребувало найкращих якостей філателіста. Плутанина і змішання між спільнотами приведуть до нового займання, до нового хаосу.

Зубцівка марки була в доброму стані, як і проклейка. Сільвіус Маньяґо, задоволено зітхнувши, поклав її назад у клясер. Час ще не визрів, щоб робити з цього приводу публічні заяви, але то буде наступна політична баталія, яку батько автономії Альто-Адідже вестиме з усією своєю авторитетністю. Невдовзі настане хвилина, коли можна буде сказати відверто: мішані шлюби між італійцями та німцями будуть початком кінця Південного Тіролю.

Підполковник, який зачитав Віто витяг зі статуту, був на кілька років старший від нього, але здавався молодшим, через світлі наївні очі його важко було уявити

"’Червона саксонська трійка (нім.). Перша марка, випущена королівством Саксонії 1850 року.

"'Чорна одиниця (нім.). Перша марка, випущена королівством Баварії 1849 року.

собі ЗІ зброєю в руках, під час операції на гірському перевалі чи як учасника облави. І справді, таке з ним ніколи не траплялося: в Альто-Адідже він прибув недавно, коли найгірше вже минуло.

Він викликав його у свій кабінет і звернувся з тією офіційною ввічливістю, яка властива туринцям або ж несміливим людям, які займають владну посаду: він був і одним, і другим. Він подбав про те, шоб дістати копію, бо хотів, щоб Віто прочитав це особисто. Не тому, що думав, ніби той не знає його змісту, а тому, що цього підофіцера цінували всі, а отже, треба було поставитися до нього з пошаною. Зрештою, питання це було делікатне, особисте, і, можливо, непогано було б мати змогу опертися на документ.

Він почав читати.

— «Ми, Умберто Савойський, принц П’ємонтський, генеральний намісник Королівства. В силу переданих Нам повноважень; з огляду на королівський указ такий і такий... зважаючи на рішення ради Міністрів; за пропозицією Міністра війни, у порозумінні з Міністром внутрішніх справ і державної скарбниці; затверджуємо і оприлюднюємо таке...»

Віто сидів перед ним. Офіцер нагнувся вперед над столом, показуючи йому пальцем рядки тексту, який зачитував. Він пахнув чистотою. У нього за спиною на стіні висів портрет голови держави Джованні Леоне, з обличчям гризуна, обрамленим товстою чорною оправою окулярів.

— «Стаття 1. Належні до Корпусу королівських карабінерів фельдфебелі трьох рангів і бригадири можуть отримати дозвіл укласти шлюб без жодних рангових обмежень за умови, якщо вони відбули дев’ять років служби і скінчили двадцять вісім років від роду...» Усі реквізити в наявності, — уточнив підполковник.

Віто кивнув.

— у статті 2, а також 6, йдеться про єфрейторів і старших карабінерів. Статті З, 4 і 5 визначають квоту одружених карабінерів на казарму. У статті 7 маємо добру новину: одружені військовослужбовці Корпусу королівських карабінерів мають право на безплатну медичну допомогу, яку здійснює лікар, шо обслуговує відділок.

— Даруйте, полковнику, чому «королівських»?

— Це означення так і не змінили, стаття й далі чинна і для нас, адже ми присягнули на вірність...

Вказав на портрет щура в окулярах у себе за плечима.

— ... італійській республіці. А стаття 8...

— Він замовк.

Коли йдеться про погану звістку, несміливі люди мусять двічі набратися відваги: щоб повідомити її співрозмовникові, а потім і собі.

— ... якраз стосується вас.

Віто був неуважний. Йому згадалося те, що йому сказала мати, коли він був вдома у відпустці, два тижні тому. Вона говорила навпростець.

— Або вони, або ми.

Вони — це Ґерда і Ева. Ми — це вона сама, всі родичі і кожен мешканець міста, а навіть ціла Калабрія.

— «Стаття 8. Неналежна поведінка, яка спричинила всезагальне обурення, з боку членів родини одружених військовослужбовців Корпусу королівських карабінерів становить причину відставки військовослужбовця з припиненням виконання ним службових обов’язків за поданням відповідних командирів легіону і за рішенням генерального командування Корпусу».

Підполковник прочитав усе це одним подихом, мов учень, жодного разу не підвівши своїх блакитних очей.

— «Видано в Римі, дня 29 березня 1946 року. Ум-берто Савойський. Де Ґаспері, Брозіо, Роміта, Корбіно. Міністр юстиції: Тольятті».

Більш не було чого читати. Але офіцер далі втупився поглядом в аркуш.

Або ми, або вони. Так сказала своєму синові Маріан-джела Ананія, з дому Молліка. І всі калабрійці, хоч століттями їх роз’єднували ворожнечі, суперництво, сварки і темні оборудки, одностайно засудили одруження Віто з незаміжньою матір’ю. То була цілковита єдинодушність, про яку не чули з часів Великої Греції, ба навіть з часів фінікійців. І супроти цієї нечуваної згуртованості, з якою виголосили свій вердикт його земляки, живі і, як дала йому зрозуміти мати, також мертві, а навіть майбутні їхні покоління, що міг значити для Віто статут Корпусу карабінерів? Яка ще перешкода могла постати для його кохання до Ґерди, що ще не бовваніла тут, нерухома, нездоланна, немов скеля, що перегородила гірську дорогу?

Підполковник підвів свої лагідні очі.

— Сестра терориста, незаміжня мати... бригадире Ананія, ну де ви її таку знайшли!

— Ґерда ніколи нічого лихого не зробила.

Підполковник зітхнув, не так від роздратування, як

від безсилля. Йому було прикро.

— Робіть як знаєте, бригадире, але так твердить статут. Всезагальне обурення; неналежна поведінка. Усе це властиве вашому становищу. Жоден зверхник ніколи не дасть вам дозволу одружитися з нею. Ви, звісно, можете це зробити як вільний громадянин, але тоді підете у відставку. В законі сказано цілком виразно.

Віто усе своє доросле життя дбав про дотримання статуту Корпусу. З гордістю, самовідданістю, з корпоративною солідарністю — цього не зрозуміє жоден цивільний. Тож йому було нічого відповісти. Виходячи з кабінету підполковника, він зустрів Дженовезе.

Неаполітанець вже було відкрив рота, аби щось бовкнути, але, побачивши його обличчя, стиснув уста. Ось вони, наслідки того закоханого обличчя, яке завжди веде тебе до біди: нема сумніву, що Ананія саме бу-цнувся головою об стіну. Дженовезе повільно закивав головою, вниз, вгору, вниз, ніби одержав підтвердження, якого давно очікував. Він плеснув бригадира двічі по плечі з неочікуваною, різкою ніжністю, а тоді обернувся на підборах і пішов геть.

Віто залишився в коридорі сам.

Одружитися. Він і вона. Вони хочуть тільки цього. Але як, якщо весь світ проти? Насамперед не треба занепадати духом. Вони кохають одне одного. І тільки це має значення.

Відправлять Віто у відставку? Ну і що. Корпус карабінерів — це не цілий світ. Вони б все одно дали собі раду: Ґерда — кухарка, та й він має фах дипломованого бухгалтера. Він знайде роботу, а через якийсь час вона зможе перестати пітніти на кухні, він уже подбає про те, щоб їй нічого не бракувало. Ева піде до школи тут близько, і нарешті вони зможуть жити разом. Він удочерить її, дасть своє прізвище — Ева Ананія, гарно звучить.

Вони будуть щасливі утрьох. У них народяться ще діти, і Ева буде рада, усім дівчаткам хочеться мати братиків і сестричок, щоб пестити їх. Вони так любитимуть її, що вона ніколи не знатиме ревнощів.

А його мати? Матері просто треба дати час, раніше чи пізніше вона змінить думку, після народження першого онука вона пробачить йому, він був певен.

Віто говорив під простирадлами швидко-швидко, тихим голосом.

ґерда слухала без слова. Вона притислася до нього, почала шукати його руками. Вона зголодніла по ньому, по його вустах, хотіла відчути, як він рухається в неї всередині, так, вони ділитимуть ліжко ціле життя, але тепер вона не може чекати.

Віто був готовий відразу, як завжди з нею. Він повернув Гі, тримаючи міцно в обіймах, а вона вигнула спину. Ввійти в неї було так легко, ґосподи, так необхідно.

Опісля Віто заснув.

Ґерда держала його, мов дитину, його голова на Гі грудях. Глянула на стілець біля ліжка, де він поклав свій однострій бригадира. Штани склав ретельно, рівна червона смуга виділялася точно по середині сидіння, плечі сорочки натягнуті на навершя спинки. Як він любить порядок, її Віто, який він серйозний, надійний. Людина честі. Вона погладила його чорне волосся. Воно вже поріділо, відколи вона з ним познайомилась. Вона вже стільки разів торкалася його чола, потилиці, брів, що якби раптом осліпла, то дотиком впізнала б лінію його волосся серед тисячі, ґерда глибоко зітхнула, голова Віто піднялася разом з її грудьми.

