Моїм матері й батькові, а також Кетрін і Раві 

Є тисячі способів прожити життя. 

Скільки з них знаємо ми з тобою? 

Чжан Вей «Старий корабель» 

Зі всіх сцен, якими розмальовані стіни печери, 

найдетальнішими і найвигадливішими 

були зображення раю. 

Колін Таброн «Привид Шовкового шляху» 

Частина перша 

1 

За один-єдиний рік мій батько покинув нас двічі. Уперше, коли обірвав свій шлюб, і вдруге, коли обірвав собі життя. Того 1989 року мати полетіла в Гонконґ і поховала батька на цвинтарі неподалік китайського кордону. Опісля, убита горем, поквапилася додому у Ванкувер, де на неї чекала я, сама. Мені було десять років. 

Ось що я пам’ятаю: 

У мого батька вродливе, непідвладне старінню обличчя; у нього добре серце, але він схильний до меланхолії. Він носить окуляри без оправи й складається враження, що лінзи застигли в повітрі просто перед його очима, наче найтонші на світі фіранки. Його темно-карі очі завжди на сторожі, завжди невпевнені; йому лише 39 років. Батька звали Цзян Кай, і він народився в маленькому селі неподалік Чанша. Уже згодом, дізнавшись, що батько був відомим піаністом і гастролював Китаєм із концертами, я згадувала, як його пальці стукотіли по кухонному столу, як вони барабанили по стільницях і материних м’яких руках, до самих пальців, аж поки вона починала дратуватися, а я — заходитися сміхом. Він дав мені й китайське ім’я — Цзян Лі-лін, й англійське — Марі Цзян. Коли батько помер, я була ще дитиною, й мені від нього не залишилося нічого, крім пригорщі спогадів. Хай які незначні й неточні вони були — я ніколи не зможу їх відпустити. 

Коли мала вже далеко за двадцять, у важкі роки після смерті обох батьків, я цілком присвятила життя спостереженню за числами, гіпотезам, логіці й доказам — інструментам, за допомогою яких ми, математики, маємо не лише пояснювати, але й просто описувати цей світ. Упродовж останніх десятьох років я викладала в Університеті Саймона Фрейзера в Канаді. 

Завдяки числам могла снувати між неймовірно великим і дивовижно малим; я могла існувати цілком окремішньо від батьків, їхніх романів і невзаємних мрій, як і моїх, принаймні так мені тоді видавалося. 

Декілька років тому, 2010-го, я прогулювалася чайнатауном у Ванкувері й натрапила на крамничку DVD-дисків. Пригадую, тоді лило мов із відра, і тротуари геть спорожніли. Із двох величезних гучномовців, які стояли ззовні крамниці, лунала концертна музика. Я її впізнала — Четверта соната Баха для фортеп’яно та скрипки — і мене поманило до цієї музики так сильно, наче хтось тягнув за руку. Контрапункт, який об’єднував в одне ціле композитора, музикантів і навіть тишу, музика, з її наростальними хвилями скорботи і піднесення, були саме такі, як я пам’ятала. 

У голові запаморочилося, і я прихилилася до вітрини. 

Аж раптом опинилася в батьковій автівці. Чула, як шини розхлюпують дощову воду, і як тато щось стиха наспівує. Він був такий живий, такий люблений, що незбагненність його самогубства заново накрила мене хвилею скорботи. На той час батька не було серед живих уже двадцять років, але до мене ще ніколи не поверталися аж такі чіткі спогади про нього. Тоді мені був тридцять один. 

Я зайшла у крамничку. На екрані з’явився піаніст, Ґленн Ґульд: вони з Ієгуді Менухіним виконували ту саму сонату Баха, яку я впізнала. Ґленн Ґульд у темному костюмі схилився над фортеп’яно, вслухаючись у сплетіння звуків, геть недосяжних для слуху більшості людей, і він видавався… таким знайомим, наче ціла мова, цілий світ, що я його забула. 

1989 року життя для нас із матір’ю перетворилося на набір звичних щоденних справ: ходити на роботу й до школи, дивитися телевізор, їсти, спати. Перше батькове зникнення збіглося в часі зі знаковими подіями в Китаї — подіями, за якими мати одержимо стежила по CNN. Я запитала, хто ці демонстранти, й вона пояснила, що це студенти і звичайні люди. Я запитала, чи батько серед них, і вона відповіла: «Ні, це площа Тяньаньмень у Пекіні». Демонстрації, під час яких понад мільйон китайських громадян вийшли на вулиці, розпочалися у квітні, коли батько ще жив із нами, і тривали після того, як його слід загубився в Гонконзі. Згодом, 4 червня, й упродовж днів і місяців після різанини, мати заливалася слізьми. Я стежила за нею ніч у ніч. Ба1 втік із Китаю 1978 року, і йому заборонили повертатися до країни. Але моє нерозуміння чіплялося за те, що я бачила: за ті хаотичні, моторошні кадри людей і танків, і за матір, яка прикипіла до екрана. 

Того літа я, наче вві сні, продовжувала відвідувати заняття з каліграфії, які відбувалися в культурному центрі неподалік, і пензликом та чорнилом, рядок за рядком переписувала китайську поезію. Але слів, що могла їх упізнати — «великий», «маленький», «дівчина», «місяць», «небо» — було всього декілька. Мій батько розмовляв мандаринською мовою, а мати — кантонським діалектом, я ж вільно володіла лише англійською. Попервах загадковість китайської мови видавалася мені грою, задоволенням, але згодом неспроможність її розуміти почала непокоїти мене. Раз по раз я виводила символи, яких не могла прочитати, наводячи їх чимраз більше і більше, аж зайве чорнило просочувало тонкий папір, і він рвався. Мені було байдуже. Я перестала відвідувати заняття. 

У жовтні до нас прийшли двоє поліцейських. Вони повідомили матері, що Ба більше немає серед живих, і що справу вестиме коронер у Гонконзі. Вони сказали, що Ба наклав на себе руки. Відтоді тиша (цюй) оселилася в нашому домі на правах нової мешканки. Вона спала в шафі поруч із батьковими сорочками, штаньми і черевиками, оберігала його ноти Бетговена, Прокоф’єва і Шостаковича, його капелюхи, крісло та улюблене горнятко. Тиша оселилася в наших думках і океаном вирувала всередині нас із матір’ю. Тієї зими Ванкувер був навіть сіріший і дощовитіший, ніж зазвичай: здавалося, мжичка перетворилася на чіпкий грубий светр, який годі з себе стягнути. Засинаючи, я свято вірила, що вранці Ба розбудить мене, як і завше, витягне з обіймів сну своїм голосом, і так тривало доти, доки ця ілюзія не загострювала відчуття втрати й не завдавала ще більшого болю, аніж усе, що сталося перед тим. 

Повільно спливали тижні, й ось 1989 рік канув у 1990-й. Щовечора ми з Ма вечеряли на дивані, бо за столом не було місця. Офіційні батькові документи — різноманітні сертифікати й податкові декларації — ми вже розібрали, але то тут, то там щось однак траплялося. У міру того, як Ма дедалі ретельніше обдивлялася кожен закуток квартири, знаходилися нові батькові папери — ноти, декілька листів, які батько написав, але так ніколи й не надіслав («Горобчику, не знаю, чи цей лист до тебе дійде, але…») і численні записники. Спостерігаючи, як росте гора паперів, мені здавалося, що мати вірила, начебто Ба зможе перевтілитися в аркуш. Або, може, вона вірила, як за давніх часів, буцімто написані на папері слова — це талісмани, що якимось чином здатні оберегти нас від лиха. 

Майже щоночі Ма сиділа серед цих паперів у офісному одязі, так і не переодягнувшись. 

Я намагалася її не турбувати. Слухала із сусідньої кімнати, як час від часу майже беззвучно перегортаються сторінки. 

Слухала ку маминого дихання. 

Як розходився і шмагав шибки дощ. 

Ми зависли в часі. 

Знову і знову за вікном проїжджав, брязкаючи, двадцять дев’ятий електробус. 

Я придумувала розмови. Намагалася уявити, як Ба перероджується в царстві тіней, купує собі ще один чистий записник, розраховується незнайомою валютою й кидає решту в кишеню нового пальта — легкого плаща з пір’я або, може, накидки з верблюжої шерсті — пальта, достатньо міцного і для раю, і для царства тіней. 

Тим часом мати намагалася відволіктися пошуками батькової родини — хоч би де та була — щоб повідомити, що їхній давно втрачений син, брат чи дядько вже відійшов на той світ. Вона почала розшукувати прибраного батька Ба, чоловіка, який колись жив у Шанхаї й був знаний там на прізвисько «Професор». Інших родичів Ба ніколи не згадував. Пошук був повільний і клопітний: ні електронної пошти, ні інтернету тоді не існувало, тож Ма легко було написати листа, але важко потім отримати відповідь. Батько поїхав із Китаю давним-давно, і навіть якщо Професор досі живий, він уже похилого віку. 

Той Пекін, який ми бачили по телевізору — з моргами й убитими горем сім’ями, з танками на перехрестях і настовбурченими гвинтівками, — з тим Пекіном, який знав мій батько, розділяв цілий світ. І все-таки, іноді мені видається, що різниця між ними не така вже й велика. 

Кілька місяців по тому, в березні 1990-го, мати показала мені Книгу записів. Тієї ночі Ма сиділа на своєму звичному місці за столом і читала. Записник, який вона тримала в руках, був довгий і вузький, завбільшки з мініатюрні двері. Він був нетуго зшитий бавовняною шворкою горіхового кольору. 

Коли Ма мене раптом помітила, я вже давно мала б бути в ліжку. 

— Та що ж ти за дитина? — вигукнула вона. А потім, наче збита з пантелику власним запитанням, додала: — Ти вже виконала домашнє завдання? Котра година? 

Уроки я повчила давним-давно і весь цей час дивилася фільм жахів із вимкненим звуком. Досі пам’ятаю: в тому фільмі якогось чоловіка щойно прикінчили льодорубом. 

— Уже північ, — відповіла я стривожено, бо тіло цього чоловіка виявилося м’яке, наче тісто. 

Мати простягнула руку, і я підійшла до неї. Вона пригорнула мене однією рукою за талію і притиснула до себе. 

— Хочеш поглянути, що я читаю? 

Я схилилася над записником і втупилася поглядом у рядочки слів. Ієрогліфи цяткували сторінку, наче звірині сліди на снігу. 

— Це історія, — сказала Ма. 

— Цікаво. Яка така історія? 

— Мені видається, що це роман. Про шукача пригод на ім’я Да-вей, який поплив кораблем до Америки, і про героїню на ім’я Четверте Травня, яка переходить пустелю Ґобі… 

Я ще дужче втупилася у сторінку, але так і не змогла прочитати ні слова. 

— Колись люди переписували вручну цілі книжки, — сказала Ма. — Росіяни називали це «саміздатом», а китайці… ну, певно, в нас для такого немає назви. Поглянь, який цей записник потертий, до нього навіть трава прилипла. Хтозна, скільки людей носило його із собою… йому на десятки років більше ніж тобі, Лі-лін. 

«Хіба є хтось чи щось, кому не більше років ніж мені?» — подумала я. І запитала, чи то Ба переписав цей записник. 

Мати похитала головою. Вона сказала, що почерк у записнику чудовий, витвір майстра каліграфії, а батько писав посередньо. 

— У цьому записнику — лише один розділ з якоїсь довшої книжки. Бачиш, ось написано: «Номер сімнадцять». Не вказано, хто автор, але поглянь, є заголовок: «Книга записів». 

Вона поклала записник. Батькові документи, які лежали на кухонному столі, скидалися на білі пінисті гребені хвиль, що накочуються вперед, от-от плюснуться через край і розхлюпаються по килиму. Вся наша пошта теж лежала на столі. Відразу після Нового року мама почала отримувати листи з Пекіна, співчуття від музикантів із Центральної філармонії, які лише нещодавно дізналися про батькову смерть. Мама читала ці листи, тримаючи під рукою словник, бо вони були написані спрощеними китайськими ієрогліфами, яких вона ніколи не вивчала. Оскільки мама здобула освіту в Гонконзі, вона вчила традиційне китайське письмо. Але у п’ятдесятих роках, на материку, в комуністичному Китаї, узаконили новий спрощений правопис. Тисячі слів стали інакші; наприклад, «писати» (с’є) перетворилося на «знати» (ши). Іноді мамі вдавалося розгледіти попереднє значення слова, а часом доводилося лише здогадуватися. Вона казала, що це неначе читати лист із майбутнього або розмовляти з кимось, хто від тебе відвернувся. 

Ситуацію ще більше ускладнювало те, що вона вже лише зрідка читала китайською й висловлювала свої думки здебільшого англійською. Їй не подобалося, коли я розмовляла по-кантонському, бо, як вона казала: «моя вимова геть нікудишня». 

— Тут холодно, — прошепотіла я. — Ходімо натягнемо піжами і в ліжко. 

Ма не зводила погляду із записника і не слухала мене навіть краєм вуха. 

— Мати вранці буде невиспана, — не вгавала я. — Мати двадцять разів відкладатиме сигнал будильника. 

Вона усміхнулася, але її очі за склом окулярів щось помітили і напружилися. 

— Лягай спати, — сказала вона. — Не чекай на матір. 

Я поцілувала її м’яку щоку. 

— Що буддійський монах попросив у електрика? — запитала вона. 

— Що? 

— Просвітлення. 

Я захихотіла, зітхнула, знову захихотіла, відтак здригнулася, згадавши про того чоловіка, якого зарубали по телевізору, і його тістоподібне тіло. Усміхнено, але рішуче, мама підштовхнула мене до дверей. 

Лежачи в ліжку, я розмірковувала щодо кількох фактів. 

По-перше, про те, що у своєму — п’ятому — класі, я перетворювалася на цілком іншу людину. Я була така доброзичлива, така ввічлива і старанна, аж іноді мені здавалося, наче мій розум і душа починають існувати окремо одне від одного. 

По-друге, про те, що в бідніших країнах таким людям, як ми з мамою, було б не так самотньо. По телевізору показували, що в бідних країнах завжди сила-силенна людей, а напхом напхані ліфти силкуються здійнятися аж до самісінького неба. Люди сплять по шестеро в одному ліжку, по дванадцятеро в одній кімнаті. Там завжди можна промовити вголос власні думки і не сумніватися, що хтось тебе та й почує, бодай мимоволі. До речі, може, це такий спосіб покарання: вирвати людину з кола сім’ї та друзів, ізолювати в якійсь холодній країні й чавити самотністю? 

По-третє, і це було радше запитання, а не факт: чому наша любов була така незначуща для Ба? 

Мабуть, я заснула, бо, розплющивши очі, побачила, що наді мною схилилася Ма. Пучками пальців вона витирала сльози з мого обличчя. Я ніколи не плакала вдень, лише вночі. 

— Лі-лін, ну чого ти, — сказала вона і пробурмотіла ще щось, але я не розчула. — Якщо тебе замкнуть у кімнаті, і ніхто не прийде тобі на допомогу, — запитала вона, — як ти чинитимеш? Доведеться грюкати по стінах і розбивати вікна. Доведеться вибиратися назовні й чимдуж рятуватися. Лі-лін, це ж ясно, що сльози не допоможуть вижити. 

— Мене звуть Марі, — закричала я. — Марі! 

— Хто ти? — усміхнулася вона. 

— Я Лі-лін! 

— Ти Дівчинка, — так лагідно часто звертався до мене тато, бо слово це означало і «дівчинка», і «донька». Він полюбляв жартувати, що на його батьківщині біднякам було не до того, щоб добирати своїм донькам імена. Тоді Ма легенько вдаряла його по плечу й казала по-кантонському: «Не забивай їй голову всіляким сміттям». 

У прихистку маминих обіймів я знову міцно заснула. 

Згодом прокинулася від того, що мама бурмотіла щось собі під ніс і хихотіла. Ці зимові ранки були геть безпросвітні, тож мамин несподіваний сміх розітнув кімнату наче дзижчання електричного обігрівача. Від її шкіри віяло запахом чистих подушок і солодким ароматом османтусового крему. 

Коли пошепки покликала її, вона пробурмотіла: 

— Гм. 

А відтак додала: 

— Ну й ну. 

— Ти бродиш сушею чи морем? — запитала я. 

І тут вона дуже виразно мовила: 

— Він тут. 

— Хто? — я спробувала щось розгледіти в темряві кімнати. Бо й справді повірила, що він тут. 

— Прибраний батько. Той… гмм... Той… Професор. 

Я міцно тримала її за руку. По той бік штор небо змінювало колір. Мені хотілося піти слідом за мамою в татове минуле — і все ж я йому не довіряла. Люди можуть податися вслід за ілюзією, можуть побачити щось аж таке чарівливе, що забудуть обернутись. Я боялася, що мама, як і тато колись, забуде, навіщо повертатися додому. 

Життя поза межами дому — початок нового навчального року, безперервні контрольні, радощі інтенсиву з математики — точилося, безнастанно пожвавлюване циклічністю пір року, наче так мало тривати вічно. Батькові літні та зимові пальта досі чекали біля дверей — під капелюхами, над черевиками. 

На початку грудня з Шанхая прийшов грубий конверт, і Ма знову взялася до словника. Він був невеликий, але грубезний, у твердій зелено-білій палітурці. Коли я гортаю його сторінки, вони видаються просвітчастими й невагомими. То тут, то там натрапляю на масні плями або кавові кілечка — сліди від маминого чи, може, й мого, горняти. Усі слова впорядковані за відповідним коренем. 

Лист із Шанхая був на тридцять сторінок, списаних тонкими й довгими павукастими розчерками; минуло заледве кілька хвилин, і я вже втомилася дивитися, як мама продирається крізь нього. Пішла у вітальню, щоб з вікна роздивлятися сусідів. У дворі навпроти стояла нещасна різдвяна ялинка. Вона мала такий вигляд, наче хтось намагався задушити її гірляндою з мішури. 

Періщив дощ і завивав вітер. Я принесла мамі склянку еґ-ноґу. 

— У листі написане щось хороше? 

Ма поклала аркуші на стіл. Її повіки набрякли. 

— Дещо несподіване. 

Я провела пальцями по конверту і почала розшифровувати ім’я відправника. Воно мене здивувало. 

— Адресат — жінка? — запитала я, охоплена раптовим страхом. 

Мама кивнула. 

— У неї до нас прохання, — сказала Ма, забираючи в мене конверт, і запхнула його під стоси паперів. Я підійшла ближче, неначе Ма була вазою, яка от-от зіслизне зі столу, але в її набряклих очах прочитувалось якесь несподіване почуття. Утіха? Чи, може, на мій подив, радість? 

— Вона просить про послугу, — продовжувала Ма. 

— То ти прочитаєш мені цього листа? 

Ма щипнула себе за перенісся. 

— Увесь лист дуже довгий. Вона пише, що вже багато років не бачила твого батька. Але колись вони були як сім’я. — Слово «сім’я» Ма вимовила дещо невпевнено. — Пише, що її чоловік викладав твоєму батькові композицію в Шанхайській консерваторії. Але вони втратили зв’язок. За тих важких років. 