Вона знала, що робити.

Коли Віто прокинувся, Ґерда стояла перед вікном. Вона курила. Він подивився на неї і злякався. У неї був інший голос, інше обличчя, інші очі. Поки він спав, Ґерда вже увійшла у те «після», яке так відрізнялася від «до».

Вона сказала:

— Я вирішила.

Вона не сказала йому: якщо ти знімеш однострій карабінера, то втратиш сам себе і те, у що віриш. Не сказала також: твоя мати має тільки тебе, це не твоя земля, тут ти завжди будеш нещасним, вмиратимеш від туги. Ані не сказала: скажи, що це неправда, те що я кажу тобі, переконай мене, наполягай, щоб ми залишились разом.

Натомість сказала: я не хочу за тебе заміж, я багато про це думала, я не зможу жити з тобою, ми занадто різні, з цього нічого доброго не вийде, а крім того, я знаю, що якщо у нас будуть інші діти, ти Еву більше не любитимеш.

Здвигнула плічми, і від цього руху мало не зомліла. Запалила ще одну сигарету, хоч попередньої не докурила.

Віто сидів на ліжку і мовчав.

Ґерда з силою пихкала димом, кидала його далеко, немов намагаючись дістати до гір за вікном.

Віто далі нічого не говорив.

Ґерда докурила сигарету.

Віто ніколи б і уявити собі не зміг, скільки йому коштуватиме подивитися їй у вічі.

І ґерда зрозуміла, що вона зробила єдину річ, яку можна і треба було зробити, коли він не сказав: ні, кохання моє, світло мого життя, я кохаю тебе, ми подолаємо ці труднощі і всі інші, які чекають нас у нашому довгому спільному житті, не покидай мене, і я ніколи не покину тебе. Натомість він сказав:

— Але Еві про це скажу я.

Він хотів попрощатися зі всіма, одним за одним. З Зеппом, Марією, Елоїзою, Уллі. Навіть пішов на те обійстя, куди вийшла заміж Руті, несучи брязкальце для її немовляти. Він пояснив, що попросив про переведення. Вже занадто довго він служив далеко від дому. Його мати вже старенька, у неї є тільки він, пора вертатися. Ніхто нічого не питав. Ніхто не сказав: а Ґерда? Марія обняла його, дала йому шюттельброт та сирокоп-чені ковбаски для його матері, а також свої наливки — з соснових шишок, малини, тирлича. Ґраукезе — домашнього сиру — вона йому не дала: до Калабрії він би не доїхав. Зепп вирізьбив для нього дерев’яну шкатулку; він зможе там тримати пам’ятки про Альто-Адідже, але справжньою пам’яткою був запах, який розходився, коли її відчинити — пахощі лісу, штубе, оборогу. Уллі плакав, не відпускав його. Еви не було.

Вона була на верхівці Нангапарбату. Сиділа на дерев’яних дошках під хрестовиною даху, ноги звисали їй з перил униз. Вона дивилась на двір між оборогом і домом, на курей, що порпалися в купі гною, на кота, що дрімав собі. Так вона сиділа нерухомо протягом всього прощання. Її побачили лише тоді, коли всі вийшли сфотографуватися на пам’ять — усі хотіли мати фото з Віто, але в штубе було замало світла.

Ґерда звеліла їй спуститися.

Віто, задерши голову назад і зморщивши чоло, дивився на неї без слова.

Ева спустилася по перилах дерев’яного балкону оборогу. У звичайний день Віто насварив би Гі за це, бо небезпечно злазити отак вниз з третього поверху, вона могла б собі щось зробити. Але він німо дивився, як вона спускається по фасаду старого оборогу, з-під сукенки визирали голі ноги, коліна обдерті, шкарпетки сповзли з кісточок. Приземлилася, стрибнувши перед вікном стайні. Віто підійшов до неї, стиснув в обіймах і сказав їй щось. Ева не слухала, вона була надто заклопотана цією думкою: він здавався не таким, як усі, а виявився найгіршим з усіх.

Кілометри 1383-1397

На станції Вілла-Сан-Джованні заіржавілий дах виступає на тлі муру, вкритого графіті.

АВТОНОМНІ БРИГАДИ УЛЬТРАС АЛЬКАМО.

ПІВНІЧНА ТРИБУНА ПАЛЕРМО лайно (малими літерами).

УЛЬТРАС МЕССІНА МОКРІ ГОЛОВИ

Що б це мало значити — «мокрі голови»? Змокли від дощу? Після купання?

По той бік колії виростає великий торговий центр з вивіскою величезними літерами, гідною Сальґарі:

ПЕРЛИНА ПРОТОКИ.

Він сполучений зі станцією надземним пішохідним переходом. Чимало людей піднімається і спускається по його залізних сходинках. Поруч — новісінький ескалатор. Він не працює, і підозрюю, ніколи й не працював; але в нього чистий червоний колір, веселий і осяйний, точно такий, як колір Марлени.

Родина з Мессіни сходить тут. Відвідають калаб-рійських родичів і завтра проведуть з ними Великодній понеділок, а тоді вернуться додому. Ми сердечно прощаємося, синьйора збирає свої торби, чоловік тисне мені руку з енергійністю колишнього поліцейського, донька мило усміхається, і я залишаюсь сама. В купе, у вагоні, а може і в цілому поїзді.

За бузковими водами Протоки Сицилія немов спирається об призахідне сонце — темна маса з навислими над нею довгастими хмарами. Потяг знов рушає, починаючи останній етап на своєму шляху, і саме в ту мить сонце зникає за островом по той бік моря, яке тепер вже набуло антрацитної барви.

З кишеньки торбинки на сидінні поряд зі мною блимає синюватий спалах: прийшла есемеска. Витягаю мобільний, дивлюся. Це Карло, він пише:

ЯК ТИ? ВЖЕ ДОЇХАЛА? КОХАЮ ТЕБЕ.

Довго дивлюсь на неї і, сама не знаючи чому, натискаю на клавішу під дисплеєм. На дисплеї запитання: ВИДАЛИТИ?

Підводжу погляд до вікна. Обриси Сицилії стають дедалі невиразнішими і темними, їх тепер вже окреслюють лише світла Мессіни. Тоді ми переїжджаємо через околиці Реджо-Калабрія. Будинки, споруджені під час забудовного буму, такі самісінькі, як деінде в Італії, освітлені жовтуватим світлом ліхтарів. Ніч спустилася майже так швидко, як у тропіках.

Поки потяг в’їздить у місто Віто, я натискаю «ТАК».

Вокзал майже порожній. Виходжу з вагона разом з небагатьма іншими пасажирами, нетвердо тримаючись на ногах, мов після довгої міжконтинентальної подорожі. Я замовила номер в готелі поблизу вокзалу, валізка на колесах не важка, мабуть, зможу дійти туди пішки. Вирушаю до кінця перону, і саме тоді бачу його.

Він точнісінько такий, яким я його пам’ятаю. Невисокий, з фінікійським носом, м’які, трохи вигнуті вуста. Віто теж впізнає мене з першого погляду і йде мені назустріч. Він такий же молодий, як тоді. Не постарів ні на крихту.

1973-1977

Життя Ґерді врятував «патент».

А може вона б все одно цього не зробила, життєлюбність тіла примусила б її шлунок викинути все назад; а може хтось би забіг в кімнату і зупинив її. А може в останню мить вона б згадала про Еву і спустила б таблетки в унітаз. Але залишається той факт, що Ґерда не померла завдяки законові про двомовність, одній з підвалин нового Статуту про автономію провінції.

Після довгих років, коли південних тірольців примушували говорити чужою мовою в державних установах їхньої землі. Пакет виправив цю ситуацію. Усі працівники сфери обслуговування повинні були довести, пред’явивши свідоцтво, що вони знають і німецьку, і італійську: це і був власне той «патент».

Закон цей виправляв історичну несправедливість, шкода тільки, що ніхто не замислювався над його практичними аспектами. А що буде з тими сіґужбов-цями-італійцями, які не розмовляють німецькою достатньо добре, щоб скласти іспит, а такими були майже всі? їх всіх масово звільнять? А що буде з тими, хто працює у сфері громадських послуг? Наприклад, з аптекарями.

Доктор Енріко Санна виїхав з рідного Кальярі після закінчення університету і відкрив аптеку неподалік від готелю фрау Маєр. Відтоді минуло тридцять років, але німецькою він умів лише вітатися, сказати «прошу, дякую, смачного» і ще кілька слів. Але щоб зрозуміти назви ліків, не потрібно знати мови, а описати симптоми головного болю чи нестравності шлунка можна й за допомогою жестів та виразів обличчя — він ніколи не вважав незнання німецької перешкодою для виконання свого фаху. Клієнти теж ніколи не скаржилися. Вони навіть на свій суворий спосіб завжди виказували симпатію і до нього, і до його дружини, яка походила з Барбаджі і серед цього люду, небалакучого, але вірного своєму слову, завжди почувалась як удома. Аж до того дня, коли докторові Санні прислали офіційне повідомлення, яке вимагало, щоб він склав іспит на одержання свідоцтва про двомовність.