— Які такі важкі роки? — У мене почала закрадатися підозра, що ця послуга, хоч би в чому вона полягала, неодмінно стосувалася американських доларів або ж нового холодильника, і я боялася, що мамою просто скористаються. 

— Роки до твого народження. Шістдесяті. Ще коли твій батько навчався в консерваторії. — Ма опустила очі, а її вираз обличчя було годі прочитати. — Вона пише, що торік твій батько з ними зв’язувався. Ба написав їй листа з Гонконґу за кілька днів до своєї смерті. 

У моїй голові враз виринула купа запитань. Розуміла, що не варто матері надокучати ними, та оскільки я лише намагалася збагнути, що ж відбувається, то все ж запитала: 

— Хто вона? Як її звати? 

— Її прізвище Ден. 

— А ім’я? 

Ма відкрила рота, але звідти так і не вилетіло слів. Урешті, вона подивилася мені просто в очі та сказала: 

— Її звати Лі-лін. 

Ми з нею мали однакове ім’я, от тільки її було написане спрощеною китайською. Я сягнула по листа. Ма твердо поклала свою руку на мою. Передбачивши наступне запитання, вона вирішила мене випередити. 

— Ці тридцять сторінок — про теперішнє, а не про минуле. Донька Ден Лі-лін прилетіла в Торонто, але не може скористатися власним паспортом. Її дочці нема куди податися, і вона потребує нашої допомоги. Її донька… — Одним проворним рухом Ма запхнула лист назад у конверт. — Її донька приїде сюди і трохи поживе з нами. Розумієш? Цей лист про теперішнє. 

У моїй голові здійнялася круговерть. Чому це з нами має жити якась чужа людина? 

— Її доньку звати Ай-мін, — сказала Ма, намагаючись привести мене до тями. — Я зараз подзвоню й домовлюся щодо її приїзду. 

— Ми з нею однолітки? 

Ма немов спантеличило моє запитання. 

— Ні, їй, мабуть, щонайменше дев’ятнадцять, бо вона вже студентка. Ден Лі-лін пише, що її донька… вона пише, що Ай-мін потрапила в біду під час демонстрацій на площі Тяньаньмень у Пекіні. Вона втекла. 

— У яку таку біду? 

— Годі, — сказала мати. — Це все, що тобі потрібно знати. 

— Ні! Я маю знати більше. 

Мама роздратовано згорнула словник. 

— Хто тебе такою виховав? Ти ще занадто мала, щоб усюди пхати свого носа. 

— Але… 

— Годі. 

Ма дочекалася, поки я піду спати, і лише тоді зателефонувала. Вона розмовляла своєю рідною мовою, кантонською, вставляючи подекуди фрази мандаринською, і хоча двері й були зачинені, я добре чула, як вона щоразу затиналася, обираючи правильний тон, бо вони ніколи їй легко не давалися. 

Я почула, як мама запитує: 

— У тебе там дуже холодно? 

А потім: 

— Твій квиток на автобус «Ґрейгаунд» буде в… 

Я зняла окуляри і втупила погляд у розмите вікно. Дощ скидався на сніг. Голос Ма видавався мені геть чужим. 

Після тривалої мовчанки я знову зачепила окуляри за вуха, вилізла з ліжка і вийшла з кімнати. Ма сиділа перед стосом рахунків, тримаючи напоготові ручку, неначе чекаючи на початок диктанту. 

Вона помітила мене і спитала: 

— Де твої капці? 

Я відповіла, що не знаю. 

Ма вибухнула гнівом. 

— Лі-лін, ану мерщій іди спати! Що тут неясно? Можна мені бодай трохи побути у спокої! Ти завжди ходиш назирці, стежиш за мною і стежиш, так ніби вважаєш, що я… — Вона жбурнула ручку на стіл. Та розламалася, й один шматок упав долі. — Ти вважаєш, що я тебе покину? Думаєш, я така сама егоїстка, як і він? Що я здатна так само покинути тебе напризволяще і завдати тобі такого ж болю? — Почалася довга, сердита нотація катонською, а відтак мати сказала: — Просто йди спати! 

Сидячи за столом зі своїм старим, важким словником, вона видавалася такою остаркуватою і крихкою. 

Я кинулася у ванну, грюкнула дверима, відчинила їх, іще раз грюкнула, цього разу сильніше, і розридалася. Почала набирати воду, та раптом збагнула, що, насправді, хотіла лише одного — піти спати. Мої схлипування перетворилися на гикавку, і коли вона нарешті минулася, єдиним звуком був шум води з крана. Умостившись на краю ванни, дивилась, як вода викривляє обриси моїх блідих ніг. Вони підігнулися, і я занурилася у воду. 

У спогадах до мене повернувся Ба. Він вставив касету в магнітофон, сказав мені опустити вікна, і ми попливли Мейн-стріт і уздовж Ґрейт-норзерн-вею під гучну мелодію концерту «Імператорський» Бетговена у виконанні Ґленна Ґульда і з Леопольдом Стоковським у ролі диригента. Вир нот каскадом спадав униз і безкінечно здіймався вгору, і батько правою рукою диригував, а лівою — тримав кермо. Я чула, як він мелодійно наспівує, відбиваючи такт: Та! Та-ті-ті-ті. Та! 

Та, та, та! У мене було відчуття, наче поки ми тріумфально маршували Ванкувером, першу частину концерту творив не Бетговен, а мій батько. Його рука рухалася, вимальовуючи в повітрі розмір чотири чверті, отой бентежний трепет між останньою й першою долею, і я роздумувала, що ж це могло означати, коли людина, яка колись була знаменита, виступала в Пекіні перед самим Мао Цзедуном, у себе вдома навіть не мала фортеп’яно? І заробляла собі на прожиття, працюючи у крамниці? Ба більше, хоч як я благала батька навчити мене грати на скрипці, він завжди категорично відмовлявся. Й ось ми перетинаємо місто в обіймах цієї переможної музики, й складається враження, що і Бетговенове минуле, і минуле мого батька не померло назавжди, а повсякчас було тут, відлунювало від вітрового скла, а потім здіймалося й огортало нас, наче сонце. 

Того «б’юіка» вже нема; Ма його продала. У їхньому подружжі вона завжди була дошкульніша, як той кактус у вітальні — єдина кімнатна рослина, що вижила після батькового від’їзду. 

Для життя моєму батькові потрібно було більше. Вода у ванні повністю мене накрила. Знітившись, що стільки води витікає дарма, я рвучко закрила кран. Якось батько сказав, що музика сповнена мовчань. Він не залишив мені нічого — ні листа, ні повідомлення. Ані словечка. 

Ма постукала у двері. 

— Марі, — покликала вона. Тоді прокрутила ручку, але двері були замкнені на ключ. — Лі-лін, усе добре? 

Минула довга мить. 

Правда була в тім, що батька я любила більше. Усвідомлення цього прийшло до мене тієї ж миті, коли я беззаперечно збагнула, що тато, напевно, страшенно мучився, й що моя мати ніколи, за жодних обставин мене б не покинула. Вона теж його любила. Заливаючись слізьми, я поклала долоні на поверхню води. 

— Мені просто потрібна була ванна. 

— А, — відповіла вона. Її голос, здавалося, відбився луною всередині самої ванни. — Вважай, не змерзни. 

Вона знову спробувала відчинити двері, але ті досі були замкнені. 

— Усе в нас буде добре, — врешті мовила вона. 

Понад усе мені хотілося розбудити нас обох із цього сну. Натомість я безпорадно хлюпнула воду на власні сльози і кивнула. 

— Знаю. 

Я слухала, як човгання її кроків у домашніх капцях, віддаляючись, приглушується. 

Шістнадцятого грудня 1990 року Ма повернулася додому на таксі з новою донькою, на якій не було пальта, лише грубий шарф, вовняний светр, сині джинси та кеди. Мені ще ніколи не випадало бачити китаянку, тобто, когось, хто, як і мій батько, походив зі справжнього материкового Китаю. На її шиї висіла на шворці пара сірих рукавичок, нервово погойдуючись аж біля ніг. Потріпані кінці синього шарфа спадали один спереду, інший ззаду, наче вона була вбрана в мантію. Періщив дощ, і вона йшла з опущеною головою, тримаючи в руках порожню, на перший погляд, валізу середнього розміру. Була бліда, а її волосся переливалося наче море. 

Я невимушено відчинила двері й здивовано витріщилася, так наче не чекала ніяких гостей. 

— Дівчинко, — сказала Ма. — Візьми валізу, хутчіше. 

Ай-мін увійшла досередини і на мить застигла на краю килимка біля дверей. Коли я простягнула руку, щоб узяти валізу, то ненароком торкнулася руки Ай-мін, але вона її не відсмикнула. Натомість простягнула мені іншу руку і легенько накрила нею мою. Вона дивилася мені просто у вічі, та ще й із такою відкритістю й цікавістю, аж я засоромилася й заплющила очі. 

— Ай-мін, — почула я мамин голос, — ось, знайомся. Це моя Дівчинка. 

Я відсмикнула руку і знову розплющила очі. 

Ма, знімаючи пальто, обвела поглядом спершу мене, а тоді нашу кімнату. Коричнева канапа з трьома сірувато-жовтими смужками бачила й кращі часи, та я прикрасила її всіма квітчастими подушками й м’якими іграшками, які досі лежали на моєму ліжку. А ще ввімкнула телевізор, щоб кімната мала жвавіший вигляд. Ма енергійно мені кивнула. 

— Дівчинко, привітайся зі своєю тіткою. 

— Краще називай мене Ай-мін, справді. Будь ласка. Мені так, ммм, більше подобається. 

Щоб догодити їм обом, я лише сказала: «Вітаю». 

Як я собі й думала, валіза виявилася дуже легенька. Вільною рукою потягнулася взяти пальто Ай-мін, надто пізно згадавши, що ніякого пальта вона не має. Моя рука зависла в повітрі, наче знак запитання. Ай-мін потягнулася до мене, схопила за руку і міцно її потиснула. 

У її очах читалося якесь запитання. Її волосся з одного боку було заколоте назад, а з іншого — вільно спадало, тож здавалося, наче вона весь час стоїть у профіль і ось-ось повернеться до мене. Не випускаючи моєї руки, Ай-мін вправно і без жодного звуку зняла кеди — спочатку з однієї ноги, потім з іншої. На її шарфі виблискували цяточки дощу. Наші життя так ущільнилися, аж я не могла навіть пригадати, коли востаннє якась незнайома людина переступала поріг нашого дому; присутність Ай-мін учиняла все навколо якимось незнайомим, так наче стіни на декілька дюймів зсунулися, щоб краще її роздивитися. Напередодні вночі ми врешті-решт поскладали батькові папери та записники в коробки й запхнули їх під стіл у кухні. Тепер поверхня столу видавалася мені оманливо голою. Я вивільнила руку і сказала, що віднесу валізу в її кімнату. 

Ма почала показувати їй квартиру. Я сіла на диван і вдала, наче дивлюся прогноз погоди, в якому передавали дощ до кінця тижня, до кінця 1990 року, до кінця століття й на віки вічні. Голоси Ма та Ай-мін наздоганяли один одного, наче вагони фунікулера, раз по раз перемежовуючись мовчанням. Напруга у квартирі просочилася просто в мене, і вже почало здаватися, що наша підлога паперова, а скрізь навколо написані слова, які мені годі прочитати, і що один-єдиний бездумний жест — й усе розвалиться внівець. 

Їли ми разом, сидячи коло обіднього столу. Ма забрала центральну дошку, і стіл став уже не овальний, наче яйце, а круглий. Вона перервала власне белькотіння, щоб сердито на мене зиркнути, і в її погляді чітко прочитувалося: перестань витріщатися. 

Час до часу я випадково вдаряла ногою одну з коробок під столом, і від цього звуку Ай-мін щоразу здригалася. 

— Ай-мін, як тобі — жити у такій холодризі? — весело запитала Ма, анітрохи не звертаючи на мене уваги. — Я, поки не переїхала в Канаду, ніколи зими й не бачила. 

— У Пекіні зима була, але мені вона не дошкуляла. Насправді, я виросла далеко звідти, аж на півдні, де було волого і тепло, тому, коли ми переїхали в Пекін, холод був для мене чимсь геть новим. 

— Я ніколи не бувала в столиці, але чула, що пил долітає туди аж із західних пустель. 

— Так і є, — усміхаючись, кивнула Ай-мін. — Пил проникає в наш одяг і волосся, й навіть у нашу їжу. 

Сидячи навпроти Ай-мін, я бачила, що їй і справді дев’ятнадцять. Її очі, запухлі й виснажені, несподівано нагадали зажурене обличчя Ма. Мені здається, що іноді таке буває — дивишся на людину і притьмом розумієш, що всередині неї повно-повнісінько слів. Іноді ці слова так і не виринають назовні через біль чи потайливість, чи, може, через лукавство. Або ж, імовірно, ці слова заточені, наче найгостріші леза, і лише й чекають, щоб пустити кров. Я відчула себе водночас і дитиною, й дорослою. Захотілося, щоб нам із Ма дали спокій, але, з якихось незбагненних причин, я воліла бути поруч із Ай-мін. 

— А що означає «мін» у «Ай-мін»? — запитала я англійською, ко́пнувши одну з коробок, щоб привернути до себе більше уваги. — Це те «мін», яке означає «розуміти», чи «мін», яке означає «доля»? 

Вони обидві подивилися на мене. 

— Доїдай свою курку, — сказала Ма. 

Ай-мін задоволено вивчала мене. У повітрі між нами вона намалювала символ. Сонце і Місяць об’єднані в єдине ціле, утворюючи розуміння або яскравість. Звичайне, повсякденне слово. 

— Батьки хотіли, щоб моє ім’я виражало «ай мін», — сказала вона, — «плекати мудрість». Але ти слушно зауважила, тут не все так просто. Задум полягав у тому, щоб... ммм… не плекати долю, не зовсім, а радше приймати її. — Вона знову підняла полумисок і запхала кінчики паличок у м’який рис. 

Ма запитала, чи їй щось потрібно, і чи, може, вона хоче до чогось узятися. 

Ай-мін опустила свій полумисок. 

— Правду кажучи, я вже давно добре не висипалася. У Торонто ніяк не могла відпочити. Щокілька тижнів доводилося переїжджати. 

— Із одного дому в інший? — запитала Ма. 

Ай-мін затремтіла. 

— Я думала… я боялася поліції. Мені було страшно, що вони відішлють мене назад. Не знаю, чи моя мама змогла вам усе розповісти. Сподіваюся, змогла. У Пекіні я не вчинила нічого поганого, нічого кримінального, й однак… У Китаї мої тітка з дядьком допомогли мені втекти, і я перейшла кордон із Киргизстаном, а потім… ви купили мені квиток сюди. Ви допомогли мені, не зважаючи ні на що… Я дуже вдячна, але боюся, що ніколи не зможу сповна віддячити вам. Пробачте мені за все… 

Ма стало ніяково. 

— Ось, — сказала вона. — Попоїж. 

Але Ай-мін наче підмінили. Її руки так тремтіли, аж вона не могла втримати паличок. 

— Кожнісінького дня я прокручую усе в пам’яті, й однак не можу збагнути, як тут опинилася. Так наче я біженка. Удома мама ледве зводить кінці з кінцями. Я боюся засинати… іноді мені сниться, що нічого цього насправді не було, і тоді пробудження стає кошмаром. Якби я на той момент була біля матері, якби батько був живий, якби він не… але найважливіше тепер — щоб я чогось досягла в цьому житті, бо зараз у мене нічого немає. Я навіть не маю паспорта. Старим користуватися боюся, він… незаконний. Це чужий паспорт, але я не мала вибору. Чула, що якби мені вдалося перетнути кордон зі Сполученими Штатами, то там для китайських студентів передбачена амністія, і я могла би під неї підпасти. Хоч у мене й нічого немає, я поверну все до останньої копійки, клянусь. Обіцяю. 

— Чжи ню, — сказала Ма, нахилившись до неї. Ці слова мене спантеличили. Вони означали «донька мого брата», але в Ма не було братів. 

— Я хотіла про них подбати, але все так швидко змінилося. Усе пішло не так. 

— Ти не маєш виправдовуватися, — сказала Ма. — Ми сім’я, й це не просто слова, розумієш? Це щось значно більше. 

— А ще, — сказала Ай-мін і сполотніла, — дуже співчуваю вашій втраті. 

Мати й Ай-мін переглянулися. 

— Дякую, — сказала Ма. Через сльози, які раптом навернулися їй на очі, все в мені притихло. Попри всі наші поневіряння, мати майже ніколи не плакала. — А я щиро співчуваю твоїй. Мій чоловік дуже любив твого батька. 

Першої ж суботи, коли Ма не треба було йти на роботу, вона поїхала в центр міста і повернулася зі шкарпетками, светрами, парою зимових черевиків і пальтом. Попервах Ай-мін дуже багато спала. Коли-не-коли виходила зі спальні Ма зі скуйовдженим волоссям, у моїх легінсах і старій маминій футболці. Ай-мін боялася виходити з дому, тож минуло кілька тижнів, перш ніж вона взула свої нові черевики. Утім, пальто носила щодня. Пополудні вона багато читала, сидячи за кухонним столом зі стосом книжок мого батька. Читала, встромивши руки в кишені пальта, а щоб сторінки не загорталися, притискала їх великим ножем для м’яса. Іноді її волосся спадало наперед і затуляло світло, й тоді вона скручувала його і запихала під комір светра. 

Якось увечері, пробувши в нас десь тиждень, вона попросила Ма обстригти їй волосся. Пригадую, це було невдовзі після Різдва. Оскільки в школі тривали канікули, більшість часу я збувала перед телевізором, поїдаючи шоколадні цукерки. Ма наказала мені прийти і побризкати волосся Ай-мін водою із пластикової пляшки, але я відмовилася, заявивши, що волоссю нашої гості варто дати спокій. 

Жінки розсміялися. Ай-мін сказала, що хоче мати сучасний вигляд. Вони пішли на кухню, розстелили газети й Ай-мін зняла пальто і залізла на табурет, щоб її довге волосся вільно спадало простісінько під ножиці Ма. Я саме дивилася серію «Команди А», та через холодне клацання ножиць і хихотіння Ма й Ай-мін, ніяк не могла зосередитися. Під час першої ж рекламної паузи пішла на кухню перевірити, як їхні успіхи. 

Ай-мін, склавши руки, наче в молитві, звела на мене очі. Ма обрізала вже майже третину її волосся, й довгі мокрі пасма валялися на підлозі, наче перебиті морські створіння. 

— Ох, — сказала я, — як так можна? 

Ма підняла свою зброю. 

— Дівчинко, ти наступна. 

— Ма-лі, вже майже Новий рік. Пора стригтися. — Ай-мін було важко вимовити «Марі», тож вона обрала китайський варіант, який, згідно зі словником, означав «чарівний мінерал». 

Цієї ж миті Ма відрізала ще одне чимале пасмо. Воно затріпотіло, наче й досі дихало, і впало долі. 

— Це канадський Новий рік. У Канаді на Новий рік люди не стрижуться. Вони п’ють шампанське. 