Минуло вже кілька тижнів, відколи пішов Віто. Ґерда вернулась на кухню. їжа, яку вона подавала гостям фрау Маєр, була така ж смачна, так само ретельно приготована і сервірована з такою ж турботою. Коли офіціанти прибігали з залу із замовленнями і кричали «Ще один!», залишаючи картки на столі, вона не менш спритно наглядала за приготуванням соусу, не менш уважно заливала підливою смаженину в духовці, не менш точно нарізала рулет. Але під час обідньої перерви, коли персонал сходив униз поїсти, а вона, вірна послідовниця гера Ноймана, залишалася на кухні сама, щоб не покидати плиту без нагляду, вона іноді зиркала на пляшки з мийним засобом на раковині Ельмара — здавалось, було б неважко випити одну таку пляшку душком. Або ж на ножі для м’яса: ці надійні леза в її досвідчених руках легко знайдуть вени.

Але обідня перерва закінчувалась, кухарі поверталися до своїх столів, клієнти були голодні, і ґерда, година за годиною, залишалася жити.

Був вихідний день, коли завжди найгірше. Вона про-стяглась на ліжку у своїй кімнаті, але й це завдавало їй болю — лежати на тому самому ліжку, де вона з Віто...

У полоні раптової рішучості вона підвелася, одяглася і вийшла з готелю. Пішла в поліклініку, дождалася своєї черги серед дітей зі свинкою та старих з дивертикулітом, і коли ввійшла в кабінет, сказала лікареві, яка її проблема — безсоння. Лікар подивився на її сіру шкіру, синюваті півмісяці під очима і виписав їй бензодіазепін.

Тобто, снодійне?

Авжеж. За його допомогою вона нарешті зможе спати.

Ґерда попрямувала до аптеки. Держала в руці рецепт, як самурай держить меч, яким вчинить собі харакірі? Ні. Поклала його в сумочку, поряд з пудреницею та гаманцем. Але була така ж налаштована померти, як і японський воїн.

Проте аптека доктора Санни була зачинена. Ґерда розгубилася: була четверта пополудні, понеділок, то не було Різдво. До опущених жалюзі був прикріплений аркуш, повний печаток. Починався він зі слів:

РК0УШ2УЕЮКВКиМС / РОЗПОРЯДЖЕННЯ ПО ПРОВІНЦІЇ.

Ґерда озирнулася. На хіднику перед аптекою зібралася невеличка юрба. Старші чоловіки, молоді матері з немовлятами, призовники. Вони потребували аспірину, полоскання для горла, антикоагулянтів, інсуліну. Презервативів, термометрів, антибіотиків, вати і шприців, порошку від вошей, таблеток від болю горла. Бензодіа-зепіну, щоб покласти край стражданням.

Але доктор Санна не склав іспиту з двомовності і не міг більше продавати їх нікому.

Якби Ґерда справді цього хотіла, вона б знайшла іншу аптеку, в сусідньому містечку. Але рішучість, яка привела її аж сюди, вже втратила свій розгін.

Тож Ґерда не померла. Але вона перестала одягати вовняну свитку. Входила в холодильну камеру без верхнього одягу, розіпріла, прямо з кухні. Піт умить крижанів на ній, обпікаючи крижі, мов оголений електричний дріт, але вона згадувала, що треба одягтися, лише коли вже виходила звідти. Ґерда успадкувала від свого батька Германа міцне здоров’я, і довго її ніщо не брало, але врешті у неї почалася сильна лихоманка. Коли фрау Маєр піднялася нагору, щоб відвідати її у кімнаті на піддашші, вона аж злякалася: її головна кухарка пітніла і тремтіла, мов у гніві, а подушка була вкрита волоссям, яке випадало у неї цілими пасмами. Вона злягла на три тижні. Коли вона нарешті могла встати з ліжка, у Ґерди, якій не сповнилось ще й тридцяти, були залисини на голові. Цілими місяцями вона пов’язувала голову хустиною. Відтак її біляве волосся відросло — але не було вже таке м’яке, як раніше.

Ґерда вернулася до свого життя, повного важкої праці. Усе було, як раніше. Тільки коли хтось вмикав на кухні радіо, вона відразу його вимикала. Той приймач, що був у її кімнаті, вона подарувала Ельмарові. Слухання музики завдавало їй болю більше, ніж будь-що інше. Коли у барі вона знайомилась з якимсь чоловіком, то не питала, як того звати, а коли той називав себе, все одно не слухала. Вона б хотіла чути тільки одне-єдине ім’я.

Якось уранці, скінчивши готувати основні складники для страв дня, вона вийшла на задній двір покурити; в руці вона все ще тримала ополоник, який забула відкласти. Там її чекав Ганнес Штагль. Він погладшав, руде ВОЛОССЯ було помережане сивиною, повіки дедалі більше робили його схожим на саламандру. Він стовбичив посеред двору готелю фрау Маєр, немов зайвий кадр посеред фільму.

— Figg lai mit mir, Gerda, — сказав він їй. Спи тільки зі мною. — Той тебе покинув, бо не кохав, не те що я — я готовий платити за все. Спи віднині тільки зі мною, і вам з Евою нічого не бракуватиме.

Ґерда прицілилася і влупила батька своєї доньки ополоником. Влучила йому в край ока. ґаннес Штаґль мав вважати себе щасливчиком: за десять хвилин до того, як вийти, Ґерда сокирою зрізала з кості яловичину.

Око його кілька тижнів залишалося напівзаплющеним, набряклим і синюватим, як у боксера, якому вже пора покидати ринг. Дружині сказав, що вдарився, коли виходив з автівки. Мерседеса він нарешті продав, а до дверей нової Ланчі ще не звик.

Приїхавши в кімнатку, де вони жили під час мертвого сезону, Ґерда знайшла десятки листів. Тільки торкнувшись їх, вона відчула розпач. Не відкриваючи, вона кинула їх у піч. Чимало з них були адресовані Еві. Ці вона теж викинула, як ту занадто перчену, неїстівну ковбасу.

Коли Ева бачила, як по крутих поворотах, що ведуть до обійсть, видирається Фіат 600 кольору кави з молоком (але також світло-сірий, чи жовтуватий, чи чорний), її ноги застигали, немов пустили корені, подих забивався, а в роті робилося сухо. Якщо гарбузи можуть ставати каретами, а деякі жаби перетворюються на принців, чому на площі не мав би з’явитися Віто?

Марна справа. Так не буває. їй було вже десять років, і в казки вона більше не вірила, як би не старалася.

Єдиною радою було сидіти на верхівці Нангапар-бату з Уллі і якомога менше сходити до рівня решти людських істот. На висоті восьми тисяч метрів холодно, важко дихати, але принаймні можна піднятися над спустошенням і тугою.

Тоді раптом, майже з дня на день, в Уллі почав ламатися голос. Його дитяче сопрано стало спочатку неприємним карканням, а через кілька років голос його набув тенорового звучання. Але він далі не виказував жодного зацікавлення товариством дівчат, крім Еви. Коли вранці він прокидався після снів, населених дивними істотами, його лобок був липкий.

Десь у чотирнадцять років Ева почала відчувати на собі погляди чоловіків. Якось вона йшла з Ґердою головною вулицею містечка, і група молодиків почала свистати за ними. Ґерда не обернулася, переконана, що, як завжди відтоді, як вона стала жінкою, цей схвальний свист стосується її. Ева зустрілася очима зі збудженим і зляканим поглядом одного з хлопців і зрозуміла, що дивляться вони тільки на неї, на її голі ноги під міні-спідницею, на її вже розвинуті груди, які випирали з блузки в метелики. Вона глянула на матір. Ґерда йшла, випроставшись і стиснувши вуста, як це роблять жінки, які не хочуть реагувати на компліменти. Ева відкрила було рота, щоб все їй пояснити, але, сповнена радості, замішання і невиразного відчуття зради, промовчала.

Кілометр 1397

То не Віто, а його син Ґабріеле. Він приїхав по мене на вокзал. Вантажить мою валізку в багажник свого Опеля-Вектри і на мить я бачу в уяві, як те саме робить Карло. Здається, ніби минув рік, а це було два дні тому.

Іти до Віто нині вже запізно. Болі від пухлини в кістках не дають йому вночі склепити очей, лише ввечері він може трохи поспати. Тепер Ґабріеле відвозить мене в готель, а до Віто я піду завтра вранці. Він крутить кермо, а я не можу стриматися, щоб не спостерігати за ним. Він теж крадькома кидає на мене погляд. Спіймавши одне одного на гарячому, ми вибухаємо сміхом.