Щоразу, коли мама натискала на розпилювач, прикручений до пластикової пляшки, дрібниста імла закутувала Ай-мін, і вона щосили зіщулювалася від холоду. Я дивилася, як Ай-мін змінюється просто в мене на очах. Навіть блідість її шкіри вже не видавалася такою жахливою. Обрізавши волосся до плечей, Ма почала вистригати Ай-мін чубчик, який тепер елегантно спадав на чоло. Вона була дуже, дуже вродлива. Очі — темні й осяйні, а губи, як писали поети, трояндою цвіли. Щоки Ай-мін залилися рум’янцем, якого ще годину тому й близько не було, і щоразу, коли Ма пильно й подовгу дивилася на неї, оцінюючи свою працю, той рум’янець густішав. Про мене вони геть забули. 

Коли я повернулася в іншу кімнату, по телевізору йшли фінальні титри «Команди А». Я плюхнулася на диван і підтиснула коліна до грудей. 

Святкові вогні миготіли в майже кожному вікні, крім нашого, і виникало відчуття, наче за нашою квартирою пильно спостерігають істоти на НЛО, які ніяк не вирішать — висадитися їм у Ванкувері чи летіти далі. Прибульці на моєму космічному кораблі запитували себе: чи мають вони солодку воду-шипучку? А яку їжу вони їдять? Може, варто зачекати й повернутися навесні? Приземляйтеся, казала я їм. Люди не створені витати в повітрі. Якщо не знатимемо ваги власного тіла, якщо не відчуватимемо сили тяжіння, то забудемо, хто ми, і втратимо себе, навіть не помітивши цього. 

Ось уже якийсь час Ай-мін читала одну з батькових книжок — двомовну збірку поезії. Я взяла її до рук: книжка була знайома, бо я користувалася нею на уроках каліграфії. Гортала сторінки, аж поки дійшла до вірша, який знала, до слів, які підкреслив мій батько: 

Дивись, як мало-помалу згортається ніч. 

Щось у домі шурхоче; не смієш піднятись. 

Щось за завісою сяє; не можеш пройти. 

Угледіти ластівку на її шпильці занадто б боліло. 

Угледіти фенікса в її дзеркалі занадто б пекло. 

Я повернуся в Хентян на світанку, 

Гаснучи, наче світло на сяйливій збруї.2 

Я двічі прочитала вірш від початку до кінця і згорнула книжку. Сподівалася, що в потойбічному житті, куди вирушив батько, він теж святкує Різдво і Новий рік, але боялася, що там він сам-один і що, на відміну від Ай-мін, поки не знайшов сім’ї, яка б його прихистила. Хоч я на нього і злилася, хоч мене й не покидав біль, я не могла перестати будь-що бажати йому щастя. 

Звісно, годі було сподіватися, що Ай-мін не знайде тих коробок під столом. У січні я прийшла додому зі школи й побачила, що батькові папери геть на виду — не тому, що вона їх кудись переклала, а тому, що вона відсунула назад сам стіл. Одна з коробок була повністю порожня. Щоденники Ба, розкладені по столу, нагадали мені вбогість ванкуверського блошиного ринку. Найгірше, що Ай-мін могла прочитати кожнісінький ієрогліф, натомість я, його єдина донька, не могла прочитати жоднісінького рядочка. 

Вона готувала салат із капусти й натерла стільки хрону, що я вже було засумнівалася, чи поміститься в миску сама капуста. 

Сказала їй, що не знаю, чи витримає мій шлунок стільки хрону. 

Вона розсіяно кивнула, додала капусту в миску і щосили струснула. Усе підлетіло в повітря й дощем посипалося назад у миску. На Ай-мін був мамин фартух із написом: «Канада: світ по сусідству», а під ним — зимове пальто. 

Вона підійшла до столу. 

— Колись, іще зовсім маленькою, я познайомилася з твоїм батьком. 

Я стояла, мов укопана. Ми з Ай-мін іще не говорили про Ба. Те, що вона його знала і що їй досі жодного разу не спало на думку мені про це сказати, сповнило таким гострим розчаруванням, аж мені дух зайняло. 

— Сьогодні по обіді, — сказала вона, — я почала переглядати ці коробки. Це ж речі твого батька, так? Авжеж, я знала, що треба спочатку запитати вашого дозволу, але там так багато записників. 

Не дивлячись на неї, я відповіла: 

— Мій батько переїхав до Канади 1979 року. Тут папери за дванадцять років. Ціле життя. Він майже нічого нам не залишив. 

— Я називаю це «кімнатою цза-цзі», — сказала вона. — Кімнатою з тим, що ніде приткнути. Залишки, обрізки… 

Подумки, щоб погамувати дрож, який почався десь у грудях і тепер розійшовся аж до кінцівок, я повторювала, знову й знову, ті слова, які вжила Ай-мін, і яких я ніколи досі не чула: цза-цзі. 

— Ти ж розумієш, авжеж? — запитала вона. — Це те, про що ми ніколи не говоримо вголос, отож воно зрештою опиняється тут, у щоденниках і записниках, у потаємних місцях. А коли ми це знаходимо, то вже занадто пізно. — Ай-мін міцно тримала один із записників. Я відразу ж його впізнала: довгий, але тоненький, завбільшки з мініатюрні двері, нетуго зшитий бавовняною шворкою. Книга записів. 

— То ти його вже бачила? — Я знову нічого не відповіла, й Ай-мін сумно до мене всміхнулася. — Це почерк мого батька. Бачиш? Він такий невимушений, такий майстерний. Він завжди старався, коли писав, навіть якщо ієрогліф був простий. Це так йому властиво — завжди бути уважним. 

Вона розгорнула записник. Слова неначе плавали на поверхні, рухаючись, як їм заманеться. Я відсахнулася. Ай-мін могла мені цього і не показувати, я й так знала, яке воно на вигляд. 

— У мене власне цза-цзі, — провадила вона далі. — Але тепер воно повсюди, і я не знаю, як його стримати. Ма-лі, ти знаєш, навіщо ми щось записуємо? Вочевидь, на це є якась причина, але який сенс зберігати щось аж таке малозначуще? Мій батько був великий композитор, видатний музикант, але він зрікся свого таланту, щоб захистити мене. Він був чесна, щира людина, і навіть твій батько хотів і собі якусь часточку від нього. Навіть твій батько його любив. Але йому дозволили померти. Його вбили, наче якогось звіра. І як хтось може мені це пояснити? Якби мій батько досі був живий, я б тут не була. Я не була б сама. А твій батько, він би не… О, Ма-лі. Вибач. Мені так шкода. 

І тут Ай-мін утнула таке, чого я не бачила, відколи вона приїхала ще понад місяць тому. Вона не просто розридалася, вона так пройнялася тугою, що навіть не відвернулася й не прикрила обличчя. Звук її плачу неабияк мене розтривожив — приглушене голосіння, від якого все розсипалося на друзки. Мені здалося, вона повторює: «Допоможи мені, допоможи». Мені було страшенно лячно від думки, що як я її торкнуся, біль Ай-мін розростеться в моєму тілі й назавжди стане моїм власним. Мені годі було це стерпіти. Я відвернулася від неї. Пішла у свою кімнату і зачинила двері. 

Кімната видалася мені дуже тісною. Сім’я, прошепотіла я собі, це коштовна скринька, її не можна відкривати й закривати, коли заманеться, лише тому, що так сказала Ма. Фотографія Ба на комоді мені дуже боліла. Річ була не в самій світлині, а в тому відчутті, яке вона в мене викликала — знімок став тим подразником, який перетворював усе, навіть мою любов до Ма й Ай-мін, на ядучу гіркоту. Мені кортіло пожбурити фото на підлогу, але я боялася, що воно справжнє, що в ньому і справді мій батько, тож якщо я його понівечу, він так ніколи й не зможе повернутися додому. Об мої думки тарабанив дощ за вікном. Унизу шибки він зслизав і змінювався, й усі ті струмені води, то зменшуючись, то збільшуючись, зливаючись в одне і здригаючись, бентежили і заворожували мене. Невже я була така ж малозначуща? Чи вдасться мені бодай щось колись змінити? Раптом мені пригадався батьків запах, солодкавість молодого листя чи щойно скошеної трави, аромат його мила. Голос із притаманним йому на диво офіційним синтаксисом: «Що дочка бажає сказати батьку? Чому дочка плаче?» Голос його винятковий, такого голосу не було більше в жодної живої душі. 

Мені мимоволі пригадалася підслухана розмова Ма, як вона сказала, що Ба знайшли майже без пожитків. Це була телефонна розмова, міжнародний дзвінок, із якоюсь приятелькою з Гонконґу. Ма сказала, що валіза, напхом напхана речами, коли батько від’їжджав, була порожня. Він позбувся усього, включно з обручкою, портативним CD-плеєром «Соні» та нотами. Він навіть не мав при собі нашої фотографії. Єдина записка, яку він залишив, була аж ніяк не прощальна. У ній писав лише, що має борги, які він не може повернути, невдачі, з якими він не може жити, і хоче, щоб його поховали в Гонконзі, на китайському кордоні. А ще, що він нас любить. 

Раз на рік батько водив нас на симфонію. Місця завжди були поганенькі, але Ба казав, що це не має значення, головне — бути присутнім, існувати в тому самому приміщенні, де музика, хоч би яка древня вона була, оновлюється. У житті повно-повнісінько перешкод, полюбляв казати мені батько, і ніколи не можна бути певним, що завтра чи наступного року все буде так само, як і доти. Ще він розповідав, що коли був юнаком, прибраний батько, Професор, повів його на симфонію в Шанхаї, і цей досвід назавжди змінив його. У Ба всередині раптом викристалізувалися стіни, про існування яких він досі навіть не здогадувався. «Я зрозумів, що мені судилося прожити інакше життя», — сказав тоді він. І варто було йому усвідомити існування цих стін, він не міг думати ні про що інше, крім того, як їх зруйнувати. 

— Яких таких стін? — запитала я. 

— Мін, — сказав він. — Доля. 

Лише потім, коли я знову пошукала це слово у словнику, то побачила, що «мін» означало не лише долю, а й життя. 

Стукіт у двері повернув мене до дощу, до кімнати й до самої себе. 

— Ма-лі, — почала Ай-мін, сідаючи в підніжжі мого ліжка. Вона ввімкнула настільну лампу, і тепер скидалася на бліду тінь, яка падала від мене. — Не треба було мені читати щоденників твого батька. Це я й хотіла тобі сказати. Мені дуже шкода, Ма-лі. Прошу, пробач мені. 

Тиша наростала. Я сіла якнайдалі від неї, аж на подушки. 

— Я насправді така боягузка, — прошепотіла Ай-мін. 

— Чого ти боїшся? 

— Що твоя мати попросить мене піти. Сама я більше не виживу. Точно знаю, що не зможу. 

На мене накотилася хвиля сорому. Якимось дивним чином її слова нагадали мені про Ба. 

— Ти — наша сім’я. Ма так сказала. 

— Розумієш, Ма-лі, просто наші життя так сплуталися. Й іще оця… драма, між твоєю сім’єю й моєю. 

Я кивнула, так наче щось зрозуміла. 

— Мій батько, як і твій, любив музику, — провадила далі вона. — Колись він викладав у Шанхайській консерваторії, але це було ще до мого народження. 

— А що він робив потім? 

— Двадцять років пропрацював на заводах. Спочатку складав дерев’яні ящики, а потім — радіоприймачі. 

— Не розумію. Нащо йому це було, якщо він любив музику? 

Дощ періщив так, аж стукав об вікна, наче крупинки срібла. Знічев’я уявила собі, як Ма стоїть на автобусній зупинці: її мокре пальто прилипло до тіла, а вітер і волога проймають до самих кісток. 

— Я знала твого батька, — продовжувала Ай-мін, ухиляючись від відповіді на моє запитання. — Коли я ще була зовсім маленька, Цзян Кай приїхав у моє село. Мій батько був дуже щасливий побачити його після стількох років. Це сталося 1977-го, Мао Цзедун саме помер і починалася нова епоха. Багато що змінювалося, але мій батько однак остерігався виказувати емоції. Та я побачила, який важливий для нього був отой візит Цзян Кая, тому назавжди його запам’ятала. А потім, коли батько помер, Цзян Кай нам подзвонив. Твій Ба був у Гонконзі. Я розмовляла з ним по телефону. 

— Ай-мін, я не хочу, щоб ти говорила про мого Ба. Я ніколи, нізащо не хочу чути його імені. 

— Ммм, — озвалася вона. Тоді запхала руки в кишені пальта й одразу ж витягнула їх. 

— Чому ти завжди так мерзнеш? — спантеличено запитала я. 

Вона стиснула долоні, щоб зігріти руки. 

— Коли я поїхала з Пекіна, стояла зима і, гадаю, холод застряг у моїх кістках, бо відтоді я не можу зігрітися. Мати і бабуся допомогли мені утекти з Китаю. Вони боялися, тому що… я не вміла прикидатися. Не могла жити далі, так ніби нічого не сталося. — Ай-мін іще щільніше закуталася в пальто. Вона видавалася страшенно юною й самотньою. 

— Ти, напевно, дуже сумуєш за своєю мамою, так? 

Ай-мін кивнула. 

Щось у моїй голові клацнуло. Я злізла з ліжка і вийшла з кімнати. Записник із почерком її батька, Книгу записів, було неважко знайти. Я взяла його, знаючи, що Ай-мін буде приємно. Та коли простягнула їй записник, вона мене проігнорувала. 

Я спробувала ще раз. 

— Ма мені розповідала, що коли хтось їде в Америку, а хтось — у пустелю, то це велика пригода. А ще вона казала, що той, хто переписав цю книжку, майстер каліграфії. 

Ай-мін показалася з-під свого пальта. 

— У мого батька і справді був чудовий почерк, але він не майстер каліграфії. Та й узагалі, хоч би яка красива була ця Книга записів, це лише книжка. Вона несправжня. 

— Ну і нехай. Якщо ти мені її читатимеш, я зможу покращити свою китайську. А це щось цілком справжнє. 

Вона усміхнулася. 

Погортавши декілька хвилин сторінки, Ай-мін поклала записник назад на покривало, яке стало між нами чимось на кшталт нейтральної зони. 

— Це не найкраща ідея, — сказала вона. — Тут сімнадцятий розділ. Немає сенсу починати з середини, надто якщо ти не маєш інших розділів. 

— Ти можеш мені стисло переказати попередні шістнадцять розділів. Упевнена, ти їх знаєш. 

— Ну й ну! — Вона засміялася. — Точнісінько так само я колись надокучала своїй бабусі, щоб вона утнула щось таке, чого їй зовсім не хотілося. 

— І що, вона схилялася? 

— Час від часу. 

Я закуталася в ковдру, так наче ми вже про все домовилися. 

— Перш ніж ти аж надто зручно там вмостишся, — сказала Ай-мін, — маю тобі сказати, що мою бабусю всі кликали Велика Мама Ніж. 

— Та це ж несправжнє ім’я! 

— У цій історії всі імена справжні. — Вона лукаво схилила голову набік. — Чи, може, мені варто додати «Дівчинко»? Чи «Ма-лі»? Чи «Лі-лін»? Яке з них твоє справжнє ім’я? 

— Вони всі справжні. — Але навіть вимовляючи ці слова, я розмірковувала, сумнівалася й боялася, що сама рано чи пізно щезну, адже кожне з цих імен займало так багато місця й навіть могло жити саме по собі. 

Геть заплутавшись, я згорнулася калачиком у вільному просторі між нами. Ай-мін досі гортала сторінки записника. Я запитала, яка була із себе Велика Мама Ніж. Ай-мін погладила моє волосся й на хвильку замислилася. Відтак сказала, що Велика Мама Ніж мала все водночас і велике, і маленьке: довгі брови над вузькими очима, маленький носик і великі щоки, а плечі немов пагорби. Від самого дитинства Велика Мама Ніж крутила собі волосся; на старість її кучері зробилися такі тоненькі й ріденькі, наче зіткані з повітря. Велика Мама сміялася так, ніби кавкає галка, мала жахливий характер, гримкий голос, і навіть коли вона була ще геть дитиною, ніхто не наважувався ставитися до неї несерйозно. 

Я заплющила очі, й Ай-мін відклала записник. 

У чайних і ресторанах Велика Мама Ніж і її молодша сестра, Вихор, полюбляли співати такі приворожливі мелодії, що всі біди — і великі, і маленькі — зникали за чарами їхніх голосів. Вони мандрували містами й селами, розповідала Ай-мін, і виступали на тимчасових сценах, а в їхньому темному волоссі красувалися квіти й виблискували разки монет. Такі оповідки, як-от «Річкове прибережжя» чи «У Сун убиває тигра» могли налічувати сотні розділів, а старі казкарі, бувало, переповідали їх місяцями чи навіть роками. Слухачі не могли встояти; вони прибували, як годинник, прагнучи почути наступну частину. Це була пора хаосу, бомб і потопів, коли пісні про кохання ринули з радіоприймачів і лилися вулицями. Музика підтримувала весілля, народження, ритуали, працю, маршування, нудьгу, сутички та смерть; музика й оповіді, навіть за тих часів, повсюди сприймалися за такий собі прихисток, паспорт. 

* * * 

Тоді село могло переходити з рук у руки щокілька тижнів, то до комуністів, то до націоналістів, то до японців. Як же ж легко було помилково прийняти брата за зрадника, коханого — за ворога, і боятися, що й ти сама народилася не в той момент історії. Але в чайних завжди можна було разом поспівати пісень, підняти чашу вина і випити за щирість і тяглість любові. «Люди знали, що сім’я й родинні зв’язки — це щось справжнє, — любила казати Велика Мама. — Вони знали, що колись існувало звичайне життя. Але ніхто не міг їм пояснити, чому отак знічев’я, без будь-якої причини, все, чим вони дорожили, взяли й розтерли на порох». 

Їй було вісімнадцять, коли вона дала своєму новонародженому синові ім’я Горобчик — таким скромним іменем хлопців називали рідко. Непримітний горобчик був настільки звичайною пташкою, що боги і люди, ідеалісти і шахраї, комуністи і націоналісти зазвичай погордливо її оминали. Мирний горобчик був невагомий, бо ж не носив на собі багажу і не доставляв повідомлень. 

Упродовж усього дитинства Горобчик прокидався в маленьких містечках. П’яний галас завсідників чайних розходився поруч із його матір’ю і тіткою: чоловіки гриміли, як тромбони, а жінки розливалися трелями, наче флейти. Коли йому виповнилося п’ять, він уже сам заробляв на хліб, виконуючи «Пісню холодного дощу» або ж «Ген-ген там» — балади такі зворушливі, що навіть ті, в кого в кишенях вітер гудів, намагалися чимось підгодувати малого: чи шматочком ріпи, чи хлібною скоринкою, чи бодай клубком диму зі своїх довжелезних люльок. «А ось і наш маленький піщаний горобчик (або золоте крильце, або червоний горобчик, або кам’яний горобчик), — любили казати старі пані, — йди сюди, подзьобай нам серце». 

Якось, у загальній колотнечі, в одному із закинутих сіл, вони минули трупу сліпих музикантів. Трупа пересувалася уперед — рука до ліктя, лікоть до руки — за поводиркою, зрячою дівчинкою, якій було всього вісім чи дев’ять років. Горобчик запитав матір, як сліпі музиканти, тягнучись змійкою, наче мотузка в порохняві, можуть заховатися від бойових літаків, що налітають, обстрілюючи будинки і біженців, дерева і річки. 

Велика Мама безжально відповіла: «Їхні дні пораховані. Хіба одна-єдина рука здатна затулити все небо?» І це була правда. Рік за роком дороги вкривалися вирвами і провалювалися, а цілі міста, втоптані в болото, зникали з лиця землі, залишаючи по собі саме сміття, псів і тухлий, нудотно-солодкавий сморід трупів, яких уже налічувалося сотні, тисячі, а потім і мільйони. Попри це слова десяти тисяч пісень («Ріка назавжди розділила нас із тобою / й лиш думками я тепер блукаю там, де ти...»3) настільки витіснили геть усе з Горобчикової пам’яті, що вже дорослим він майже нічого не пам’ятав про війну. Не міг стерти зі спогадів лише ту трупу сліпих музикантів. Якось, на початку війни, а відтак, хоч як це дивно, наприкінці, вони знову з’явилися разом зі зрячою дівчинкою, вже підлітком: прийшли нізвідки і зникли в нікуди, звиваючись поміж будівлями нескінченною тасьмою під приглушене гудіння власних інструментів. Невже вони були справжні? Невже він, Велика Мама і Вихор, як і ті музиканти, самі цього не усвідомлюючи, зуміли вижити завдяки тому, що стали геть невидимі? 

Настав 1949 рік, громадянська війна кволо добігала кінця. Вони були в місті біля великої річки, і лід, який саме почав танути, видавав такий звук, наче тріщали всі кості Китаю. Якоїсь миті, між піснями, з-під столу вигулькнуло перевернуте догори дриґом обличчя Великої Мами, широке і м’яке. 

Вона дала йому один-однісінький грушевий льодяник. 

— Ось, матимеш солодкий голосок, — прошепотіла вона. — Запам’ятай мої слова: музика — ось велика любов нашого народу. Якщо ми заспіваємо красиву пісню, якщо ми віддано пам’ятатимемо всі слова, наш народ ніколи не покине нас напризволяще. Без музикантів усе життя перетвориться на самоту. 

Горобчик добре знав, що таке самота. Це мертве тільце його двоюрідного брата, замотане в біле простирадло. Це чоловік біля дороги, такий старий і немічний, що не зміг утекти, коли прийшли комуністи; це хлопчик-солдат, що його зрубана голова, наштрикнута на міські ворота, потворилася й розм’якала на сонці. 

Горобчик чекав, удосконалюючи тим часом свою пісенну бібліотеку, і сам собі наспівував: «Моя юність відлетіла, наче птах у вирій...»4 

Багато місяців по тому, коли Мао Цзедун стояв на воротах площі Тяньаньмень, радіохвилі розірвалися радісними вигуками. Радіо розносило мелодійний голос вождя вулицями і домівками, й навіть попід столами, де Горобчик просидів в очікуванні, як йому здавалося, цілу вічність, й оголосив новий початок, комуністичне суспільство і народження Китайської Народної Республіки. Ці слова, наче нитки, намоталися на кожне крісло, зап’ястя й тарілку, на кожен віз і кожну людину, стягуючи всі їхні життя в новий лад. Війна закінчилася. Мати витягнула Горобчика з-під столу, обійняла так міцно, аж він мало не задихнувся, розридалася й дала йому стільки цукерок, що у нього аж світ пішов обертом. Наступного ж ранку вони знову зібралися в дорогу і вирушили додому, в Шанхай. 

Щезнувши колись на довгі роки, тепер Горобчиків батько повернувся героєм революції. Ба Лютня був кремезний чолов’яга: опасистий і високий, з широкими долонями, лопатистими ступнями й разючими трикутними бровами. Між його м’ясистими вустами вічно стирчала цигарка Flying Horse. Але м’які завитки смолисто-чорного волосся, які колись Горобчикові описувала Велика Мама, десь зникли; тепер батькова величезна лиса голова виблискувала, наче місяць. 

Під час їхньої першої зустрічі батько підхопив Горобчика із землі й підкинув над головою. «Коли я вступив у партію, то був іще нікчема!» — прокричав Ба Лютня. Горобчик щосили намагався не виблювати. Він завжди був худорлявим хлопчиною, але тепер його худорлявість переконала батька, що Горобчик іще зовсім дитина. 

— Я тоді й ламаного шеляга не був вартий! — напрочуд тріумфально вигукував батько. — Але наша Велика Партія розтрощила мене вщент і зібрала заново. Я переродився через кров моїх побратимів із Народно-визвольної армії! Хай живе Комуністична Партія! Хай живе наш вождь Мао Цзедун, Червоне Сонце, Велика Рятівна Зірка! 

Висячи в повітрі, Горобчик дивився на батька з болісним, запаморочливим захватом. 

Партія посприяла, щоб їм виділили традиційний придорожній будинок неподалік од Шанхайської консерваторії. Дім був двоповерховий, із внутрішнім двориком і просторими боковими флігелями, й місця у ньому вистачило б на п’ять сімей, утім, попри жахливу нестачу житла, дворик із ними ділили лише двоє людей: чоловік і дружина на прізвище Ма, які втратили на війні всіх трьох своїх синів. Разом із Ба Лютнею вони вивели фарбою на загальній цегляній стіні: «Довіряйте Партії в усьому», — вистукуючи при цьому ногами якийсь вигадливий ритм. 

Велика Мама була єдина, в кого не лежала душа до музики. Тут, у місті свого дитинства, їй раптом почали снитися мертві батьки й зниклі безвісти брати, чоловік і син Вихор, які померли у воєнні роки, і вона мріяла, що ті, як і Ба Лютня, якимось дивом знову з’являться тут. Вона почала сліпнути на одне око («Від самого твого вигляду», — казала вона чоловікові) і бачила, що її молодість, усі ті роки катастроф і втеч, постійний біг по краю безодні, скінчилася. Нищівні біди і жахи залишилися в минулому, як і її незалежність. Вона боялася, що не зуміє жити мирним життям. 

А ще гірше, що, як з’ясувалося, вона вийшла заміж за короля гасел. Для нього все на цьому світі було просякнуте ідеологією. Ба Лютня вимагав, щоб його взуття було виготовлене зі звичайної соломи, а не з тканини, і не лише завчав напам’ять новини з дошки, а й з релігійним фанатизмом читав газету «Визволення», розкидаючи руки так широко, наче хотів обійняти слова самого вождя Мао Цзедуна. Великий Керманич, повідомив їй одного ранку чоловік, сказав, що любов — не підстава утримуватися від критики. 

— Хіба я колись випльовувала на тебе слово «любов»? — запитала вона. — Ви, комуністи, живете у якійсь окремій реальності. 

Чоловік нажахано висмикнув сигарету і тицьнув її у бік Великої Мами. 

— Якби ти бачила мене в штабі, то знала б, як мене поважали товариші! 

— Ой, перепрошую… Я тоді саме тягала на спині твого сина. Я пройшла п’ять тисяч лі, сподіваючись знову наткнутися на твою вгодовану пику. А де тим часом вештався ти? Десь у своєму «штабі», бренькав на піаніно і танцював польку. Дурна твоя макітра! І хто тут справжній герой революції? 

Він пропускав її слова повз вуха. Вони для нього не мали жоднісінького значення. Така несумісність спустошувала її, так наче земля зрештою виявилася пласкою. На честь чоловікового геройського статусу Велика Мама Ніж дістала чудову адміністративну посаду в Другій Шанхайській електропровідній компанії. Політінформації двічі на день були такі безкінечні й нестерпні, що їй хотілося запхати пальці в розетку. 

На той час Горобчикові вже виповнилося одинадцять і батьківські сварки пролітали повз нього легко, наче свист вітерцю. Додатково до звичайних уроків, Ба Лютня навчав його теорії музики і цзянпу, нотного письма з чисел, ліній і крапок, які Горобчик уперше побачив іще в три роки, задовго до того, як у його житті з’явилося будь-яке інше письмо. Батько казав, що нотне письмо цзянпу доступне всім, і що навіть найбідніша донька найбіднішого селянина могла його прочитати. Числами можна описати цілий інший світ. Тепер, коли його батько гнівався, а мати кричала, Горобчик пританцьовував біля свого столу, знову і знову виконуючи запаморочливу мелодію, яка лежала перед ним — музичний твір для прослуховування в Шанхайській консерваторії. Кожна волосина на його голові тріпотіла, наче крила. Ці ноти дав йому вивчити батько — «Концерт для скрипки в ля-мінорі» Баха, аранжований для китайської двострунної скрипки, ерху. 

2 

У лютому минуло лише два місяці, відколи Ай-мін жила з нами, але мені видавалося, наче вона була тут завжди. Пригадую, як одного вечора по радіо зазвучала «П’ята симфонія» Шостаковича. Посеред третьої частини Ай-мін сіла і втупилася поглядом у колонки, неначе в обличчя якоїсь знайомої людини. Навіть мене, хоч я й була тоді ще геть мала, схвилювала ця музика і ті емоції, які вона виражала. Або, може, це мені так здається, коли озираюся назад, адже пізніше, у Книзі записів, я дізналася, що Шостакович написав цю симфонію 1937 року, в пік сталінського терору, коли стратили понад пів мільйона людей, включно з найближчими друзями композитора. Під жахливим тиском він написав третю частину симфонії, лярґо, яке розчулювало слухачів до сліз, ще раз повертаючись до теми першої частини і розбираючи її на найменші елементи так, щоб те, що спочатку видавалося простим і знайомим, навіть невмілим, виверталося назовні й складалося в якийсь інший вимір. Перша частина була оманлива. Усередині чаїлися й чекали, коли їх нарешті почують, ідеї й сутності, яких так ніколи й не викоренили. 

Коли почалася ця частина, я саме мила посуд, але так його й не домила аж до самого фіналу: руки поморщилися в холодній воді, пальці розслаблено лежали на зазубленому краю ножа. 

— Коли я була маленька, — підводячись, мовила Ай-мін, — по радіо звучали тільки вісімнадцять музичних творів, які затвердила влада. І більше нічого. Ми називали їх янбансі, революційними операми. Але я, Ма-лі, часто ловила свого батька на тому, що він слухає заборонену музику. 

Її батько, горобчик. 

— Слухає, наче пташка? — запитала я, цілком занурена в історію, яка стала тепер частиною всіх наших буднів. 

Несподівано Ай-мін проспівала декілька тактів, це було для неї так само природно, як дихати, і в тій музиці залунали і горе, і гідність. Вона неначе розросталася в моїх думках навіть після того, як стихла; була така інтимна, така жива, аж виникло відчуття, ніби я знала її все життя. Коли запитала, чи це Шостакович, вона усміхнулася і сказала, що ні. А тоді додала, що ця мелодія — з останнього музичного твору її батька. 

— Отакий Горобчик, він теж прагнув існувати в музиці. Коли я була маленька, він слухав свої таємні записи лише ночами, а вдень — ніколи. У тому селі, де я зростала, нічне небо видавалося нескінченним. 

— Але Ай-мін, як можна заборонити музику? — Сама ідея видавалася мені такою абсурдною, аж я мало не розсміялася. 

Вона несхвально окинула поглядом посуд у мийниці, якого, здавалося, стало більше, а не менше, взяла ганчірку і рішуче відсунула мене вбік. Відтак спустила холодну воду і почала заново перемивати посуд. 

Ніч за ніччю, розповідала Ай-мін, ігноруючи моє запитання, вона прокидалася від батькової музики. Горобчик, як вона згодом збагнула, колись був один із найвидатніших композиторів Шанхая. Але після того, як 1966 року консерваторію закрили і знищили всі п’ятсот роялів, Горобчик почав працювати на заводі, виготовляючи спочатку дерев’яні ящики, потім провід, а згодом радіо, і так двадцять років. Ай-мін чула, як він, коли вважав, що ніхто не помітить, наспівує уривки з музичних творів. Урешті зрозуміла, що ці уривки — все, що залишилося від його власних симфоній, квартетів та інших музичних творів. Усі рукописи були знищені. 

Часом Ай-мін прокидалася від звуків Шостаковича, Баха чи Прокоф’єва; всіх упізнавала, але їхня музика її не цікавила. Вона примощувалася поруч із грудою тіла своєї бабусі-хропунки, сподіваючись, що Велика Мама Ніж прокинеться; спросоння стара казала таке, що Ай-мін не можна було чути. 

— Я була набридлива, як муха, — розповідала мені Ай-мін. — Щоб її розбудити, я голосно співала «Молоде життя — як квітка в полі», ця пісня тоді теж була заборонена. Бабуся випадково мене навчила, і я вміла ідеально імітувати її виконання. — На моє прохання Ай-мін це продемонструвала. Велика Мама Ніж, з її крихітними долонями і кремезними плечима, делікатним, але дзвінким альтом, накрученим, наче ватяна кулька, волоссям, постала в мене перед очима, ніби жива: «О, батьківщино моя дорога, коли ж я впаду до тебе в обійми?» 

Зазвичай, прокидаючись серед ночі, Велика Мама сердито сварила онуку і знову засинала. Але час від часу вона лагіднішала. 

— Ти ще замала для моїх історій, — іноді казала вона. — У тебе мізків не вистачить, щоб їх зрозуміти. 

— Може, ти просто погано їх розповідаєш. 

— Мої історії занадто розлогі. Тобі забракне терпіння. Піди краще пограйся в багнюці. 

— У мене більше терпіння, ніж у тебе. 

— От противна дитина! 

У такі миті Ай-мін знала, що батько підслуховує. Вона чула, як він давиться приглушеним сміхом. Запах його тютюну прослизав над ними, неначе він сидів одразу за стіною. 

— Тоді мені видавалося, — сказала Ай-мін, — що коли історії Великої Мами закінчаться, життя піде своїм звичним ладом і я знову стану собою. Але це було не так. Історії ставали чимраз довші, а я дедалі меншою. Коли сказала це бабусі, вона зо сміху аж за живіт схопилася. І відповіла мені: «Але ж так улаштований світ, хіба ні? Чи ти, може, думала, що більша за всенький світ?» А ще вона казала: «Готова? Наступна історія така довга, аж ти забудеш, що взагалі на світ народилася». 

— Велика Мамо, розповідай хутчіше! 

— То слухай: якось увечері молодий хлопець із повними кишенями віршів почув у чайній «Новий Світ», як співає Вихор. Це він уперше туди навідався, й бідолаха відразу ж у неї закохався. Зрештою, хто б у неї не закохався? — запитала Велика Мама. Чому її голос так тремтів? Невже вона плакала? — Ніхто нічим не міг зарадити. Такий тоді був світ. 

* * * 

Вень Мрійник, поет-аматор, народився в селі Бінпай, у заможній сім’ї з неоднозначною історією. Ще 1872 року його дід удостоївся великої честі: імператорський двір обрав його одним зі ста двадцятьох дітей, яких відправили вчитися в Америку. Сім’я продала все, щоб оплатити хлопчикові цю поїздку. Доля була прихильна до них, адже за якихось десять років їхній незрівнянний син, який тепер мав прізвисько Старий Захід, приплив додому, поживши по сусідству з Марком Твеном, повчившись у Єльському університеті та здобувши диплом інженера-будівельника. 

Але відпрацювавши десять років на Шанхайському Арсеналі, Старий Захід несподівано помер від сухот, залишивши по собі дружину і новонароджену доньку, а також десять невідроблених років кваліфікованої праці на користь Імператора. Це було справжнє лихо. Батько Старого Заходу пролив десять тисяч сліз і прохав у Бога смерті. Решта четверо синів, рішуче налаштовані показати, що вони теж чогось варті, вирішили об’єднатися. За одне покоління брати купили дюжину акрів землі, зокрема, яблуневі сади й завидний цегляний будинок, і стали одними з найзаможніших людей Бінпая. 

Тим часом донька Старого Заходу виросла з неабияким страхом перед батьковими книжками, так ніби в них ховалася недуга, здатна знищити ціле село. Маленька Захід запакувала всі книжки в ящики і закопала. Її єдиний син, який з’явився на світ уже далеко після того, як вона втратила будь-яку надію мати дітей, став сенсом її життя, і вона сподівалася, що він виросте поважним землевласником, як і його двоюрідні діди. Натомість, хлопець із головою поринув у поезію. Він став ходячим возом із книжками: сидів за партою, тримаючи в руках пензлик для каліграфії, й дивився на стелю, немов чекав, поки слова його проковтнуть. Його кімната, здавалося, плавала, відірвана від підлоги, над вагомим світом угод, торгівлі та землі. Мати називала його, часом лагідно, а часом сердито, Вень Мрійник. Це був спостережливий, чутливий підліток, і коли настала війна, він зламався. 

1949 року, коли бої ущухли, Маленька Захід відправила Мрійника в Шанхай, сподіваючись, що там він відновить свою життєву силу. Від книжок у нього рвалися кишені. Зустрічаючи знайомих, Вень казав, що не може спинятися на балачки про комуністів або націоналістів, Сталіна, Трумена чи погоду, тому що подумки саме складає восьмирядковий римований вірш на шість ієрогліфів, і будь-які зміни маршруту порушать порядок слів у голові. То була брехня. Насправді, замість поезії у ньому зяяла порожнеча і він боявся слів. Під час війни Бінпай охопив найстрашніший за все століття голод, але сам хлопець ніколи не голодував. Він сидів у своєму кабінеті та вчив напам’ять стародавні й сучасні вірші, а тим часом за його вікнами робітники їли саму лише кору дерев, матері продавали власних дітей, а ще зовсім юні хлопці помирали жахливою смертю на передовій. Половина його села вимерла з голоду, але землевласники, спадкоємці, здавалося, безмежних ресурсів, вижили. Тепер Шанхайські літератори говорили про новий вид поезії, революційну літературу, достойну заново відродженої нації, і ця ідея й зачіпала, і тривожила Веня. Чи зможе авангард висловити ідеї, про які не говорили вголос, чи зможе він стати лицем до лиця з отим лицемірством, яке їхні ж життя уособлювали? Вень не знав. Коли один революційний часопис відмовився його публікувати, то на повернених віршах на весь аркуш грубим пензлем були виведені такі слова: «Чудова каліграфія. Але ваші вірші досі сплять у пасторальній темниці. Місяць те, вітер се, і яке кому діло до вашого клятого діда?! Прокиньтеся нарешті!!!» 

Вень знав, що вони мали рацію. Листа з відмовою він залишив, а вірші викинув. Пригадав рядки Бертольда Брехта5: 

Я волів би також бути мудрим. 

У давніх фоліантах написано, що таке мудрість: 

Слід триматися подалі від сутичок світу й без страху 

Прожити свій вік на землі. 

Але це, далебі, не для мене.6 

Випадково він забрів у чайну «Новий Світ». Там саме співала якась молода жінка, і Вень Мрійник, приголомшений і зачарований, слухав її п’ять годин поспіль. Опісля він хотів із нею поговорити, сказати їй про жорстоку красу її музики, але якими словами? Музика цієї жінки містила і поезію, й письмове слово, втім вона переносила кудись далеко за їхні межі, в якусь іншу реальність, у безголосся, що, як йому донедавна видавалося, було непередаваним. Вень хотів її покликати, але натомість спостерігав, як вона зникає, самотньо піднімаючись сходами. Нічого не змінилося, світ був такий, як і досі, але попри це, дорогою додому, Веневі здавалося, що його життя переламалося навпіл. Він довго стояв, дивлячись на мулисту, безсонну річку, яка в темряві була не більше, ніж звуком, і намагався зрозуміти, що ж змінилося. 