Я і син Віто разом сміємось у його автомобілі.

Подумати тільки.

Він не звернувся до мене ні «синьйора», ні «синьйорина», ми відразу були на «ти», і було зрозуміло, що це слушно і нормально. Ведучи авто, Ґабріеле говорить. Рух невеликий, ми їдемо швидко, але Реджо-Калабрія я зовсім не бачу, очі мої звернені тільки на гостроносий профіль і вигнуті вуста того, хто від народження міг називати Віто «татом».

Він дещо знає про мене. Коли йому минуло двадцять років. Віто розповів йому про ту жінку з Півночі, яку він замолоду кохав, і про її донечку.

— І я цю дівчинку уявляв собі з дуже світлим, майже білим волоссям, як у тих дітей з Німеччини, які приїздять навесні. І ти справді така.

— Ні, я не така.

— Ти не блондинка?

— Я не німкеня з Німеччини. Я південна тіролька.

Він глянув на мене. Він був серйозний, але очі його

сміялися.

— А це зовсім інша річ...

— Авжеж, зовсім інша.

Який він подібний до батька. Йому властивий той самий спосіб кривувато сміятися; пів рота підноситься, розтягується і розширюється, а друга половина залишається нерухомою, мовби чекаючи, аж та половина скінчить підстрибувати — але без нетерплячості.

— Що ще він говорив тобі про мене?

— Що йому б хотілося знати, що ти щаслива.

Я відводжу погляд. — Ти голодна? — питає.

Ресторан невеличкий, у вузькому провулку, але тут відчувається запах моря. Січеники з сиру і смажені морепродукти здаються мені найсмачнішою їжею, яку я їла зроду, може тому, що після Фортецци я не куштувала теплої їжі.

Ґабріеле теж карабінер. Він має два дипломи — з політології та юриспруденції, знає три мови плюс міщанина мов тих місць, де він служив; Боснії, Косова, Іраку.

Коли він був у Косові, найважливіше було вітатися з сербами та албанцями правильно, нічого не переплутавши. В жодному разі не можна замовляти три кави в албанському барі, піднявши великий, вказівний і середній палець — так роблять серби. Треба підняти вказівний, середній і підмізинний палець. Якщо помилишся, це сприймуть за образу, а ображені албанці нікому не вигідні.

У Печі ж він зі своїми людьми захопив «ферму дівчат». Саме так їх називали члени воєнізованих загонів. Про те, що він побачив всередині, говорити він не хоче. Начальника того табору він сам тримав під наглядом, аж поки не передав емісарам міжнародного суду. То був чоловік середнього віку, одружений, з богобоязкою дружиною і трьома доньками, однолітками його полонянок, яких його солдати споживали, мов шматки м’яса.

— Це неможливо зрозуміти.

— Коли я чую про такі речі, то думаю, що у нас, в Альто-Адідже, все обійшлося ще малою кров’ю.

Ґабріеле киває. — Авжеж. Обійшлося.

Після кави підводжу на нього очі й усміхаюсь.

— Ти мене про це не питаєш.

— Про що?

— Ким я більше почуваюся — італійкою чи німкенею.

— Навіщо? Це якби ти мене спитала, ким я себе більше почуваю — калабрійцем чи італійцем. А навіть норманом, арабом, греком чи албанцем.

Дивлюсь на нього і замислююсь, як би це було — рости з Ґабріеле як з молодшим братом.

Під’їхавши до готелю, Ґабріеле гасить двигун. Мовчить якусь мить, а тоді говорить:

— Моя мати теж знала про вас.

— Твоя мати...! Звідки вона могла знати?

— Це бабуся, вже покійна, їй сказала. Коли вони заручилися, вона сказала матері: справжнім коханням мого сина була інша, так як її, тебе він ніколи не покохає. Але завжди шануватиме тебе, бо він — добрий чоловік. Так або ні, вибирай.

— І твоя мати сказала так.

Ґабріеле киває.

— То не був нещасливий щлюб. Навпаки.

Він підвозить мою валізку аж до рецепції. Перед тим, як піти, він простягає мені пакет. Він невеличкий, загорнутий в брунатний папір і стягнутий тонким шнурком. Дуже старий, пахне замкненою шухлядою.

— Батько просив дати тобі це, коли приїдеш. Можеш використати це, — і протягнув мені старий плеєр з навушниками.

Ми попрощалися, трохи незграбно обнявшись, як люди, які б хотіли довго притискатись одне до одного, але не насмілюються.

1978-1979

Той телефонний дзвінок, найгірший, пролунав не посеред ночі, ані не у перших променях світанку. Апарат задзвенів об оманливо невинній порі: відразу після обіду. Маньяго тільки-но випив каву зі своєю дружиною Софією і збирався вертатися на роботу.

То був незнайомий голос з римським акцентом. Він сказав йому про червоне Рено, про вулицю в самому центрі Риму — якраз біля осередків двох великих партій! — і про тіло під покривалом.

Софія вже деякий час не могла добре пригадати собі назви речей, чи радше ці назви ніяк не хотіли, щоб її язик знайшов їх. Ота дерев’яна штука на чотирьох ніжках, на якій сидять — вона не пам’ятала як вона називається, але без вагань підсунула її своєму чоловікові: вона не знала, що йому сказали по телефону, але добре бачила, що Сільвіус ось-ось упаде.

Маньяго опустився на стілець, підніс руку до чола. Попросив її ввімкнути телевізор.

Там показували скоцюрблене тіло в багажнику. Юрбу поліцейських. Священика, який робив соборування. На перехиленій шиї обличчя, добре відоме своїм потайним розумом, було вкрите довгою щетиною усіх тих днів тривоги, страху, полону. Ось вона і проявилася вповні, ця нищівна сила урагану. Альдо Моро було вбито.

Маньяґо сховав обличчя в долонях. Прихилився чолом до грудей дружини, що стояла біля нього, і заплакав.

Того дня, 9 травня 1978 року, Ґерда теж стояла перед телевізором. Фрау Маєр, клієнти, офіціанти, кухарі та підкухарі — всі разом мовчки вдивлялися в екран.

Серед них тільки Ґерда, Ельмар та фрау Маєр були присутні на бенкеті, що його дав на честь Альдо Моро Obmann Маньяґо у цій самій залі. Рещта персоналу прийшли сюди на роботу пізніше. Ґерда згадала, як вони стали в ряд, щоб привітати цих двох видатних діячів. Вона не могла пригадати собі погляду того італійця, а потім згадала, що очі його були опущені, коли він подавав їй руку, та й потиск цей потиском не назвеш — таке рукостискання буває у людини явно беззахисної, безсилої. Хтозна, чому вони вбили такого лагідного чоловіка.

Але напевно жодна людська істота, ні з сильних світу цього, ні з убогих, не заслуговує, щоб її отак запхали в багажник автомобіля, немов якусь річ.

І день той не був найгіршим, бо кожна смерть гірша від інших для тих, хто оплакує померлих, а згодом в Італії було ще дуже, дуже багато смертей. Але, безперечно, замахи, здійснювані час до часу в Альто-Адідже, в порівнянні з ними здавалися петардами, які вибухають через багато днів після Нового року. Були хлопавками, бенгальським вогнем і феєрверком порівняно з тим, що діялося деінде в Італії.

В 1979 році Tiroler Schutzbund, екстремістське угруповання, про яке мало хто чув, уже вкотре підірвало Вастля в Евиному містечку. Ось уже сорок років пам’ятник альпійцям то споруджують, то нищать, потім знов

ЗВОДЯТЬ і знову нищать, немов він — ставка у змаганні на витривалість.

Ева вже кілька років жила в гуртожитку в Больцано, де її прийняли в ліцей з огляду на відмінні оцінки після закінчення молодщої середньої школи. Після довгих суперечок вона переконала матір, що ніколи не стане кухаркою. Того ранку вона проходила повз перехрестя і побачила, як молоді призовники в камуфляжах і військових черевиках, озброєні мітлами і лопатами, збирають з землі уламки Вастля. Вони були більше схожі на дбайливих домашніх господарок, ніж на військові сили, що борються із залишками давнього тероризму.

Ці речі більше не цікавили нікого, ні з того, ні з того боку, крім кількох фанатиків. Навіть Національна асоціація альпійських стрільців через кілька місяців ухвалила мудре рішення не відбудовувати більше пам’ятника, а спорудити гранітний барельєф, на якому були б зображені альпійці на службі миру. До його спорудження на п’єдесталі мав стояти обрубаний бюст Вастля. Барельєфу так ніколи й не створили, а обрубок статуї залишився там, де стоїть і досі.

Ева приїхала додому на канікули, коли прийшов той пакуночок. Він був загорнутий в брунатний папір і стягнутий тонким шнурком. Двері відчинила Ґерда. Імена одержувача і відправника були написані акуратним почерком. Ґерда впізнала його відразу.

— І nimms net, — сказала вона поштареві Удо. — Я не візьму його.

— Але ж це для Еви...

— Я — її мати. І добре знаю, що їй він ні до чого.

Удо захотілося спитати — а ти певна? Вона підвела

свої прозорі довгасті очі і стояла нерухомо, дивлячись

на НЬОГО. Він промовчав. Вийняв з кишеньки ручку, а зі шкіряної сумки — реєстраційну форму. Подав, не дивлячись їй в обличчя.

— Підпиши отут.

Ґерда підписала. Тоді з несподіваною м’якістю спитала:

— А шо тепер буде з цим пакунком?

— Віднесу його на пошту і скажу, що ти не захотіла його взяти...

— Що Ева не захотіла.

— ... і його відішлють назад.

Удо поклав пакунок назад у шкіряну сумку. Склав аркуш і засунув між інші папери. Запхав ручку в кишеньку, перевіривши, чи добре вона закрита. І вже зібрався іти геть. Тулуб його починав уже повертатися в бік дороги, а ноги налаштувались іти слідом, коли в нього виник останній сумнів.

— А Ева де? — спитав.

— Ева спить.

І брунатний пакунок пустився у зворотну подорож тим самим шляхом, яким прибув сюди: всього дві тисячі сімсот дев’яносто чотири кілометри в обидві сторони.

Кілометр 1397

Люба лелітко,

нині тобі сповнюється шістнадцять років.

Це важливий день.

Усі твої дні народження є для мене важливими днями, і хоч я більше не міг бачитися з тобою, жодного з них я не забув.

Готельний номер викладений мармуровими плитками, стіни вкриті об’ємним тиньком, з фруктово-квітковим фризом угорі. Навколо панує нічна тиша, а я простягнулась на ліжку з кованим узголів’ям, встромивши навушники плеєра у вуха.

Голос Віто. Такий молодий, такий знайомий. Раз у раз він дрижить від емоції, і тоді слухати боляче.

Ми з твоєю матір’ю не змогли одружитися з багатьох причин, не знаю, чи вона тобі це пояснила, але тепер це вже неважливо. Все сталося так, як сталося, і повернутися назад не може ніхто. Але тобі треба знати, що ти для мене не просто донька... Ґерди. Ти ще й моя лелітка, я дуже тебе люблю і не перестаю любити тільки через те, що не бачив тебе вже багато років.

Я написав тобі багато листів, а ти жодного разу не відповіла. Але дарма, знаєш, я ж не хочу тебе сварити, ти була така маленька. Що ти могла мені сказати? Мабуть, ти сердилась на мене, і цілком слушно. Але тепер ти вже доросла, і це вже інша справа.

Якщо хочеш, ми могли б листуватися, мені це було б приємно, або ж іноді говорити по телефону, ти б могла розповідати мені, як живеш, як тобі вчиться у старшій середній школі, приміром. Я знаю, що ти завжди була молодчиною, мені б хотілося бути в курсі твого навчання і твого життєвого шляху, я не надто освічений, але про те, щоб дати тобі знання, подбають твої викладачі, я хочу тільки, щоб ти знала, що на мене ти можеш завжди розраховувати.

Тепер, коли ти стаєш жінкою, гадаю, тобі не можна бути самотньою, навіть ще більше не можна, ніж коли ти була малою. Тобто, звісно, у тебе є мама, вона дуже тебе любить і зробила для тебе все, що могла, навіть коли їй було... дуже важко. Довга пауза. Віто відкашлюється.

Але дівчата твого віку потребують і батька, і якщо хочеш, я можу тобі його трохи замінити, побути тим, хто дає тобі поради, хто потішає тебе, а навіть хто сварить тебе, коли ти схибиш. А насамперед тим, хто тебе захищає.

Натискаю на стоп. Дивлюсь на плеєр. Натискаю на перемотку.

... хто потішає тебе, а навіть хто сварить тебе, коли ти схибиш.

А насамперед тим, хто тебе захищає.

Назад.

... схибиш. А насамперед тим, хто тебе захищає. Назад.

... хто тебе захищає.

Назад.

... хто тебе захищає.

Назад.

... хто тебе захищає.

Назад...

ги

Бачу грона винограду, лимони, якийсь невідомий мені фрукт. Маки, троянди, квіти помаранчу. Іноді між якимсь фруктом і квіткою видніє амурчик. Скільки часу я отак лежала, втупившись у фриз, шо біжить вгорі вздовж стін? Поняття не маю. Крізь шибку починає со-читися сірувате світло.

Уявляю собі його — молодий підофіцер в однострої сидить за столом і говорить у мікрофон бобінного магнітофона «Джельозо». Цей свіжий, теплий, уважний голос. Він говорив до мене, але я його втратила.

Я втратила Віто.

Втратила його, як втрачають нагоду в луна-парку, нагоду одержати приз, якщо влучиш, кинувши ганчір’яною кулею, і звалиш усі бляшанки. Я кинула, але не виграла.

Я не виграла батька. Не виграла його тоді, коли народилася, ані пізніше, з Віто. Не виграла ні чоловіка, ні дітей. Не виграла ні братів, ні сестер, з якими можна було розділити свою нелегку долю доньки моєї матері. Не виграла любові Уллі. Мали рацію люди на його похороні: ми втратили його, казали вони. Мені так не здавалося, але це так, його я теж втратила. Ціле життя я кидаю ганчір’яні кулі у бляшанки, але жодного разу не влучила, а тепер мені здається, що й кулі вже скінчились.

Потягуюсь, штовхаю рукою пакувальний папір, в який була загорнута аудіокасета, і він падає. Піднімаю його. Адреса відправника написана ззаду, як це було звичаєм колись. Пакунок лежав цим боком до дна шухляди стільки років, тому напис зовсім не стерся. Почерк акуратний, як у старанного солдата.

ВІТО АНАНІЯ, ВУЛ. БОТТЕҐЕЛЛЕ 17,

РЕДЖО-КАЛАБРІЯ.

Натомість той бік, де була адреса отримувача, трохи збляк. Видно, він довше був на світлі.

СИНЬЙОРИНА ЕВА ГУБЕР

Він адресував це прямо мені. Адже це мене звати Ева Губер. Оце ім’я — це я.

Над адресою — похилий червоний штемпель:

ВІДМОВА.

Відмова.

Хто відмовився?

Хто?

Підводжу погляд до невідомого фрукту на фризі і впізнаю його — це гранат.

Це вона. Вона відмовилась.

Відмовилась прийняти цей пакунок, адресований мені, тільки мені, Еві Губер, а це ж я, тільки я, це не вона, у неї інше ім’я, вона зовсім інша людина, ми не одне і те ж саме — і все ж вона відмовилася. Мені було шістнадцять, а вона сказала поштареві відіслати назад голос Віто, який говорив: «я буду тим, хто тебе захищає».

Я могла й не втратити Віто. Він міг бути біля мене. Усе могло бути інакше. Але вона звеліла написати: «Відмова».

У сонячному сплетінні мені вибухнув гнів.

Тепер мені все ясно.

Це її провина. Усе — її провина. Усе, усе-усеньке її провина.

Проклинаю той день, коли я народилася, бо того самого дня Герда Губер стала моєю матір’ю.

Іду у ванну, бризкаю собі холодною водою в обличчя, я стомилася, стомилася, але розум навдивовижу ясний.

Груди мені, мов залізною рукою, стискає гнів, якого я не відчувала зроду. Сказати їй. Треба все їй сказати.

Тепер світло, що сочиться з вікна, рожево-помаранчеве. Буде гарний день.

З ванни я вертаюсь до ліжка, сідаю, піднімаю слухавку, чекаю на вільну лінію і набираю номер. У мене невблаганні, чіткі рухи вбивці.

Ґерда Губер ціле своє життя вставала рано, і так само рано встає тепер, коли вона вже на пенсії. Після півдесятка гудків вона бере слухавку.

Не вітаюсь з нею. Відразу питаю — навіщо? Навіщо ти звеліла поставити щтемпель «Відмова» на цьому пакунку?

Вона мовчить.

Може вона вже не спала, а може телефон вирвав Гї з легкого сну пенсіонерки. Я навіть не сказала їй — привіт, це я.

До неї не відразу доходить, а я знай кидаю у неї інщі слова, мов леза, а тоді вона врещті здогадується, про що я говорю.

— Звідки ти знаєщ?

— Я в Реджо-Калабрія. Приїхала відвідати Віто, він помирає.

— Що...?

Не відповідаючи їй, я веду своєї.

— Уяви собі, якби хтось не дозволив тобі мати батька. Твого батька. Коли ти була ще дитиною. І пізніше, коли ти виросла. Уяви собі. Уяви собі, як би тобі було.

1992

Коли востаннє Ґерда бачила свого батька? На похороні Петера, чверть століття тому.