Одного задушливого серпневого вечора в помешкання, яке Вихор ділила з трьома вдовами, прибув пакунок. У ньому не було нічого, крім одного-однісінького записника: завбільшки з мініатюрні двері, зшитого бавовняною шворкою горіхового кольору. Ні марки, ні зворотної адреси, ні листа з поясненням: лише її ім’я, виведене на конверті квадратними, та все ж зворушливими ієрогліфами. Вона вже було сіла вечеряти — стравою з підсоленої ріпи — але записник, який займав порожнє місце поруч із нею, так і вабив. Вихор розгорнула його на першій сторінці й узялася читати. Це була якась розповідь, написана від руки пензликом і чорнилом. Вона вже роками не читала розповідей, тому спочатку нічого не могла зрозуміти. 

Сторінка за сторінкою її захаращена самотня кімнатка розчинялася; вона вдихала запилюжене повітря уявного Пекіна, де владу поставили на коліна, всі давні переконання були перекручені, а двоє друзів, Да-вей і Четверте Травня, колись дуже близькі, прийшли до «десятого слова» — туди, де порушуються обітниці й розходяться життєві долі. Коли записник закінчився так само, як і почався — на півслові — вона знову дістала конверт і щосили ним потрусила, сподіваючись, що звідти випаде ще один, але марно. Вихор сиділа на ліжку в по-новому затихлій кімнаті, і щоб бодай якось себе розрадити, клала уривок із цієї оповіді на музику. Коли вона проспівала слова, вони набули нового значення, зажили ще одним життям, і наповнили кімнату надією. Її сусідки по помешканню, вдови, затарабанили об стіни і загукали, щоб вона замовкла. 

За кілька днів надійшов другий розділ. Чому це хтось надумав допікати їй поштою? Наступного тижня вона отримала третій і четвертий розділи. Роман продовжувався, оповідаючи спочатку про Да-вея, а потім і про Четверте Травня, під час їхніх поневірянь Китаєм у руїнах, від одного краю до іншого. Розповідь перескакувала і петляла, так ніби з неї були вирвані цілі сторінки чи розділи; але Вихор добре знала, як це — коли війна вириває тебе з корінням — отож їй було анітрохи не складно заповнити пропуски в оповіді. Мало-помалу її роздратування відступило, натомість з’явилося розуміння, а відтак поволі, аж вона сама цього не усвідомила, — прихильність. 

Розповідь скидалася на звичайний епос — на хроніку падіння імперії, але люди, затиснені всередині книжки, нагадували про тих, кого вона намагалася забути: її братів і батьків, покійного чоловіка та сина. Про людей, яких, усупереч їхній волі, війна штовхнула на самісінький краєчок прірви. Вона читала четвертий, дев’ятий і дванадцятий записники так, ніби читанням зможе пришпилити персонажів до сторінок. Вона, звісно ж, була лише споглядачка; один по одному персонажі зривалися з краю прірви в море і щезали з очей. Були там і такі жалісні моменти, що їй хотілося мерщій згорнути книжку і затулити очі від її образів, утім роман невідступно тягнув уперед, так ніби саме його виживання залежало від того, чи вдасться покинути минуле і померлих позаду. А що як роман написав хтось, кого вона знала? Усі в її родині були співаки, актори і казкарі. А може, це вони якимось дивом вижили, чи принаймні прожили досить довго, щоб описати цей вигаданий світ? Ці нелогічні думки лякали Вихор, так ніби щось заманювало її назад у скорботу, більшу за світ і за саму реальність. А що як ці записники були від її покійного чоловіка, солдата-націоналіста, якого вбили на самому початку війни, а листи десь загубилися в колотнечі й лише тепер почали надходити? Вихор чула про такі випадки: про мішок пошти, що загубився десь у північно-західному Китаї в четвертому столітті й зберігся в пустельному повітрі. Тринадцять століть потому один угорський дослідник знайшов ці листи у зруйнованій сторожовій вежі. Але це було як вірити в казки. Вона ганила себе за таке фантазерство. 

Пакунки надходили вечорами, в неділю або в четвер, коли вона працювала в чайній унизу, виконуючи «Західний флігель». Може, автор записників був серед глядачів або ж він чи вона просто користалися з можливості непомітно прослизнути досередини і залишити пакунок біля її дверей? Безсонними ночами Вихор спалювала свічки, яких не могла собі дозволити переводити, і перечитувала записники, шукаючи в них якихось підказок. Її увагу привернула одна деталь. Автор бавився з іменами Да-вей і Четверте Травня. Скажімо, в першому записнику «вей» , що означає «місце» або «локація». У третьому — як «вей», древнє царство чи то в провінції Хенань, чи то в провінції Хебей. А в шостому записнику — як «вей», інша назва Тайваню, неначе місце перебування письменника було закодоване в самій книзі. 

Того дня, коли Вихор отримала двадцять п’ятий записник, вона зустрілася із сестрою у парку Фусін. 

— Не можу позбутися відчуття, наче я знаю цю людину, — сказала Вихор. — Але навіщо затівати таку складну гру і чому саме я стала адресатом? Я ж лишень удова без жодного літературного смаку. 

— Ти хочеш сказати, що ті пакунки надходять і досі? — не вірячи власним вухам, перепитала Велика Мама. — Ти мала раніше мені про це сказати. Це можуть бути витівки якоїсь кримінальної банди чи політична пастка! 

Вихор лише розсміялася. 

— І прошу тебе, не треба забивати мені баки нісенітницями про літературний смак, — не вгавала сестра. — Це все сон рябої кобили. До речі, коли ти вже покинеш тих нещасних удів і переїдеш до мене? 

Під час наступної їхньої зустрічі Вихор і словом не обмовилася про ті записники. Велика Мама сама завела про них мову, заявивши, що такі вигадки — це достоту фальшивий світ, у якому її молодша сестра, якщо не буде обачна, згайнує все своє тілесне існування, й від неї не лишиться нічого, крім повітря й туги. 

Утім Вихор слухала її упіввуха. Вона думала про персонажів роману: Да-вея, шукача пригод, Четверте Травня, учену. Понад усе вони боялися не смерті, а швидкоплинності нікчемного життя. Вона впізнавала в них прагнення, які й досі залишалися невиражені в ній самій. Вихор усміхнулася сестрі, але не могла приховати суму. 

— Велика Мамо, — звернулася вона, — не стався до цього аж так поважно. Зрештою, це ж лише книжка. 

Після тридцять першого записника вона звично вже чекала. Та минав день за днем, тиждень за тижнем, а пакунки не надходили. 

Час минав, і холодна самотність знову заволоділа життям Вихор. Вона сідала вечеряти, а купка записників височіла навпроти неї, немов притихла приятелька. 

Унизу, в чайній, ширилися чутки. 

Управитель боявся, що з приходом до влади Мао Цзедуна, чайні охрестять буржуазною розкішшю, співаків зобов’яжуть працювати на державних підприємствах, а текст кожної пісні цензуруватимуть. Хлібний М’якуш хвилювався, що влада заборонить усі ігри, а насамперед — шахи. Уже не вперше Вихор замислилася, а чи не варто їй покинути Шанхай; поїздка до Гонконґу ставала дедалі дорожча. Але у квитковій касі вокзалу вона випадково зустрілася з власником Бібліотеки богів, який саме вийшов подихати свіжим повітрям зі своїм какаду. Вона збентежилася й проговорилася про ті таємничі записники. Книгар вирішив її подражнити і сказав, що в неї є брат-близнюк — поет-невдаха, такий собі Вень Мрійник, який бродить по всіх усюдах, шукаючи примірник тієї ж самої книжки. 

— Запитай-но Стару Кішку в книгарні «Небезпечні висоти». На набережній Сучжоу, — порадив він. — Третій провулок униз. Вона скрізь пхає свого носа. 

Вихор йому подякувала. Вона поїхала трамваєм до книгарні, думаючи, що купить решту роману і візьме його з собою в Гонконґ. Книгарня «Небезпечні висоти» була розташована в одному із флігелів присадкуватої будівлі з внутрішнім двориком, а книжки там стояли у три ряди від підлоги до стелі. У секції художньої літератури вона видряпалася розкладною драбиною й почала оглядати полиці. Але не знала ні автора, ні назви роману, тож її пошуки були марні. Тим часом до книгарні прийшло чимало завсідників, молодих чоловіків і жінок, які розглядалися навсібіч, із півночі на південь, неначе шукали щось, що випало в них із рук. Один із них підійшов до книгарки й почав швидко щось шепотіти. Його відштовхнув убік якийсь старигань у піджаку західного крою поверх темно-синьої мантії. 

— Усе готове? — запитав він, долаючи приступи сухого кашлю. Стара Кішка, яка на вигляд була не така вже й стара, подала йому стос скопійованих на трафаретному папері сторінок. З висоти Вихор бачила, що то копія «Доктора Фауста» в перекладі Ґо Можо. 

Вуста стариганя затремтіли. 

— А де друга частина? 

— Тут вам не фабрика, — відтяла Стара Кішка, шпурнувши на прилавок таблетку від кашлю. — Приходьте наступного тижня. 

Іншим відвідувачам потрібні були романи світових письменників, праці філософів, економістів і ядерних фізиків. Відповідаючи на численні запитання, Стара Кішка майже не зводила очей. Вона саме переписувала своїм плавним почерком нескінченну кількість сторінок. Вочевидь, машині для трафаретного друку бракувало якоїсь деталі, що її, можливо, вже ніколи не вдасться замінити. 

Коли Вихор злізла з драбини і запитала про Да-вей і Четверте Травня, книгарка пробурчала: 

— Тільки не вони знову. 

Тепер Вихор приходила в книгарню щоранку; всередині панував спокій, а на полицях було повно-повнісінько скарбів. Звісно, будь-яка інша розповідь могла б використатися з такою ж ціллю й вирвати її з самотності. Вона розчинялася в путівниках Парижем і Нью-Йорком, уявляючи мандрівку, яка привела б її на далекий захід. 

Стара Кішка, сидячи за своїм столом, лише зрідка зводила очі; рухалася лише її кулькова ручка, яка сумлінно і плавно ходила вгору-вниз аркушем паперу, аж здавалося, що саме ручка надає поради, інформацію й підтримку в скрутну хвилину. Щоб аркуші не розлетілися навсібіч, їх притримував бестселер — «Бідняки беруться до зброї в ім’я революції». 

За кілька тижнів після того, як Вихор почала приходити до книгарні, вона помітила, що на столі тепер височіє ще одна вежа з аркушів паперу, так ніби попередня купа притягнула до себе шанувальника. А відтак, звівши очі, вона помітила охайне сіре пальто з обтягнутими тканиною ґудзиками, напхану паперами кишеню й, нарешті, гладенькі, вимащені чорнилом руки. Вона глянула ще раз і побачила молодика з хвилястим волоссям, який зніяковіло на неї дивився, ніби намагався впізнати. 

— Вень Мрійник, — сказала вона. 

— Пані Вихор, — відповів він. 

— Ну от, нарешті, — додала Стара Кішка. Її ручка гойдалася в морі аркуша паперу. 

Здавалося, рукопис молодика от-от випаде, і він притримав його кінчиками пальців правої руки. Вихор злізла з драбини і безсоромно втупилася поглядом у верхню сторінку, розглядаючи акуратні стовпчики слів, стримано пристрасний каліграфічний почерк, яким описувався приречений любовний роман між Четвертим Травня й Да-веєм. Вона хотіла вихопити рукопис і знову опинитися поруч із Четвертим Травня в поїзді до Хух-Хото, щоб поглядати крізь запилюжене вікно, як її коханий курить на платформі; він незмінно буде поруч, за тиждень, за місяць, усе життя, варто їй лише його попросити. Це не для мене, усвідомила вона, закохуватися в людину, яка готова чекати. Я ніколи не змирюся з напівсвободою. 

— Можна? — запитала вона, кивнувши на рукопис. 

Пальці молодого чоловіка вперто не відпускали сторінок. 

— Мені дуже прикро, — сказав він, — на жаль, через мою недбалість… 

Він анітрохи не був схожий на її чоловіка. Отож перед нею — той самий автор, таємничий відправник пакунків. Вень Мрійник був худий і блідий, а націоналістська уніформа на її чоловікові мало не тріщала по швах. Вона зашарілася. 

— Пробачте, — знову почав він. — Але, боюся, що цей рукопис — це вже інша розповідь. Іншого письменника. 

— Але ж вона ваша. 

— Так, — відповів він. — Ні. Ну, ви розумієте, почерк мій. 

Вона ще трішки до нього наблизилася. Уже майже можна торкнутися. 

— Перестань ховатися по кущах, — утрутилася Стара Кішка. Ручка ледь піднялася і вказала стержнем на Вихор. — Якщо ви, панночко, шукаєте творця Да-вея, то успіхів! Я вас перша привітаю, коли ви його знайдете, і, певна річ, запропоную йому щедру винагороду, прекрасні умови і таке інше. Але де саме перебуває автор — така ж загадка для нашого бідолашного Веня, як і для вас. Та якщо вам потрібен хтось, хто перепише ваші листи чи вестиме за вас кореспонденцію, що ж! Такого витонченого почерку і лагідного серця, як у цього добродія, ви не знайдете ніде. 

— Я вже повсюди шукав продовження роману, — озвався Вень Мрійник. — Бракує щонайменше п’ятисот сторінок. А може, й більше. Мені здається, він називається «Книга записів». 

— Але ви… — почала було Вихор. Вона не відривала погляду від рукопису, який видавався їй надійним і переконливим. 

— Я переписав для вас цю книжку, бо сподівався… Я хотів… 

Вихор знала, що слід урвати цю розмову. І все ж не могла змусити себе відійти від столу. 

— Я хотів, щоб ви дістали задоволення від цієї розповіді. Стара Кішка правду каже, я не автор цього тексту. — Його тонкі долоні зімкнулися. — Перші уривки я надіслав, ще не завершивши переписувати весь рукопис. А коли збагнув, що книжка закінчується достоту на півслові, то спробував дописати останні розділи сам. Намагався завершити розповідь, але я… 

— Тобі забракло таланту, — сказала Стара Кішка. 

Його тендітність набула скорботного відтінку. Втім, він не завагався й не відступив, а стояв непорушно, не зводячи з неї погляду. 

— Можливо, колись. 

— Даруйте, — сказала Вихор, відступаючи. Їй було соромно, але вона ніяк не могла збагнути, чому саме, і чи це почуття належить їй чи йому. Вона розвернулася, подалася до дверей і зуміла їх відчинити. Свіже повітря наповнило її легені, а звідусіль долітав шелест сторінок. 

— Ви б здивувалися, якби дізнались, як мало людей здатні розповідати історії, — сказала Стара Кішка. Її голос був грубий і заспокійливий, немов звук гальки, що котиться вниз. — Але ці нові імператори хочуть їх заборонити, спалити, викреслити їх усіх. Хіба вони не знають, як це важко — увірвати собі крихту задоволення? Або, може, вони все чудово знають. Хитрі лиси. 

— Чи дозволите провести вас додому? — запитав Вень Мрійник. 

Здавалося, вітер крутить нею і штовхає назад. Але варто було стати обличчям до нього, побачити уважні, сповнені надії очі, й вона не змогла здобутися на жодне слово. Вихор відкрила рот і знову його стулила. 

— О святі небеса, яка інтрига! — вигукнула Стара Кішка. 

Зрештою, так наче це утнув вітер, Вихор кивнула Веневі у відповідь. 

— Якщо ви наполягаєте. 

Вень Мрійник став збоку і притримував двері, поки вона виходила. 

Повсюди падало листя. Уже незабаром мала настати зима, з утепленими пальтами і в’язаними рукавичками, а з першими заморозками Вень Мрійник приноситиме їй шарфи і вовняні шкарпетки, слоїчки меду і романи, які він переписував від руки своїм стриманим, але пристрасним почерком. 

Зима була лагідна до Веня. Його тендітність перетворилася на ніжну міць. Молоді дівчата і їхні матері, розвішуючи у провулках навпроти випрану білизну, любувалися видовженим знаком запитання його силуету, коли той біг підстрибцем слизькими вуличками до чайної, у якій співала Вихор. «Не поспішай ти так, — гукали йому вслід сусіди, — а то всі слова в голові перемішаються!» Він досі не знав, як говорити про новий політичний устрій, різні фракції та його власні ідеали; у думках снували віршовані рядки, він їх записував і викидав геть. Він писав і писав, і спалював сторінки. Він чекав. 

— Поштовий голубе! — кликали вони його. 

І все ж пекуча допитливість змушувала Вихор підходити до відвідувачів, які читали щось у чайних, щоб запитати: чи не знайомі вони раптом із Да-веєм, чи не доводилося їм бувати в пустелі Такла-Макан і вражено спостерігати за тією винахідливістю, з якою він надсилав своїй коханій приватні повідомлення по радіо, хоч їх і слухали десятки тисяч людей? «Ховається в усіх на очах, — відповіла якась красиво вбрана пані. — Але ні, мені не випадало чути про цього чортяку». «Ви певні, що це тутешній письменник? — запитав один із поетів. — Тут усі й ламаного шеляга не варті. Це, либонь, переклад якоїсь іноземної книжки». Один студент університету був переконаний, що сама книжка — всього лише плагіат роману Лао Ше, інший — що це більше скидається на сучасну інтерпретацію «Забутих легенд» чи «Вражено вдар по столу» Ліна Менчу. «Хай там як, не варто вам марнувати час на романи, — порадив їй хтось. — Нині модно читати того поета-вискочня, колекціонера зброї з Ченду. Хоча, зазвичай, усе, що одноголосно вихваляють, — чистої води нісенітниця». 

Одного вечора вона знову взяла до рук старі записники й заходилася перечитувати їх усі з самого початку. У мерехтінні свічки її раптом охопила впевненість, що автор роману пішов у вигнання або ж його спіткала якась трагедія. Можливо, вона була однією з багатьох, поранених на війні, вирваною зі свого попереднього існування, і роман був усього лиш перерваним сном. Або, можливо, як і чоловік Вихор, автор роману загинув у бою, і наступні розділи можна запопасти лише в потойбіччі. Вень розповідав, що це автор, а не він, написав імена головних героїв — Де-вея й Четверте Травня — різними ідеограмами. Вень також був певен, що ці імена були частиною якогось коду, стежиною, яка кудись вела. Але куди? Вихор дбайливо загорнула записники в коричневий папір — їй не можна втрачати пильність. Зрештою, Книга записів була лише способом відволіктися від реалій сучасного життя. Це була всього лише книжка, то чому ж вона аж так не давала їй спокою? Вихор відкрила свою скриню й побачила речі з власного минулого, втрачений час і колишню себе. Варто їй було втратити оглядність, і вона майже бачила, як до неї повзе її син. Він тягнув її за поли сукні, за кінчики пальців, і його радість стискала їй серце, наче струна. Вихор народила його, коли їй було всього чотирнадцять. Тієї ночі, коли він помер, було надто темно, надто вітряно, щоб дитина пішла в потойбіччя сама. Вона хотіла піти за ним за край прірви, у море, але Велика Мама заливалася слізьми і благала Вихор не покидати її. 

Вона так і не змогла стулити очей і до ранку пролежала без сну. 

Крізь штори просочувалося тьмяне світло. Вихор почула плач немовляти, підійшла до вікна і, глянувши вниз, побачила, як якась пара намагається вкутати своє дитя у зимове пальто: спочатку ручки, потім ніжки, й урешті голову, а дитина тимчасом ліниво стояла і слабко відбивалася, а відтак скривилася й розридалася, але пальто й далі годі було запнути. Проспектом крокував Вень Мрійник з повною кишенею паперів. Він схилився до заплаканої малечі, наче кома до рядка, аж так, що на якусь мить дитина, збита з пантелику, перестала плакати, пальто вдалося запнути, а маленька сім’я подріботіла собі далі. 

Пізніше того ж ранку, коли вона стояла поруч із Венем на вулиці Хуайхай, і він ушановував пам’ять її зниклих безвісти батьків і старших братів, загиблого чоловіка й любленого сина, коли він просив про благословення у старшої сестри, до Вихор чітко повернувся спогад про її маленького хлопчика. Він перечепився й випав з трамвая на спину просто на асфальт. На ньому не було ні подряпини. Він розсміявся й запитав, чи можна так іще раз, а тоді простягнув свою тендітну ручку і вихопив у Горобчика з рота шматок хліба. Горобчикові вуста замість хліба відкусили саме лиш повітря, і його обличчям розлилася розгубленість. 

На вулиці Хуайхай Вень їй освідчився. 

Вихор пригадала тишу ліжка, коли вона раптово прокинулася: узяла досконалу синову ручку, і сіра скорбота немов перетекла з його грудей у її, і тієї миті, коли вона зрозуміла, що її дитина померла, вона заново втратила батьків, братів і чоловіка. Не перестаючи плакати, вона відмовлялася випустити з рук синове тіло. Але його мертве тільце закостеніло і схолонуло. Лише Великій Мамі вдалося вирвати сина з її рук. 

— Пані Вихор, — казав тепер Вень, а повз них проходили покупці з порожніми торбами, — обіцяю вам упродовж усього нашого спільного життя шукати світів, що ми їх, кожен у своїй окремішності й самотності, інакше не знайшли б. Я захищатиму нашу сім’ю. Я розділятиму ваші сльози. Я переплету своє щастя з вашим. Наша держава ось-ось народиться. Нехай і в нас з’явиться можливість почати все заново. 

— Так, — відповіла Вихор, немов його слова були молитвою. — Нехай. 

3 

Одного разу Ай-мін сказала мені: 

— Ма-лі, мене не покидає відчуття, що я зникла. Я є чи ні? Ти точно мене бачиш? 

Неквапом вона підняла спочатку праву руку, а потім ліву. Не певна, чи вона дражниться, чи ні, я продублювала її рухи, уявляючи, що мене віддали на поталу вітрові, що мене штовхають уперед і вертять навсібіч якісь невидимі сили. 

— Ай-мін, я теж невидима, бачиш? — Я потягнула її у ванну, де ми вглядалися у власні відображення, так наче вони, а отже й ми, були тільки міражем. Лише зараз, оглядаючись назад, усвідомлюю, що для неї уміння зникати було чимось бажаним. Що, можливо, їй потрібно було врешті-решт пожити не під пильним наглядом. 

Це був 1991 рік, середина березня, і Ай-мін жила з нами ось уже три місяці. Ма тепер увесь час працювала і взяла ще один підробіток, щоб покрити витрати на Ай-мін, на майбутнє. Я вирішила скористатися грошима, які мені подарували на китайський Новий рік, грошима на щастя, щоб пригостити Ай-мін вечерею. Я планувала зводити її в улюблений батьків ресторан. Увечері, коли ми туди пішли, стояла тепла погода, і ми, тримаючись за руки, прошкували вздовж кущів Вісімнадцятої авеню, повз будинки з прогнутими дахами і недоглянуті газони, під вишневим цвітом, який сповнював ароматом навіть найубогіші райони. 

На Мейн-стріт звернули на північ. Пригадую, як посеред тротуару лежала стара сіра кішка, і навіть не зрушила з місця, коли ми підійшли, й лише витягнула одну лапу трохи далі й помахала хвостом. Здавалося, ресторан вигулькував із тіней, одягнений у камізельку з ліхтариків. Це був заклад польської кухні «Мазурка». Всередині було тепло, і ресторан лише на чверть заповнювали відвідувачі, а на столах лежали білі серветки і важке начиння, а ще свічечки в мініатюрних склянках. Поруч із Ай-мін я почувалася дорослою й бувалою, такою, що мала вишуканий смак. Вона, зрештою, була з Пекіна, міста, де 1991 року жило одинадцять мільйонів людей. Ай-мін пояснила мені закон великих чисел і різноманітні методи побудови математичних доказів, включно з «доказом без слів», для якого використовувалися лише візуальні зображення. Я захоплено слухала твердження, на кшталт: 

Якщо нам відомий x, то також відомий і y, тому що… або ж 

Якщо з p виходить q… 

Улітку 1989 року, ще в Пекіні, Ай-мін склала вступні іспити в національний університет. Невдовзі їй запропонували місце на щойно створеному факультеті комп’ютерних наук в Університеті Цінхуа, найпрестижнішому природничому університеті Китаю. 

— Мені варто було погодитися, — розповідала вона. — Та хіба ж я могла? 

Її рішення не піти вчитися в Цінхуа, принципове, але нерозсудливе, тепер мене просто вражає. Але тоді, коли мені було всього одинадцять, я сказала, що її цілком можна зрозуміти. 

За голубцями і варениками Ай-мін розповідала мені, що дуже вдячна за щедрість моєї матері, але вона на неї не заслуговує. За денного світла вона почувалася вразливою, боялася, що хтось її побачить, тимчасом як їй потрібно було бути відважною й починати життя заново. Ай-мін тоді мені сказала, що самотність може перекроїти все життя. 

— Як та річка, яку відрізали від моря, — говорила вона. — Тобі здається, що ти кудись рухаєшся, але ні. Можна потонути всередині себе самої. Ось так я й почуваюся. Розумієш, Ма-лі? 

Я згадала вечір перед тим, як Ай-мін мала приїхати жити до нас, коли я занурила обличчя під воду в ванні й уявляла, як це — перестати дихати, зупинити час, як це вчинив Ба. Я відповіла, що розумію. Як же я прагнула все розуміти. 

Світло свічок торкалося до всього в залі. Офіціант розмовляв із нами лагідно, так ніби ми приїхали дуже здалеку, звідти, де слова вичікують, щоб почути своє відлуння. Я боялася, що моє дитинство встигне закінчитися ще до того, як він завершить речення. І навіть коли відповідала йому зі своїм бездоганним канадським акцентом, він і надалі промовляв із неквапливістю віків, аж доки я сама не відчула, що мій пульс уповільнюється й час стає відносним, як це довели фізики; отож, можливо, ми з Ай-мін і досі сидимо там, у куточку ресторану, і чекаємо, поки нам принесуть наші страви, поки закінчиться речення, поки цей антракт добіжить кінця. 

До того часу Ай-мін уже вирішила, що спробує в’їхати у Сполучені Штати. Амністія для китайських студентів, які приїхали після демонстрацій на площі Тяньаньмень, закінчилася, але в березні Ай-мін написала шкільна приятелька її матері й повідомила, що Конгрес США розглядає новий еміграційний законопроєкт, схожий на загальну амністію 1986 року, завдяки якій 2,8 мільйона нелегальних мігрантів помилували й вони дістали право постійно перебувати у країні. Тоді умовою було проживання заявника у США щонайменше впродовж чотирьох років; утім поки що було невідомо, якими можуть виявитися нові обмеження. Ця мамина подруга, що жила в Сан-Франциско, запропонувала Ай-мін тимчасово пожити в неї; ще додала, що відкладати переїзд нерозумно. 

Моя мати вже роздобула для Ай-мін підроблений паспорт й інші потрібні документи. Ні я, ні вона не хотіли, щоб Ай-мін від нас їхала, але вирішувати мали не ми. Мамин мізерний заробіток означав, що ми не підпадаємо під категорію громадян, які можуть виступати спонсорами для еміграції Ай-мін у Канаду. 

Ай-мін була переконана, що колись пізніше я зможу прилетіти до неї в гості у Сполучені Штати. Вона вихвалятиметься, що знає мене віддавна, бо до того часу я вже стану знаменитою. 

— Актрисою, — вгадувала вона. 

Я похитала головою. 

— Художницею? 

— Нізащо. 

— Фокусницею! 

— Ай-мін! — нажахано простогнала я. 

Вона усміхнулася і сказала: 

— Письменницею? Ти ж знаєш, що речення — це теж рівняння. 

— Може. 

— Майстринею із заміни чисел на числа. 

Я уявлення не мала, що це було таке, але все ж усміхнулася і сказала: 

— Авжеж. 

Лише потім дізналася, що це китайський термін для позначення теорії алгебраїчних чисел. Ай-мін казала, що я маю всі ознаки видатних математиків: чудову пам’ять і поетичне чуття. Я відчувала, що їй було під силу заглянути просто мені в душу, зазирнути за всі мої фасади і позерство, і що більше вона мене знала, то дужче любила. Тоді я була занадто мала, щоб збагнути, наскільки довговічна така любов, як рідко вона трапляється в житті людини, і як важко прийняти саму себе — не кажучи вже про когось іншого. Це відчуття безпеки — любов Ай-мін, любов старшої сестри — я пронесла з дитинства в доросле життя. 

Або, може, я просто взяла всі наші позосталі розмови, всі напівзакінчені й заледве початі бесіди, і вклала кожне слово у цей конкретний вечір, можливо, я вималювала на тлі минулого якесь пояснення непояснимого, причини, чому я так її любила і так палко чекала на кожен її лист, аж доки настав день, коли листи перестали приходити. Вона спробувала повернутися у Шанхай, до матері? У неї все склалося у Сполучених Штатах? Стався якийсь нещасний випадок? Попри всі мої зусилля, я досі не маю відповідей. Можливо, я все неправильно пам’ятаю. Тоді я лише почасти могла осмислити події, що відбулися в її країні, у країні мого батька, 1989 року, наприкінці весни і на початку літа, події, унаслідок яких вона була змушена втікати. Тут, в улюбленому батьковому ресторані, я нарешті поставила запитання, яке вже давно хотіла озвучити, щоб знати, чи вона брала участь у демонстраціях на площі Тяньаньмень. 

Ай-мін довго вагалася, перш ніж відповісти. Врешті, вона розповіла мені про дні й ночі, коли понад мільйон людей вийшли на Площу. Студенти почали голодування, яке протривало сім днів, і Ай-мін теж не раз ночувала на бетоні, пліч-о-пліч зі своєю найкращою подругою, Ївень. Вони сиділи просто неба, і їм майже нічим було прикритися від сонця чи дощу. Впродовж тих шести тижнів демонстрацій вона почувалася в Китаї, як удома; вона зрозуміла, вперше в житті, як воно — дивитися на свою країну власними очима, через призму власної історії, і пробудитися разом із мільйонами інших людей. Їй не хотілося бути окремішньою застиглою річкою, вона прагнула стати частиною океану. Але тепер вона нізащо не зможе повернутися, сказала вона тоді. Коли її батько помер, вона втратила все. Вона померла разом із ним. 

Ай-мін сказала, що я завжди буду для неї сім’єю, завжди буду її молодшою сестрою, Ма-лі, Марі, Дівчинкою. У мене було так багато імен, що я почувалася деревом із кронами гілляччя. Вона співала уривки пісень, які її навчила Велика Мама, і всю дорогу додому ми сміялися. Коли ми прийшли, я відчула, що поволі, наші руки зникають, обриси наших силуетів і навіть наші обличчя перестають існувати, отож усередині ми були добре і по-справжньому заховані, стерті зі світу. Але це не сприймалося, як утрата; ми охоче прийняли можливість стати частиною чогось більшого, ніж самі. 

Повернувшись у нашу квартиру, Ай-мін не ввімкнула світла. Вона заварила чаю, ми лежали в темряві та вглядалися у вікна, на внутрішній дворик і загадкові сусідські будинки. Ай-мін і надалі розповідала мені історію Книги записів, яка, зрештою, не була лише стислим переказом тридцяти одного записника, а оповідала про життя, яке було значно ближче до мене самої. Це була розповідь, яка охоплювала мою історію, і в якій ховалося й моє майбутнє. 

* * * 

Коли 1951 року Вихор і Вень Мрійник одружувалися у Бінпаї, на весілля приїхали співаки і книгарі з Шанхая, прихопивши з собою силу-силенну музичних інструментів і переписаних від руки книжок. Дядьки Веня плескали його по спині, посмоктували кінці своїх довгих люльок і вигукували: «Твоя дружина — справжній скарб. Старий Захід дивиться на тебе з Неба і всміхається!» Вони грали в карти і так багато курили, аж густий туман їхнього диму повис над вулицею й неабияк спантеличував велосипедистів, які проїжджали повз них. Стара Кішка, одягнена в костюм-трійку, танцювала так граційно, що навіть Ба Лютня, у колючому селянському одязі, плакав, граючи. Опісля Стара Кішка запропонувала випити за «того злощасного мандрівника, воістину велику людину, Да-вея!» Усі випили, здебільшого припускаючи, що йдеться про якогось негідника, який розбив їй серце. Свято переливалося через край і клекотіло, ніби всіма знана пісня з додатковими куплетами. 

Горобчик написав музичний твір, скорочену сонату з головною темою та розробкою, і промугикав її Веню Мрійнику на туманному світанку наступного дня. У відлунні його співу Вень сказав: 

— Ти, либонь, прибічник високославного гера Баха? 

Горобчик не зрозумів аж чотирьох слів у цьому реченні, але про всяк випадок кивнув головою. 

— У такому разі я щось для тебе маю, — сказав Вень. І подарував йому три дорогоцінні платівки, які привіз із Америки. 

Урешті, на третій день весілля, коли святкування вже добігало кінця, Вихор і Велика Мама Ніж заспівали дуетом, і їхній спів став прощанням одна з одною, з вузькими ліжками і дитячими страхами, які вони колись ділили на двох, і відкритими дорогами, якими позначався цей перехід від однієї смуги життя до іншої. «Я виконала свій обов’язок перед нашими батьками», — сказала собі Велика Мама. Вихор житиме тут, у селі Бінпай, у сімейному маєтку Веня Мрійника. Вона ще раз міцно обійняла сестру і відтак відвернулася. 

Усе минає, думала Велика Мама, сидячи на нижній поличці поїзда, який віз її додому. 

Сухе соняшникове лушпиння тріщало під її черевиками, наче жар. Ба Лютня зустрів якихось давніх приятелів зі штабу й подався грати в карти у їхнє окреме купе; Горобчик читав примірник видання «Питання літератури і мистецтва в Радянському Союзі», що його хтось викинув. Пейзаж за вікном мінився хвилями зеленого і жовтого, неначе вся країна була одним нескінченним нежатим морем. На захід від Сучжоу поїзд зупинився, й довга шеренга вантажників узялася переносити товари. Велика Мама втупилася у вікно і побачила на платформі навпроти жінку її віку, попереду якої стояла маленька дитина. Дівчинка, здавалося, думками витала деінде. Мамині руки, захищаючи, лежали на дитячих плечах. Велика Мама зажмурила своє сліпе око, а здоровим притиснулася до скла. 

Коли придивилася краще, то помітила, що жінка, не криючись, плаче. Сльози нестримно котилися по її щоках. Позаду неї ходили солдати Народно-визвольної армії, обвиваючи жінку і дитину лукавою приязню. Пролунав свисток, і двері поїзда зачинилися. Жінка так і не поворухнулася. 

Поїзд рушив, і мати, дитина і солдати щезли з поля зору. 

Ба Лютня повернувся, напівп’яний і незграбний. Він спробував вкластися на полицю поруч із нею, але це йому вдалося лише частково. 

— Хоч ти й сварлива, я все одно до тебе повертаюся, — пробелькотів він із заплющеними очима. — Від світської метушні втікаю додому. 

Велика Мама хотіла сказати йому щось дошкульне, але стрималася. Чоловікові вуста потоншали від смутку, і його обличчя постаріло. Навіть сива щетина мала якийсь нещасний вигляд. За вікном пейзаж проносився так невпинно, ніби хотів стерти все, що існувало досі. 

Минув рік, а потім іще чотири чи п’ять, і весь цей час Велика Мама Ніж лише зрідка бачилася з сестрою. Тепер у Вихор і Веня була донька, Чжулі, яка з’явилася на цей світ п’ятикілограмовим опецьком, а відтак перетворилася на струнку лагідну дитину. «Наша дівчинка, — писала в листах Вихор, — увесь час співає. Ця дитина — таємниця в самому центрі мого життя». 

«Нічого доброго з таких не виростає», — писала у відповідь Велика Мама. 

Йшов 1956 рік, і Велика Мама з сім’єю жила в Шанхаї ось уже майже десять років. Один за одним вона народила ще двох хлопчиків із пухким волоссям і м’якими трикутними бровами. Ба Лютня наполіг, щоб їх назвали Да Шань (Велика Гора) і Фей Сюн (Летючий Ведмідь). І що далі, кричала на нього Велика Мама, Смачненька Баранина? Стіни їхнього дому почали тиснути на неї, наче піджак, який став занадто тісний. Того ранку, наприклад, Да Шань намагався запхати всі десять пальців у рота своєму молодшому братику, який несамовито плакав. Тимчасом Горобчик був глухий до всього, крім платівок, які він узяв послухати в консерваторії. Її найстарший син ось-ось мав отримати диплом відразу з двох спеціальностей — фортеп’яно і композиції — але ніч за ніччю він отак сидів, притиснувшись своєю нерозумною головою до грамофона, ніби та машинерія була йому рідною матір’ю. Він транскрибував Ґольдберґ-варіації Баха на цзянпу, і ця буржуазна музика безнастанно пурхала домом, аж Велика Мама почала її чути, навіть коли у кімнатах западала тиша. Тимчасом її чоловік-герой був заклопотаний просуванням чергової земельної реформи, його ніколи не було вдома, бо він якщо не долучався до повалення сім’ї якогось землевласника, то повертав поля машу, льону і пшона, а може, й саме повітря, народові. Якщо ж не земельна реформа, то його час забирали якісь пісенні й танцювальні трупи, політичні семінари, партійні збори чи приватні уроки флейти для чергового впливового члена Партії. Чи він і досі викладав у консерваторії? Удома він був дратівливий і нестерпний, дивився на Велику Маму і синів, як на дуже брудне вікно. Вона не звертала на нього уваги. Це було нескладно. Обра́зи, які мали колоти її в саме серце, не завдавали їй жодної шкоди — як об стіну горохом. 