Які дивні повороти в цих коридорах. Ідеш прямо і впираєшся у вікно, але воно якесь криве. Зовні фасад нового притулку для старих теж весь у кривих лініях, трикутні балкони, якісь дивні шпилі на даху.

Містечко довго очікувало, коли збудують новий Altersheim. Може це через зростання населення, а може тому, що смерть стала лінуватися, але вже давно колишній притулок для старих був перенаселений. Списки очікування були дуже довгі, родини дожидалися роками, щоб дістати місце. А що причина, з якої мешканець звільняв кімнату, була одна-єдина, негарно було бажати йому цього. А тепер нарешті в новому будинку місць було набагато більше, і списки очікування скоротилися.

Міська рада не шкодувала грошей для його спорудження, хоча б тому, що завдяки податковій автономії грошей в провінції було доволі, аж забагато, іноді навіть виникало питання, як їх усі витратити. Архітектори, які спроектували будівлю, були задоволені своїм новаторським витвором, стіни якого перетиналися зі сміливими перспективами, кімнати були просторі, але ніколи не квадратні чи прямокутні, а у формі ромбів, трапецій, різносторонніх трикутників. Шкода тільки, що для пожильців ці гострі кути становили причину неабиякої дезорієнтації; а ті, хто привозив зі собою з дому меблі, щоб провести останні роки у власному ліжку, виявляли, що для них серед тих кривих ліній місце знайти неможливо. Та хіба це важливо порівняно з престижем госпісу, про який згадують в архітектурних журналах?

З дітей Германа Губера Ґерда була єдиною, кого змогла знайти дирекція Altersheim: син помер, а донька жила за кордоном і ніхто не пам’ятав, як її прізвище по чоловікові. Залишалася тільки вона, все ще прописана в містечку.

Це сказав їй голос в слухавці у кабінеті фрау Маєр, яка особисто пішла на кухню сказати, що її терміново просять до телефону. Хвороба, що вразила її батька, перебуває на останній стадії, а крім того, він вже не реагує на лікування, і прогноз несприятливий. Якщо вона хоче попрощатися з ним, не варто зволікати. Хіба що вона воліє прийти в притулок опісля, щоб виконати формальності, які звільнять кімнату для наступного у списку.

Коли вона розмовляла, фрау Маєр залишила її в кабінеті саму. У майже вісімдесят років ацтекська зелень її очей зберегла свій магнетизм, а коса, огорнута навколо її голови, хоч і сива, була не менш досконалою, а навіть ще рельєфнішою. А що Ґердина врода стала стриманішою і спокійнішою, вони з фрау Маєр були тепер подібні одна до одної, як це буває з літніми парами. Ґерді не було ще п’ятдесяти, вона далі була гарною жінкою, але вже не викликала у чоловіків колишнього щему, і це, нема що казати, дозволило фрау Маєр відчувати до неї більшу прихильність. Коли Ґерда сказала їй, що мусить на день виїхати, та не мала нічого проти. Лише зауважила, що не знала, що її батько ще живе.

— Я теж не знала, — відповіла Ґерда.

Вона пройшла коридором, який від входу притулку вів на сходи. На нижніх поверхах, що виходили у садок, жили мешканці, спроможні самі їсти, читати газету «Доломітен», закохуватися і влаштовувати одне одному люті сцени ревнощів. На верхніх поверхах мешкали люди, які не були самодостатніми. Що ближчим чи ймовірнішим був відхід мешканця, то ближче до неба була його кімната.

Ґерда йшла за вказівками, які їй дали у приймальному покої, і звернула праворуч, але опинилася перед дверми в туалет — вона заблукала. Так бувало зі всіма відвідувачами, коли вони приходили сюди вперше: з огляду на несподівані повороти коридорів, вказівки йти праворуч чи ліворуч легко було переплутати. Ґерда вернулася назад, вирішивши не їхати ліфтом, а піти сходами. У коридорі вона опинилася посеред невеличкої юрби. Якийсь десяток людей — працівники, мешканці і відвідувачі — оточував сухорляву, високу, спритну, попри вік, постать на милицях, яку неможливо було ні з ким сплутати. Ґерда здригнулася: це ж її ОЬтаппІ

— Це, gnädige Frau“^, я вам гарантую, — говорив саме Сільвіус Маньяґо старій жінці на візку, — остео-пороз у ногах не зачіпає духу. Повірте, я знаю, що кажу. Якби розум був у ногах, я б був напівідіотом.

І фрау на візку вибухнула сміхом, мов дівчина, яка в кожну мить може підвестися і пуститися в танок.

Сільвіус Маньяго наближався до вісімдесяти і не був більше президентом провінції, ані очільником своєї партії, у якій він займав тільки пост почесного голови. За кілька місяців до того, в червні, Австрія видала на адресу Італії заяву, в якій говорилося, що італійська держава виконала свої обов’язки щодо німецькомовної меншини Альто-Адідже. Офіційно це ствердження називалося «Посвідка про припинення зобов’язань». Термін нотаріальний, бухгалтерський, як квитанція за покупку, в якому не було нічого героїчного — може саме в цьому і полягав історичний успіх Сільвіуса Маньяґо. Тепер, виконавши цю свою місію, він знайшов собі іншу: відвідувати будинки для старих у провінції і розважати однолітків своїм чорним гумором, про який ніхто й не здогадувався у роки його політичної діяльності.

Маньяґо показав на сигарету в руці молодого санітара. — Дирекція заборонила мені дарувати вам сигарети, кажуть, від них буває рак. А от у притулку в Лані мені це дозволили, і знаєте чому? У них надто довгий список очікування, і треба їм трохи допомогти.

Хвиля тиші, а тоді вибух всезагального, майже божевільного сміху, який дозволив усім розслабитися.

Ґерда підійшла із завмерлим серцем. Побачивши його тут, перед собою, вона раптом відчула себе дівчинкою, яка бачила, як він панує над натовпом біля замку Фірміано.

— Неп Obmann..А — прошепотіла вона.

Маньяґо помітив її, галантно повернувся, потис їй

руку, яку вона, сама дивуючись зі своєї сміливості, простягла йому.

— Мила моя пані, ви занадто молода, шоб мешкати тут. — Ви тут відвідуєте родича?

— Батька.

— Молодчина. Ми, старики, потребуємо, щоб молоді не залишали нас самих. Як мається ваш батько?

У Ґерди пересохло в роті. Добре, що в той сам момент якийсь вісімдесятилітній дідусь, який з трудом подолав коридор, спираючись на палицю, почав говори-

ТИ Йому, ЩО побачити свого Obmann у крові і плоті — це мрія всього його життя.

Довгим пальцем Маньяґо вказав на свій сухоребрий тулуб. — У крові — може й так, але щодо плоті, то, на жаль, багато ви її тут не знайдете...

Сказав він це тоном бувалого коміка, незворушно і без усмішки. Публіці це сподобалося, і вона знову ви-бухла сміхом.

Ґерда, збентежившись, вже пішла геть.

Запах дезінфекційних засобів та хлорки заглушав недобрий дух тіла, що розкладалося. Але повітря було нерухоме, як буває тоді, коли смерть близько. Плечі ґермана все ще були широкі, квадратні; стопи внизу довгих ніг, що їх успадкувала від нього донька, торкалися краю ліжка. Витягнута на простирадлі рука, в яку сочилася рідина з крапельниці, все ще була м’язистою. Він спав.

Ґерда завагалась, стоячи на порозі. Світла кімната була простора, хоч і неправильної форми. Відстань між нею і тією фігурою на ліжку здалася їй надто великою, щоб її можна було подолати. Вона довго дивилася на неї здалеку. їй знадобилось зусилля волі, щоб підійти, взяти стілець — сміливого трубчастого дизайну — підсунути його до ліжка і сісти.

Герман нічим не показав, що помітив її присутність. Підвіконня було вкрите фігурками з хлібного м’якуша. Вони виділялися проти світла, мов невеличкий народ на тлі свого неба — за шибкою пливли у блакиті довгасті хмари з невиразними обрисами, їх підштовхував вітер з гір. Ґерда не покликала чоловіка, який колись був Гї батьком, не спробувала привернути його увагу. Вона сиділа мовчки й нерухомо, немов хлорка дезінфікувала її емоції також.

Вона сама не знала, скільки просиділа там. Через якийсь час батько розплющив очі. Відчув її присутність, повернувся до неї. Подивився на неї поглядом спершу тьмяним, а потім, коли розгледів, блискучим, мов у дитини.

Це вона.

Так, так, це вона.

Довгасті очі. Високі вилиці. М’які вуста, які знають лиш добрі слова.

Герман знов опустив повіки зі стогоном полегшення, задоволення, розради.

— Матте... — прошепотів він із заплющеними очима.

Як довго він її чекав. Ціле життя.