Утім оті фортепіанні ноти знай глузували з кожного її руху. Вони скрапували з кухні у спальню, а звідти у вітальню, цяпотіли дощем на хурму на столі, зимові пальта її сім’ї та спокійну м’якість обличчя Мао Цзедуна на сірому портреті в рамці на стіні. Їй видавалося, що він кволий і блідий, аж ніяк не схожий на того красивого і безстрашного борця, яким колись був. Жаль розповзся її серцем і кінцівками; цікаво, Мао Цзедун теж шкодував через власні вчинки? Хай як вона намагалася давати відсіч самоті, та все-таки вдерлася в життя Великої Мами Ніж. 

Приблизно ополудні, після того, як хлопці пішли до школи, на порозі дому несподівано постав Ба Лютня. Її чоловік ніс армійську торбу на плечах і так шкірився, ніби щойно переміг у якійсь огидній гризні. Його фуфайка була такої ж блакитно-перламутрової барви, як і зимове небо, от тільки її плямувала смужка чогось схожого на кров, і Великій Мамі стало дуже прикро через те, що зовнішній світ, з усією притаманною йому ненавистю — й дріб’язковою, й історичною — отак проник до неї в дім. 

— От я дурна, — сказала вона. — Я ж бо думала, що війна скінчилася ще 1949-го. 

Ба Лютні не було вдома півтора місяця, й від самої думки, що він от-от побачиться з сім’єю, чоловік кинувся бігти, щойно звернув на дорогу, яка вела до їхнього дому. Побачивши дружинину байдужість, він відчув себе жебраком. Велика Мама досі була в нічній сорочці, а її кучеряве волосся стояло дибки, ніби ватин. Він ніяк не міг вирішити — насварити її чи втішити. 

Жбурнув свій примірник газети «Визволення» й пачку сигарет Big Front Gate. 

— Партія запустила ще одну сміливу кампанію. Хіба тобі не цікаво? І взагалі, чому ти досі не вбрана? 

— О, чудово. Нова кампанія. Як каже наш вождь Мао: «Після того, як ми зітремо з лиця землі наших ворогів зі зброєю у руках, все одно залишаться вороги беззбройні». 

Він проігнорував її тон. 

— Ти що, газет не читала? 

— Нашу контору закрили, бо замерзли труби, — сказала Велика Мама. — Усе затопило. У нашому підрозділі майже двісті людей, і комітет має знайти для нас нове приміщення. Отак мене «визволили» від роботи. 

— Це не виправдання, щоб сидіти вдома і жаліти себе! 

Велика Мама зміряла чоловіка поглядом. 

Він зітхнув і спробував заговорити делікатніше. 

— Є щось їсти? 

Він зняв фуфайку, підійшов до миски з водою і почав пити просто з ковша. Велика Мама помітила, що під ватянкою одяг Ба Лютні був вочевидь завеликий на нього, так ніби той удвічі зменшився. Може, він пожертвував свою плоть селянам. Вона підвелася, погрюкала начинням і нарешті шпурнула на стіл перед ним якусь страву. Ба Лютня наминав так, ніби тижнями й крихти в роті не мав. Змолотивши цілу гору рису і курячу ніжку — всю їхню тижневу пайку — Ба Лютня визнав, що таки скучив за дружиною. 

Вона форкнула. 

— Там що, аж так усе кепсько? 

— Та як завжди. — Він знайшов чистий рушник і витер спочатку рот, а відтак і все обличчя, особливо натискаючи на очі. Ба Лютня завжди був надто опасистий і самовпевнений, щоб це йому отак просто сходило з рук. Тепер ця новоявлена худорлявість надавала йому вразливого, замореного вигляду, й це неабияк її спантеличувало. Він провів рушником по задній частині шиї. — Наша земельна реформа просто чудова, але народ розгублений. Хай там як, а це потрібна справа. І ніхто не зможе цього заперечити. — Немовби мимоволі, він почав тихенько наспівувати «Будяків не виполеш». 

— Ти і твоя земельна реформа, — сказала вона. — Можна подумати, що це була ідея твоєї матері. 

Ба Лютню її слова так ошелешили, аж він розсміявся. Тоді опанував себе і різко мовив: 

— Іди під три чорти! Як тобі язик повертається так жартувати? Ти що, смерті шукаєш? — Він поклав рушник і, здавалося, що його руки тремтять. — Велика Мамо, тобі треба навчитися тримати язика на припоні. 

Вона глянула на кістку в нього на тарілці. Геть обгризену. 

— Ти трохи побудеш вдома, так? 

— Так. 

— Добре. Бо я збираюся в Бінпай побачитися з сестрою. 

— Га? — перепитав він і так високо звів брови, аж їй здалося, що вони зараз полетять геть. — А як же твій чоловік? 

Вона взяла кістку і почала її гризти з одного кінця. 

— Переживе. 

Ба Лютня вже було усміхнувся, але обдумавши її слова, набурмосився. Він гримнув рукою по столу, розігріваючи своє роздратування. 

— Велика Мамо, слухай мене уважно. Ти хіба не знаєш, що ми в розпалі кампанії не на життя, а на смерть? Прошу тебе! Не дивися так на мене. Кажу тобі, у селах точиться війна. 

— Та у вас завжди війна. 

— Ти знову за старе. А тепер помовч і подумай добре. 

Варто було Ба Лютні розійтися, його годі було зупинити. Вона втупилася голодним поглядом у його порожню тарілку. 

— Декого з цих селян, цих зневірених людей, — не вгавав він, — доводиться змушувати, щоб вони згадали, як їх постійно принижують. Змушувати! Треба вчинити так, щоб вони спершу мало не збожеволіли від горя, і лише тоді вони наберуться сміливості взяти до рук ножі й вигнати геть землевласників. Певне, що їм страшно. За всю історію, хіба бодай якась селянська революція призводила до суттєвих змін? — Він укотре потер себе по лисині. — Я знаю, про що кажу, можеш не сумніватися. Одне слово, все вже стихало, але кампанія «Сто квіток» знову всіх розбурхала — заохочувати маси критикувати партію! І тепер вони свого добилися… 

— На роботі мені вже дали дозвіл на поїздку. 

— Але твій чоловік тобі забороняє. 

— Наш вождь Мао каже, що жінки тримають на своїх плечах половину неба. 

Вона схопила його тарілку, взяла до рук курячу кістку і жбурнула її у відро з відходами. Але промахнулася. Кістка вдарилася об стіну і там застрягла. 

— Будь зразковим батьком, — додала вона, — і наглянь за синами. 

— Тобі конче завжди бути такою впертою? — закричав Ба Лютня й різко подався уперед над столом. — Ти не була такою міднолобою, коли я на тобі одружувався. 

Отакий він був. Спочатку вибухав, а потім одразу заспокоювався. Як сурма. 

Уперше за два місяці Великій Мамі трохи відлягло від серця. 

— Правду кажеш, — кивнула вона. — Не була. 

Подорож від Шанхая до села Бінпай тривала дев’ятнадцять годин — їхати треба було спочатку поїздом, а потім мікроавтобусом. Наприкінці мандрівки Велика Мама Ніж почувалася так, наче їй переламали обидві ноги. Діставшись Бінпая, вона вишкандибала з автобуса у мжичку і побачила, що стоїть посеред чистого поля. Село, яке в її спогадах було пишне й заможне, тепер було задрипане і бридке. 

Коли вона врешті видерлася гірською стежкою до сімейного маєтку Веня Мрійника, настрій мала геть нікудишній. Уже біля воріт Велика Мама дивилася на дім і сама собі не вірила. Та то, мабуть, просто той водій-дурисвіт висадив її у іншому селі, або ж навіть у іншому повіті. Втім… хоч як крути, а плитняк видавався їй знайомим. Воріт у внутрішній дворик не було — вони як у воду канули. Помітивши світло ламп, Велика Мама рішуче пішла через внутрішній дворик до південного крила. Скрізь довкола валявся якийсь непотріб, так ніби цей ошатний маєток от-от збираються знести. Зайшовши всередину, вона побачила з пів дюжини привидів, які повзали долівкою. Зі страху Велика Мама мало дух не спустила (як колись любив казати її батько), але тоді збагнула, що це не привиди, а люди. Люди, які клопітливо збивали кахлі і розбирали підлогу. 

— Вітаю, товаришки-сестри! — звернулася вона. 

Один із привидів завмер і втупився в неї поглядом. 

Велика Мама провадила далі. 

— Бачу, ви зайняті відновлювальними роботами? Усі ми зобов’язані будувати новий Китай! Але якщо ваша ласка, підкажіть мені, де знайти сім’ю, яка тут мешкає? 

Жінка, яка на неї витріщалася, відповіла: 

— Їх видворили. Стратили переступників. 

— У мандрах переступники? — перепитала Велика Мама. Першою її реакцією було засміятися. Вирішила, що помилково почула не «сін лу»  — «мандрівник», а «сін лу»  — страта. 

Друга жінка зімітувала рукою пістолет, вистрілила собі в голову і розпливлася у крижаній посмішці. 

— Спочатку чоловік, — сказала вона. — А потім, — вона знову вистрелила, — жінка. 

— Вони заховали під підлогою срібні монети, — додала ще одна жінка. — Ці гроші належать селу, вони це добре знають, і ми їх знайдемо всі до копійки. 

Велика Мама простягнула було руку, але стіна виявилася надто далеко. 

— А ви взагалі хто така? — запитала жінка з уявним пістолетом. — Обличчя у вас знайоме. 

— Вимагаю пояснити, хто вам дав дозвіл тут перебувати, — сказала Велика Мама. Вона почула у своєму голосі дрож, і це її ще більше збісило. 

— Дозвіл! — вигукнула жінка. 

— Дозвіл, — повторили за нею всі інші. Вони посміхалися до неї так, наче це вона була марою. 

Велика Мама розвернулася й вийшла назовні. Вона неквапом пройшлася внутрішнім двориком і дісталася до передньої частини дому. Там вона сповільнилася і присіла на низьку цегляну стіну за сотню ярдів від входу. Услід за нею ніхто не пішов, а гасова лампа так і миготіла всередині дому. Тепер вона добре чула удари їхніх лопат. Черепашачий син, от хто той водій автобуса! Він точно висадив її не там. Застороги Ба Лютні знай роїлися в голові, як надокучливі мухи. Вона потягнула себе за пасмо волосся, намагаючись пробудитися з цього сну, а відтак щосили притиснула пальці до обличчя, але хоч би що вона робила, її очі відмовлялися розплющуватися й сон не закінчувався. Вона обвела поглядом усе навколо і побачила, який недолугий вигляд має її дорожня торба, болото під ногами, сірий будинок і крихітні нічні зорі, які вже почали займатися на небі. Вона мусить піти назад у дім і все з’ясувати. Так, мусить. Стояла дивна, вітряна ніч, і Велика Мама почула над схилом пагорба пронизливий крик. Які привиди сюди навідуються? Тепер їй чулися крики, чимраз ближче і ближче, й дзвін гонга. Мабуть, похорон, заціпеніло подумала вона; і все ж Велика Мама не встала і не відступила. 

Дорогою йшла юрба людей, гойдаючись і підіймаючись, наче процесія. Велика Мама змусила себе зіп’ястися на задубілі ноги. Вона й гадки не мала, скільки там просиділа, але ті жінки з лопатами вже пішли додому. У тумані й у радісному збудженні, минаючи, вони навіть не помітили її. 

Що ближче підходила процесія, то чіткіше Велика Мама могла розібрати їхні голоси. Хоча звідти справді долинали звуки гонга, дзвонів і часом співу, це був не похорон. Деякі слова повторювалися: «вставай», «не будь боягузом», «чорт», але вигуки були на диво незв’язні, так ніби вожді-суперники змагалися за контроль над слоганами. 

На чолі процесії, зігнувшись навскіс, ішов Вень Мрійник. Позаду нього йшла жінка. Волосся Вихор розтріпалося й скуйовдилося. Вона була повністю нахилена вперед, неначе несла на спині якісь важкі меблі, втім нічого такого в неї на спині не було. Відстань між ними зменшилася вдвічі, а потім — іще раз удвічі. Ошалілі обличчя, плачучи і стогнучи, все ближче насувалися на Велику Маму. Всі слова годі було розібрати, але вона чула вигуки: 

— Вождю — шана! 

— Чортякам цим — смерть! 

— Хай живе наша славна земельна реформа! 

Я наткнулася на саму смерть, подумала Велика Мама. Тепер їй було видно, що руки її сестри зв’язані мотузкою за спиною так, аж обидва лікті піднялися сторчма. Здавалося, усіх гнала вперед гранична втома, так наче їх щойно розтормошили зі сну. Кавалькада розтягнулась уздовж дороги, але всі були такі поглинуті власним шумом, що ніхто не помітив Велику Маму. Остання людина в колоні, маленький хлопчик, який заледве встигав за іншими, зиркнув у її бік, але не зупинив на ній погляду. Він поквапився услід за процесією. 

Велика Мама підвелася і, тримаючи чималу дистанцію, пішла за юрбою. Ця процесія тривала щонайменше годину. Зрештою, відразу перед лісосмугою вигуки вщухли, а люди розтеклися навсібіч, наче струмки води. До того часу, як Велика Мама дійшла до них, її сестру і Веня вже розв’язали й вони осібно й недоладно стояли, обережно перевіряючи спини і повільно вирівнюючи руки. Вони несли власні мотузки, так наче це був усього-лише якийсь реквізит. 

— Сестро, невже це справді ти? — озвалася Велика Мама. 

Вихор обернулася, вдивляючись у темряву. 

— Маленька Вихор, — знову озвалася Велика Мама, боячись торкнутися до жінки. — Невже це справді ти? 

Усієї правди Велика Мама не почула ні того вечора, ні у найближчі кілька вечорів. Її сестра лише сказала, що такі процесії, «сесії боротьби», як вона їх називала, тривали ось уже три місяці. 

— Зазвичай, вони нічого поганого з нами не чинять, — сказала Вихор. — Просто виводять у шкільний двір і обвинувачують нас у тому, що ми землевласники. Нам доводиться стояти на колінах, але насправді вони хочуть побачити одне — вичерпну самокритику. Час від часу, як от сьогодні, нас показово водять селом. 

Велика Мама не могла стримати гніву. 

— А потім що вони з вами роблять? 

Вихор перевела погляд на Чжулі, яка лежала, скрутившись калачиком, на батькових колінах, і промовчала. 

Усі розмовляли лише пошепки, наче боялися розбудити богів долі чи то пак навіть самого вождя Мао. Їхня землянка з глиняними стінами і солом’яним дахом призначалася для худоби — принаймні це було очевидно. Велика Мама замислилася, куди поділися виселені свині та корови. 

— Ми не страждаємо, — сказала її сестра. 

— Цього неможливо було уникнути, — додав Вень Мрійник таким беззвучним голосом, як пара над горням його чаю. — Рано чи пізно справедливість усе одно поновили б. 

Ось так минули два дні та дві ночі: у мовчанні, яке зранювало Велику Маму до глибини душі. Вона не потребувала жодних детальних пояснень: було цілком ясно, свідком чого саме вона стала. Проте в Шанхаї їй не доводилося на власні очі бачити земельну реформу. У містах людям — з усіх прошарків населення і з будь-якими політичними вподобаннями — перерозподіляли нове житло. Тим, хто втратив свої домівки, давали нові. Це вважалося частиною кампанії з відновлення країни після війни. 

На третю ніч Велика Мама лежала на кані7 поруч із сестрою і племінницею, Чжулі, якій уже виповнилося п’ять років. Дитина завзято сопіла. Кан, який нагрівався знизу вугільною піччю, скидався на реліквію, знайдену в чиїйсь гробниці. Щоб усім вистачило місця, літній Веньовій матері довелося піти пожити до родичів. 

Попри те, що ліжко нагрівалося й було відносно тепле, її сестра вся тремтіла. 

— Розкажи мені щось, — раптом озвалася Вихор. — Бодай кілька слів, щоб я відволіклася й не думала про це місце. 

Велика Мама декілька разів глитнула, щоб зволожити сухе горло. Надворі курив Вень; стіни між ними були такі тонкі, що видавалися ситцевими. Вона розповіла сестрі про Горобчика і його братів, про музику цзянпу, яка заповнювала сторінку за сторінкою. Горобчик ні на мить не переставав писати музику. Він, думала собі Велика Мама, навіть не дихав, а лише видихав музику. 

— У моїх хлопців енергія б’є через край, а потаємних думок у них ховається більше, ніж у цілій горі книжок. Мати ніколи не знає своїх дітей настільки добре, як їй видається. 

— Правду кажеш, правду кажеш, — видихнула її сестра. 

Велика Мама розповіла, що вона сходила в ту чайну, де вони колись співали — чайну «Пурпурна гора». 

— Вони змінили назву, — додала вона. — Тепер це Народний дім відпочинку «Червона гора». — Вихор захихотіла. — Усі окремі кімнати закрили, а подають там тепер лише чай і насіння дині. Але все одно завсідники й далі туди навідуються, щоб побалакати, випити чи наповнити свої бляшанки чаєм. Там навіть співаки є, вони виконують новий репертуар: «Червоніє на сході», «Партизанську пісню» й усе таке. Певна річ, ці пісні здатні розпалити кров! Навіть мені так і кортить щось повалити, коли їх чую. Але минає якийсь час і від революційної музики починають боліти вуха. У ній немає ностальгії, нема як поділитися своїми печалями. Авжеж, — квапливо додала Велика Мама, — у Новому Китаї наші минулі печалі канули у вічність. 

Відтак вона описала декількох завсідників, надто тих, хто досі приходив зі своїми іволгами і дроздами, а також про казкарів і бардів, які тепер невтомно розповідали епопею про Великий похід вождя Мао — всі п’ятдесят частин. 

— Пам’ятаєш ту книжку, про яку я тобі розповідала? — запитала Вихор. — Тридцять один записник? Книгу записів. — Її голос заледве долинав до Великої Мами, хоч вони й лежали, пригорнувшись, на вузькому кані. 

— Сподіваюся, ти її спалила? Якщо щось викликає таке захоплення, то воно точно заборонене. 

— Спалити Книгу записів? — перепитала сестра. У її голосі щось спалахнуло. Обурення. — Хіба я на таке здатна? 

— Задля власного порятунку, — відповіла Велика Мама. 

— Навіть задля власного порятунку, я не змогла б її спалити. 

Книжка досі лежала у сховку в сімейному маєтку. Поміж сторінками були запхані всі листи, які Вень Мрійник писав до Вихор. Коли ці голодні привиди не знайдуть срібних монет, вони візьмуться за стіни. І все приховане стане явним. Вихор розповіла про закодовані імена, про те, як змінювалися ідеограми для Да-вея і Четверте Травня, і говорила про якісь румби компаса на карті. Велику Маму пройняло жахливим ознобом. Через самі лише любовні листи можна мати повно клопоту, але що ж у тій книжці? А що як виявиться, що її написав якийсь зрадник-націоналіст? Тоді їм усім непереливки до вісімнадцятого коліна. 

— Я мушу потрапити в будинок, — сказала Вихор. — Я будь-що маю забрати ті записники. 

— Не мели дурниць, — відрубала Велика Мама, але Вихор наче її й не почула. 