Кілометр 1397

Ґабріеле заїхав по мене і відвіз у помешкання своїх батьків. Нам відчинила його мати. Зростом вона мені по плечі, у неї коротке сиве волосся, яке колись, мабуть, було кучерявим, важка постать. Зате очі в неї зелені й блискучі, а голос мелодійний:

— Ось вона, нарешті! Ви й не уявляєте собі, як мій чоловік вас чекав!

Збентеження? Ревнощі? Нема навіть близько. Вона підходить до мене, стишує голос.

— Прошу вас, не ображайтесь, я вдаватиму, ніби не знаю, хто ви. Я б не хотіла, щоб він подумав, ніби справляє мені прикрість.

Не знаю, що й сказати. Але їй не потрібна моя відповідь, вона веде далі. — Я зараз приведу його у вітальню, майте трохи терпіння, ми все робимо трохи повільно, бо я теж уже не дівчинка.

І виходить за двері з матовим склом, які є єдиним джерелом світла в коридорі з підлогою, облицьованою темним каменем.

Відчувається запах підливи.

— Вип’єш кави? — каже Ґабріеле.

— Так, дякую.

— Піду приготую.

Кладу йому руку на плече. Прошу тебе. Не залишай мене саму.

Він киває на знак згоди; це його не дивує. Кладе свою руку на мою, а я вдячно дивлюсь на нього.

На стінах коридору висять численні відзнаки. Ґаб-ріеле бачить, що я на них дивлюсь, і вмикає світло.

Усе це нагороди, присвоєні Віто Ананії.

БРОНЗОВА МЕДАЛЬ ЗА ВІЙСЬКОВУ ДОБЛЕСТЬ ЗА ДОВГОЛІТНЄ КОМАНДУВАННЯ СРІБНА МЕДАЛЬ ЗА ВІЙСЬКОВУ ДОБЛЕСТЬ ЗА ДОВГОЛІТНЄ КОМАНДУВАННЯ ЗОЛОТА МЕДАЛЬ ЗА ВІЙСЬКОВУ ДОБЛЕСТЬ ЗА ДОВГОЛІТНЄ КОМАНДУВАННЯ ЗОЛОТИЙ ХРЕСТ ЗА ВИСЛУГУ РОКІВ КАВАЛЕР ІТАЛІЙСЬКОЇ РЕСПУБЛІКИ МЕДАЛЬ СВ. МАВРИКІЯ

Потім є ще «почесна грамота» з обгрунтуванням. Починаю читати.

Разом з оперативним загоном надавав ефективну допомогу безпосередньому начальникові у здійсненні складного і ризикованого розслідування організованої злочинності, внаслідок якого було виявлено і висунуто звинувачення 20 рецидивістам, членам злочинного угруповання, відповідальним за 8 фактів вимагання, 17 замахів за допомогою динаміту, 7 випадків завдання серйозної шкоди та інші менші злочини, двоє з яких були арештовані під час проведення віддалених переговорів щодо способу передачі значних сум грошей.

— Що значить «віддалених переговорів»? — питаю в Габріеле.

— Що ВОНИ розмовляли по телефону. — Очі його сміялися, але вуста ні — вуста залишалися серйозними.

Крізь засклені двері заходить дружина Віто. Вона одягла жакет, вішає собі на плече торбинку. Каже синові: — Скористаюсь з того, що ви тут, піду куплю харчі. — А мені пояснює, немов я тут вже своя: — Його не можна залишати самого.

І усміхається так, що я теж не можу не усміхнутись.

— Вона вже тут.

Ґабріеле відчиняє засклені двері, впускає мене, а тоді, гадаю, йде на кухню, бо його присутності я вже не пам’ятаю.

Він лежить на дивані серед десятка подушок, ноги, що спираються на пуф, вкриті шаллю.

— Ева...

Який він старий. Який хворий. Тільки очі ті самі, а решта готова померти.

— Ти приїхала.

Я не можу вимовити навіть його імені. Він подає мені знак підійти. Іду через кімнату. Він дивиться на мене, і дивиться, і дивиться.

— Яка ти гарна.

Я ніколи в житті ще так не усвідомлювала, наскільки я подібна до матері.

Що кажуть у таких випадках? Коли знову бачиш чоловіка, який понад тридцять років тому... Не знаю. Тому питаю:

— Як ти?

— Ох. Як бачиш.

— Тебе дуже болить?

— Вночі трохи боляче...

Він легенько стукає по дивані, немов запрошує мене до танцю.

— Ходи сюди, сідай, розкажи про себе... Хочу знати

все.

Ну ось, думаю я, зараз він мене спитає, чи я одружена, чи маю дітей. Але ні:

— То чим ти займаєшся? Я певен, що ти зробила кар’єру. В якому університеті ти вчилася?

У нього той сам голос, яким він читав мені про пригоди малайзійських тигренят, тільки трохи слабший.

Я хитаю головою.

— Я не скінчила університету. Я організовую події.

— Події?

Розповідаю йому, що я вступила на юриспруденцію, хотіла здобути диплом з трудового права, але на другому курсі мене прийняли на роботу в агенцію зв’язків з громадськістю. Що іспитів я більше не складала, а потім започаткувала свою справу і тепер організовую події, і що непогано заробляю — я навіть купила собі гарне помешкання. Що моя мати тішиться, що я не гну на когось спину, як вона каже.

Віто не коментує. Не сварить мене, що я не вчилася далі, не каже, що я його розчарувала. І не каже також: якби я там був, я б допоміг тобі зробити інший вибір. Він повільно киває головою, немов замислюючись над вже вирішеним ходом подій. Але зрозуміло, що моя відповідь його засмутила.

Не питає мене навіть, чи мати не вийшла заміж. Хоче тільки знати, як її здоров’я. Кажу йому.

— Вона знає, що ти тут?

— Я сказала їй нині вранці, перед тим, як прийшла сюди. Але, думаю... сказала не так, як треба.

Він знову киває на той сам свій повільний манір. І ще одного він мені не каже: переказуй їй від мене привіт.

Питає мене, що сталося з людьми, яких він колись знав. Розмовляти стає дедалі легше. Розповідаю про всіх. Про останнього розповісти найважче. Погляд Віто затуманюється, він не відразу знаходить слова, тільки його ім’я:

— Уллі...

Ми довго мовчимо, і це так солодко — мовчати, сидячи одне біля одного, а між нами — спогад про того хлопчика з очима, мов у сарнюка.

Питає мене про Нангапарбат. Він пам’ятає назву нашої схованки! Старий оборіг розвалили, розповідаю я, онуки Зеппа та Марії збудували новий, тепер стайня більше подібна на лабораторію. Розказую про Зігі та його сина Бруно, який теж став шютце, як і його батько, і на паради, на додачу до растаманської зачіски і пірсін-гу, одягає трикутний капелюх дев’ятнадцятого сторіччя. Як легко розмовляти з Віто. Він теж розповідає мені про себе, про свою родину. Але бачу, що він опадає з сил. Збираюся сказати йому це, але він випереджає мене.

— Ти маєш стомлений вигляд, — каже він мені.

Я киваю.

— Це тому, що я не сплю вже... сама не знаю скільки.

Він кладе подушечку на плед, який вкриває йому

ноги, дивиться на мене і двічі плескає по ньому, немов ласкаво запрошуючи. Немов я кіт або песик. Або ж мала донечка.

Я скидаю туфлі, кладу голову йому на коліна, витягаю ноги і зручно вмощуюсь. Він обіймає мене за плечі, краще збиває подушку мені під потилицею.

— Я прослухала плівку, — кажу тихо, дивлячись у стелю.

— Тобі дав її Ґабріеле?

Легко рухаю головою. — Шкода, що я не дістала її тоді, коли ти її надіслав.

— Ти дістала її тепер.

У животі, до якого я притулилася, відлунює, мов у барабані, його спокійний голос. Заплющую очі, глибоко зітхаючи.

— Але тепер вже пізно, — кажу.

— Не пізно. Просто трохи пізніше.

І сон приходить раптово: він був уже біля мене, але я його не відчула, аж поки він мене не схопив. Чую ще, як в кімнату заходить Ґабріеле з кавою, а Віто каже:

— Ева вип’є її пізніше. Тепер вона спить.

Кілометр 0. - сьогодні

А тепер я обіймаю свою маму, бо ніщо і ніхто не може повернути нам того, що ми втратили, навіть ті, хто винен у цих втратах, ані ті, хто прямим чи непрямим чином був їх призвідником чи причиною, і врещті, коли ми все порахуємо і точно з’ясуємо, хто що в кого відібрав і чому, коли весь дебет і кредит, і вся бухгалтерія провин та образ постає перед нами упорядковано й чітко, єдиною річчю, яка має значення є лищ це — що ми можемо ще обійматися, не марнуючи навіть миті того надзвичайного щастя, яке полягає в тому, що ми ще живі.

Я повернулась додому літаком, пролетіла цілу Італію за кілька годин, притиснувщись носом до вікна — мені здається, що я вкрила своїми пестощами цілий той довгий півострів, який я споглядаю зверху.

Я відразу піщла до матері. Розповіла їй про Віто.

Вона глянула на мене і заговорила не відразу. Потім сказала:

— Його тобі, мабуть, дуже бракувало.

Цих слів я чекала тридцять років, але усвідомлюю це тільки тепер, коли вона мені їх каже. Я приймаю їх у себе, немов скарб.

— А ти? Ти часто думала про Віто? — питаю я її потім.

Моя мати робить якусь дивну річ — виймає босі ноги з домашніх капців і сплітає великі пальці між собою. Довго дивиться на них.

— Я думала про нього щовечора, перед тим як заснути.

Я залишилась спати у неї. Дороги підмерзли, настали раптові заморозки. Вона заснула на дивані, поклавши голову на подушку, яку вишила Руті, все ще дуже гарні вуста напіврозхилені. Коли я дивлюсь на неї, мені майже боляче, але то добрий біль.

І думаю: Gerda schloß.

Ґерда спить.

ЕПІЛОГ

Є час, який біжить навколо нас, назустріч нам і крізь нас, час, який нас обумовлює і формує, пам’ять, яку ми плекаємо, або якої позбуваємось — це наша Історія. А ще є низка тих місць, де ми живемо, між якими їздимо, ті місця, в яких ми перебуваємо фізично, місця з вулицями і будівлями, а також з деревами, горизонтами, температурами, рівнями атмосферного тиску, місця, в яких річки течуть з більшою чи меншою швидкістю, які розташовані на тій чи тій горизонталі — це наша Географія.

Ці дві траєкторії, пов’язані трохи з долею, а трохи з вільним вибором, в кожну мить і в кожному місці зустрічаються в одній точці, немов на космічному графіку функції, і послідовність цих точок утворює лінію, криву, а іноді, якщо нам пощастить — цілий рисунок, навіть якщо не надто гармонійний, то принаймні впізнаваний.

Це форма нашого життя.

Одного весняного ранку 1998 року, внаслідок Шенген-ської угоди, в присутності представників італійської та австрійської влади, на кордоні між двома країнами на перевалі Бреннер було знято поперечку шлагбаума. Більш нема ніякого фізичного кордону, що відділяє Південний Тіроль від Австрії, її втраченої материнської землі.

Шкода тільки, що подія ця, вимріяна протягом майже вісімдесяти років, за яку проливали кров, якій намагались перешкодити військовою силою, тепер, на цій охопленій глобалізацією планеті, майже не має ніякої ваги.

Якщо Історія вирішила зіграти жарт, то дату вона вибрала слушну — перше квітня.

Ева вирішила. Коли буде наступний перепис мовної належності, заповнюючи Sprachgruppenzugehдrigkeits-erklarmg, у графі «етнічна належність» вона напише: КИТАЯНКА.

Зрештою, її мати родом із Шанхаю.

ПРИМІТКА

За очевидних обмежень романного жанру я намагалася якомога точніше дотримуватися історичних подій. Зокрема епізод облави створений на основі подій, що розгорталися в селі Монтассілоне/Тессельберг (долина Пустерія) у вересні 1964 року, як про них розповідали очевидці. Про офіцера альпійців, який наказав «розстріляти всіх», і про те, що наказ цей був частиною ширшої стратегії, повідомив в інтерв’ю газеті «Репуббліка» в липні 1991 року генерал у відставці Джанкарло Джудічі: це саме він тоді, молодий підполковник, керував операцією і відмовився коритися наказам.

Розділи, присвячені Сільвіусові Маньяго, великою мірою ґрунтуються на чудовій книжці Ганса Карл а Пе-терліні (Hans Karl Peterlini): Das Vermächtnis. Bekenntnisse einer politischen Legende (Raetia, 2007).

Задля потреб розповіді я дозволила собі уявити, що 1973 року був ще чинний декрет, підписаний Умберто Савойським, що регламентував те, які шлюби є «прийнятними» для карабінерів. Насправді декрет цей був скасований 1971 року. Так само я перенесла на рік раніше, у 1963 рік, повернення Міни на телебачення після народження її сина.

Я б хотіла уточнити, що південнотірольський діалект, а насамперед його написання, має набагато більш спрощені правила, ніж офіційна німецька мова.

І врешті ще одна заувага стосовно термінів «Альто-Адідже» та «Південний Тіроль»: оскільки не останнім за важливістю елементом південнотірольського питання було те, як би могла чи мусила називатися ця провінція, у романі назви ці лише зрідка були вжиті в нейтральному значенні. Загалом я дотримувалась правила, що говоримо «Альто-Адідже», коли дивимося з італійського боку, і «Південний Тіроль», коли дивимося з німецького боку, і що називаємо італомовне та німецькомовне населення, відповідно, мешканцями Альто-Адідже і південними тірольцями. У реальному вжитку правило це має чимало винятків; тож в цьому романі я трохи підтасувала карти.

І якщо іноді це створює плутанину, ласкаво просимо в Альто-Адідже/Південний Тіроль!

подяки

Якби не моя мати, цієї книжки не було б. Італійка, що відпочивала в Альто-Адідже, починаючи з шістдесятих років, вона прищепила мені цікавість і пошану до мешканців землі, географію якої, і тоді, і нині, люблять багато італійців, але історії якої вони не знають.

До того ж, хочу подякувати численним карабінерам, на дійсній службі й у відставці, ветеранам боротьби з південиотірольським тероризмом і мирних місій за кордоном, які розповіли мені історії про життя цього Корпусу — звиклі «підкорятися мовчки», вони просили не називати їхніх імен; шеф-кухареві Альберту Пернтерові, який відкрив переді мною двері свого царства, кухні готелю «Пост» в Бруніко; Алоїсові Нідервольфсгруберові за історії «камінг-ауту» геїв у горах. Міреллі Анджело та Джованні Монако за гостинність і фаршировані сардини; Стефану Лехнерові за допомогу в дослідженні історії; усім італійцям. Deutschsprachigen та ladins, завдяки яким в Альто-Адідже/Південному Тіролі я завжди почувалася як удома, насамперед родині Зенонер з обійстя Путце в Санта-Крістіна-Вальгардена, Аннемі Файхтер (die liebe Оті) та докторові Манфредові Вальде; і, врешті, численним друзям, які з розсудливою терплячістю погодилися читати рукопис у міру його написання, даючи поради, цінну критику та заохочення — їх занадто багато, щоб перелічувати всіх, але вони знають, про кого мова.

Дуже дякую — Donkschian.

Літературно-художнє видання Франческа МЕЛАНДРІ

Ева спить

Роман

Серія «День Європи»

Дизайнер обкладинки — Юрій Волгін.

В оформленні обкладинки використано зображення Ftiare/Shutterstock.com.

Підписано до друку 15.08.2017. Формат 84x108 1/32. Папір книжково-журнальний. Гарнітури CG Times та Times CY. Друк офсетний. Ум. друк. арк. 21. Обл-вид. арк. 21,5. Наклад 2000 прим.

Видавець ТОВ «Видавництво Нора-Друк» Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК № 4358 Київ, вул. Васильківська, ЗО.

Тел. (044) 4590944 http:/www.nora-druk.com

Замовлення № 17-539.

Віддруковано на ПрАТ “Білоцерківська книжкова фабрика”, 09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4. Свідоцтво серія ДК № 5454 від 14.()8.2017 р. Впроваджена система управління якістю згідно з міжнародним стандартом DIN EN ISO 9001:2000

ДЕнь

Європи

Франческа Меландрі народилася у Римі в 1964 році. Вона почала писати дуже рано, спочатку працювала як сценарист кінофільмів і телевізійних серіалів, а також документальних фільмів. Автор трьох романів.

Лауреат багатьох престижних літературних і кінопремій, серед яких премія журналу ELLE, міжнародна премія Cesare de Lollis, премія Maria Teresa di Lascia.

www.nora-druk.com

ISBN 978-966-8659-99-7

Ева, фахівець зі зв'язків з громадськістю, що мешкає на Півночі Італії, отримує несподіване повідомлення з Півдня Італії від людини, яку вона знала ще у дитинстві. У цьому повідомленні йдеться, що Віто, колишній коханий її матері, який так і не став її чоловіком, важко хворий і хоче бачити Еву, щоб пролити світло на давні сімейні таємниці. Ева вирушає на південь, у Колабрію. Ця довга поїздка у потязі через всю країну навіює їй спогади про дитинство, яке збіглося з важким періодом в історії Італії - боротьби і конфліктів в прикордонних районах Північної Італії і Австрії.

Кожна країна має свої важкі часи, які часто стають персональними трагедіями багатьох родин.

А болючі шрами, що залишаються від таких драматичних історій, стають сюжетами цікавих романів.

789668 659997

НОРА

ДРУК