— Веньовий дідусь теж був переписувач, ти знала? У землі заховані книжки, які зберігаються там уже століттями, всі книжки, які Старий Захід привіз із собою з Америки. — Вона натягнула ковдру на підборіддя, що виднілися самі лише її очі та перенісся. — Усе на цій землі має свій строк, а потім — це ж цілком закономірно — ми повинні зробити так, щоб воно зникло. Немовби нове не виникло зі старого. Немовби старе не проросло з нового. 

Велика Мама на мить завагалася, а відтак лагідно запитала: 

— Але що за переворот тут відбувається? 

— А ти хіба не бачила? Я думала, кампанія з земельної реформи вже розійшлася по всіх усюдах. Під час війни… Я ніколи не забуду тих жахіть, які нам випало бачити. Розумію, чому ніщо не може залишитися таке, як було. 

— Так, але… 

— Лише зруйнувавши все, вони зможуть заново відбудувати суспільство. 

Скільки разів її сестра вже повторювала ці слова? 

— Хто вони? — перепитала Велика Мама. — Революційні комітети? Комуністична партія? 

— Вони кажуть, що це все колесо історії. Мені не страшно. Ти ж знаєш, як воно: одноруч не зупиниш потоп, який от-от знесе берег. От тільки… Я хвилююся за Чжулі. Вона народилася не з тією класовою приналежністю, вона донька Веня Мрійника. Донька землевласника. Хай би як я чинила, це мені не змінити. А що як мені не вдасться її захистити? 

— Їдь зі мною в Шанхай. Мій нікудишній чоловік може про все домовитися. 

— Це колесо історії, — відповіла Вихор. У її голосі не чути було сліз, лише кришталь прагматизму. — Партія каже, що лише винні намагаються уникнути покарання. Якщо ми втечемо, то навіть Ба Лютня не зможе втрутитися. Не можна так ризикувати. Я мушу захистити Чжулі, але як? 

Значно пізніше, коли Вихор уже отримала звільнення з пустельних трудових таборів, а Чжулі виросла і стала дорослою жінкою, Велика Мама змогла врешті скласти докупи пазли цієї історії. 

Партійці прибули у Бінпай того дня, коли Вень зі своїми дядьками тягали лід із гірського озера. Робота ця була важка, але варта затрачених зусиль, адже лід, якщо його вкрити соломою, не танув місяцями. 

Раніше Веньові дядьки наймали робітників, але тепер воліли виконувати таку роботу самотужки. Торік, коли перерозподіл землі дійшов і до Бінпая, брати завбачливо вирішили, що не заперечуватимуть. Бувають значно гірші нещастя, аніж відмовитися від кількох акрів землі. У сусідньому повіті проти дюжини людей влаштували «сесії боротьби» — такі собі великі зборища, на яких вигукували звинувачення, а обвинувачених били й іноді катували — а тоді страчували, втім небіжчики були здебільшого багатії, які славилися своєю жорстокістю. Торік, коли делегати з селянської асоціації Бінпая прийшли під їхні ворота, брати не стали чинити опору і відмовилися від прав власності на всі сімнадцять акрів сімейних ділянок, які опісля мали перерозподілити між жителями села. Через це дружина Ер Ґе покинула його, але ж він іще мав двох дорослих дітей. А Цзі Цзи почав говорити про самогубство, втім ніхто не сприйняв його слова серйозно. Тим часом життя тривало: поки земельна реформа не перейшла у фінальну стадію, поля досі треба було обробляти, а фруктові сади — доглядати. До речі, урожай яблук того року видався найкращий за пам’яті братів. 

Коли віз заїхав у ворота, скреготом скаржачись на долю, Вень і його дядьки здивовано побачили на подвір’ї двох незнайомців та ще й сільського голову й голову асоціації селян. Да Ґе виступив з-за брили льоду. Він привітався з гостями і запросив їх у дім попоїсти. Сільський голова відмовився. Ситуація була ніякова, і Да Ґе, який ніколи не вирізнявся терплячістю, сказав: 

— Що ж, якщо у вас немає нічого невідкладного, то ми повернемося до праці. Лід не може чекати. 

У розмову втрутився один із незнайомців, який досі так і не представився. Просто зараз відбуваються збори в сільській школі, поінформував він їх, і брати на них запізнюються. 

Сільський голова вийшов наперед. 

— Ці двоє учителів, — сказав він, вказуючи на незнайомців, — прибули аж з самого повітового комітету Партії. І враховуючи, наскільки знана ваша родина у Бінпаї, як ми могли почати збори без вас? 

У внутрішньому дворику мовчанка неначе луною відбивалася від цегли і льоду. А взагалі-то, де всі? І Да Ґе, і його брати за останні шість годин і крихти в роті не мали. Й одначе він повів братів і Веня через ворота і пішов услід за незнайомцями і сільським головою. 

У приміщенні початкової школи Вихор із донькою спровадили набік, де вони, разом із понад двадцятьма іншими людьми, стояли на холодній землі. Серед них були й дружини Веньових дядьків, яких привели під вартою, й тепер вони стояли по центру. Юрба налічувала вже сотні осіб, утім нові люди і далі підходили, щоб узяти участь у зборах. Дружину Да Ґе весь час лупцювали, аж поки та заблагала її помилувати. Тепер ця безстрашна, прямолінійна і рішуча жінка, якій було вже за п’ятдесят, билася в істериці. Вона шкребла землю руками, неначе намагаючись знайти у льоду монетку. 

Чжулі вже давно перестала плакати. Вона вп’ялася руками в матір, не видаючи ні звуку. Вихор не наважувалася спробувати її заспокоїти. Коли я прийду додому, казала вона собі, то нагрію трохи води, змочу клаптик тканини і витру її замерзлі слізки. Не сталося нічого страшного. Нічого такого, що не можна змити теплою водичкою. 

Тепер зайшли чоловіки — четверо братів і її Вень. Їх оточили і хутко зв’язали. Вихор чула крики Да Ґе. Чжулі ослабло кликала: «Ба!» Вихор закрила собою доньку, думаючи, що дитині не можна це бачити, що нічого поганого не станеться. Але з’явилися чиїсь руки і вихопили від неї Чжулі. Голоси навколо кричали дитині, що вона має розплющити очі, щоб засвоїти цей урок. Вихор заледве підвелася і спробувала відібрати доньку, але юрба діяла рішуче і безжально. Відірвавши очі від підлоги, Вихор побачила, що Чжулі посадили на кістляві плечі якогось чоловіка. Дівчинка сиділа, не рухаючись, і дивилася просто поперед себе. 

Поява Веня Мрійника і його дядьків заново оживила задубілу від холоду юрбу. Зазвучали нові обвинувачення. Якийсь чоловік заговорив про голод і про те, як він продав свою землю Да Ґе за безцінь. 

— Злодії! — закричав хтось. — Вам у житті пощастило, а ви взяли і втоптали своїх сусідів у болото. Як інакше пояснити те, що ви так швидко розжилися аж на сімнадцять акрів землі? 

Брат дружини Ер Ґе обвинувачував Ер Ґе в тому, що той погано до неї ставиться, б’є і навіть не годує. Ер Ґе все заперечував, він спробував зчинити бійку, але на нього швидко налетіли присутні та збили з ніг. Стояв цілковитий хаос. Незнайомці, які привели Веня, розійшлися поміж людей і знай запитували: 

— Хто вас бив? Хто принижував ваших батьків і ґвалтував ваших доньок? Хіба не вони? 

— Вони… Вони… 

— Хто примножував свої статки під час війни? 

— Ці землевласники думають, що можуть виділити нам клаптик землі, а ми за це маємо падати на коліна і співати їм оди! 

— Ми повинні стати вільними! — У їхніх голосах учувалася жага помсти, а ще — скорбота і плач. 

— Товариші, майте сміливість раз і назавжди стати пліч-о-пліч! 

— Життя за життя! 

— Хто вас принижував? Скажіть нам. Це не ваш сором! Чому ви маєте з ним жити? 

У коло стрімголов кинулась якась жінка. Вона вказала на чоловіка в темно-синьому вбранні. 

— Цей чоловік зґвалтував мене, коли я мала шість років, — сказала вона. — Він затулив моє обличчя материним одягом, а тоді… — Вона почала схлипувати, притискаючи руки до живота. — Це був лише початок. Він побачив, що мій батько помер і мене нікому захистити. Цей монстр, цей звір! Кожен мій біль приносив йому задоволення. 

Хтось уткнув їй у руки лопату. Спочатку вона била несильно, так наче її штовхала вперед лише скорбота, а не лють. Але викрики юрби її підбурювали, і лопата зарухалася в повітрі в новому, рішучому ритмі. Жінка і надалі завдавала ударів лопатою навіть тоді, коли в цьому вже не було потреби. 

— Двадцять років війни — і заради чого? Щоб нас знову закинули на дно. 

— Я гарував, аж мені очі на чоло лізли, щоб зібрати п’ять дан зерна. А ти забирав чотири дан за оренду, — сказав Да Ґе якийсь чоловік. — Ми їли саму лушпанину — рисову, пшеничну, просяну. Мої діти голодують іще від самого народження. Але яке тобі діло до твоїх орендарів? Вони для тебе не більше, ніж добриво! 

— Я запропонував тобі чесні умови, — почав було говорити Да Ґе, але його відразу ж перекричали. 

— Чесні? — гірко розсміявся чоловік. 

— Сплати свої борги! Кожен мусить сплатити свій борг! 

— Якщо ви не розберетеся з ними зараз, — спокійно сказав один із незнайомців, — то ці землевласники вичекають, аж ми підемо, і приберуть вас один за одним. Не можна вчиняти революцію в півсили. 

Землевласників закидали шквалом лайки і зневаги. Загальне хвилювання зростало. Привели ще одну сім’ю й залунали нові обвинувачення у злочинах і нові погрози. Допасовані одні до одної, їхні розповіді складалися в картину, яку годі було комусь заперечити. 

— Хіба це не твої краяни? — запитав якийсь чоловік, обертаючись до Веня. — Хіба це не твій злочин? 

— Мій, — відповів Вень. 

Чоловік дав йому ляпаса. 

— Це твій злочин? 

— Мій, я це визнаю. Я це приймаю, — закричав він. 

У Веня з носа зацебеніла кров. Чоловік продовжував його бити, так ніби карав дитину. Юрба заливалася сміхом, і сміх цей мав різкий призвук, наче мекання. Двох чоловіків, які стояли на сцені, били доти, аж поки ті перестали рухатися. Коли дістали зброю й Да Ґе з дружиною розстріляли, Вихор вирішила, що вона просто марить. Смолоскипи загорілися, й юрба вимагала ще крові. Вона побачила, як Веня витягують наперед. Її чоловік благав про помилування. Від нього відвели дуло пістолета, відтак знову навели, ще раз відвели і навели. Її донька заливалася слізьми, намагаючись вивільнитися з чіпких рук чужого чоловіка. 

— Ба! — закричала вона. — Ба! 

Ер Ґе вистрілили спочатку в груди, а потім в обличчя. Затим розстріляли ще трьох чоловіків. Один усе ніяк не помирав і довелося його добивати. Вихор відчула, що непритомніє. Здавалося, зусібіч на неї насувалася глибока тиша. 

— Закінчилося, — сказав хтось. 

Вона звела очі й заходилася блукати поглядом у темряві. Над нею нависла якась жінка. Це була дружина заступника сільського голови, дівчина, яка іноді приходила посидіти з Вихор у сільській школі, щоб розповісти кілька небилиць про життя в місті чи вивчити пару пісень. 

— Ідіть додому, — прошепотіла дівчина. — Завтра ваш дім займе асоціація селян, але отам на схилі пагорба є вільні притулки. Я вас туди відведу. Вони не залишать вас без даху над головою. Вони кращі, ніж колишні землевласники. 

Голос дівчини стих, і її обриси розчинилися в тіні. Чжулі, геть заяложена, тепер тягнула Вихор за руки. Коли та нарешті звела очі, то побачила Веня, який зігнувся над тілами своїх дядьків, марно намагаючись підняти викривленими руками тіло Да Ґе. 

Але про все це Великій Мамі Ніж іще довго не розповідали. Вихор відмовлялася про це згадувати вголос, і Вень теж. Тоді Велика Мама ще цілком не усвідомлювала, що сесії боротьби й обвинувальні збори тривали й досі. Більше нікого не стратили. Натомість, Вихор помітила, що люди, які зводили лопати, завдавали ударів чи натискали на спускові гачки, тепер почувалися ніяково. Розминаючись із Венем на сільських дорогах, вони налякано впивалися у нього поглядом, неначе це Вень когось убив. І хай навіть він цього не чинив власноруч — якби не він, то взагалі не виникла б потреба насильства. На такій висоті туман ніколи не розсіювався. Навіть власну тінь годі було розгледіти. 

Четвертої ночі гостин Велика Мама лежала без сну. Вся ця землянка, думала вона, менша за комірчину в колишньому домі Веня Мрійника. Поганенький солом’яний дах пора було замінити, бо звуки він видавав такі, наче це самі предки тремтять на вітрі. Вона заплющила очі, і їй пригадався уривок із відомого вірша, який вона декламувала на весіллі Вихор: 

Видати дівчину заміж далеко від батьків — 

Як човен пустити по великій ріці. 

Твоя мати померла, як ти була ще дитям, 

І моя любов лиш міцніла до тебе. 

Твоя старша сестра тебе сповивала, 

А тепер ви обидві в сльозах, не в силах прощатися, 

Та на тебе чекає дорога своя…8 

Ці слова виринули десь із попередньої версії цієї країни, з чергового сну. На кані маленька Чжулі вткнулася в спину Великої Мами п’ятками, так наче казала: «На всіх тепла не вистачає! Зігрівай мене, бабо, або їдь відкіля приїхала». Як така крихітна істота примудрялася займати стільки місця? Великій Мамі увірвався терпець, і вона підвелася з лежанки. Маленька хитрунка задоволено засопіла, розпластавшись на теплому місці, яке залишила по собі її тітка. 

Велика Мама відшукала своє взуття і щосили його витрусила. Переконавшись, що всередині не примостилися ніякі створіння, взулася. Відтак запнула поверх другого светра фуфайку, насунула якнайнижче вовняну шапку і вийшла надвір. 

Зимове повітря виявилося не таке жахливе, як вона собі думала. Велика Мама обвела своїм здоровим оком простір зліва і справа, з’ясовуючи своє місце перебування. Місяць огортали хмари, тож вона довірилася своєму внутрішньому компасу і пішла вниз пагорбом, аж поки дерева не розступилися й зусібіч її оточила вкрита сніговою ковдрою земля. На хрусткій білизні́ лежала відламана гілка. Вона взяла її в руки. 

— Але чому мені не спиться, — запитала вона себе, — і проти кого я збираюся застосовувати цю зброю? 

Її серце, яке ще допіру гарячково гупало, вгамувалося. Дійшовши до елегантного маєтку, Велика Мама ні на мить не засумнівалася. Вона підняла вгору свою палицю, впевнено покрокувала крізь головний вхід, на якому вже не було воріт, і піднялася першим сходовим маршем. 

Поступово її здорове око призвичаїлося до пітьми. То тут, то там вона розрізняла купи каміння, але від меблів й сліду не залишилося. 

Того ж ранку вона запитала Вихор, цілком безневинно, чи важко дістатися до предмета, який вона так хотіла забрати. 

— І так, і ні, — відповіла тоді Вихор. — Пам’ятаєш сходи у східному крилі, які ведуть до алькова? — Замість того, щоб підніматися до кінця, розповіла їй сестра, сходи слугували драбиною, за допомогою якої можна було добратися до високої полиці — дуже довгого і вузького виступу. — З самого краєчку, під дахом, є маленька ніша. Щоб дістатися до неї, слід добряче попітніти, бо можна легко послизнутися і скрутити собі шию. Асоціація селян, напевно, почне обшукувати спочатку ті місця, до яких легше дістатися. 

Велика Мама далі снувала між кімнатами. Тепер вона опинилася біля сходів до алькова. Відклавши вбік свою палицю, зупинилася, щоб задобрити Бога Літератури віршем, бо ж, зрештою, ці таємничі записники належать до його володінь. Вона продекламувала: 

Коли розум піднесений, 

Тіло стає легке, мов пір’їна, 

Неначе от-от ширятиме з вітром. 

Місто це — осереддя листів; 

І всі ви, тутешні літерати 

Показуєте: не пишнотами, а чимось кращим 

Здобувається слава великого народу.9 

Вона почала підніматися. 

Виступ, коли вона до нього дісталася, справді був вузький, заледве пів фута завширшки, і простягався далеко по стіні. Але оті жінки-примари зробили їй послугу, бо на самій полиці, яка завдяки ним тепер стояла гола-голісінька, не було жодних перешкод. 

Незграбно, наче голуб, проклинаючи свою грубу фуфайку, Велика Мама ступила на полицю. «Я відмовляюся, — повторювала вона собі, — категорично відмовляюся закінчити життя мішком кісток, який моїй же сестрі й доведеться виносити». Велика Мама повільно й обережно почала пересуватися до виступу. Вона відчувала, як пріють у взутті ноги. Вона проклинала Бога Літератури за те, що той не підказав їй прихопити з собою Летючого Ведмедя. Її наймолодший син залюбки пристав би на будь-яку дурість, у цьому можна було на нього покластися. Нарешті полиця скінчилася. Вона наосліп пошукала сховок, але марно. Простягнувши руку ще раз, втратила рівновагу. Стегно випнулося наперед, і вона шалено замахала руками, шукаючи опори, але хапнула лише повітря. Одна нога зіслизнула з виступу. Відчайдушним ривком Велика Мама кинулася вправо. Вона врізалася в стіну, широко відкинула праву руку, і тут, щойно її думки сповільнилися й вона змирилася з тим, що їй кінець, пальці намацали якусь нішу. Велика Мама щосили в неї вчепилася, стискаючи пальці так сильно, аж відчула, як шкребуть одна об одну кістки. Кімната стала на місце. А вона сама досі стояла — однією ногою повиснувши у повітрі. 

Велика Мама почала було сміятися, але схаменулася і споважніла. У ніші, як і казала Вихор, лежала картонна коробка. І все ж Велика Мама хотіла впевнитися, що це саме вона, тому однією рукою розв’язала мотузку, скинула кришку і просунула руку в щілину. Їй ще ніколи не випадало тримати записники в руках, але їхня поверхня видалася напрочуд знайомою, так наче Книга записів торкалася її пальців уже тисячу разів. 

— Старий Боже, — радісно сказала вона, — не треба було мені тебе проклинати. Поглянь, що я знайшла! 

Притиснувши однією рукою до себе коробку, Велика Мама перевальцем попрямувала назад по балці, спустилася на платформу, зійшла сходами вниз і знову взяла до рук свою зброю. 

Повітря надувало її легені, коли поверталася назад тим самим шляхом. Палиця добряче прислужилася, та ще й нагадала про видющу дитину, яка вела сліпих музикантів крізь руїни війни, геть від стертого з лиця землі міста. Це було цілу вічність тому, і та дитина тепер уже, певно, геть доросла. Велика Мама шпарко покрокувала переходом, який вів до внутрішнього дворика і, нарешті опинившись під нічним небом, жадібно ковтала чисте повітря. Зорі були такі ясні, аж, здавалося, до них рукою подати. Невже це коробка в руці відкривала стільки дверей у її пам’яті? Що за істота ця книга? Вона згадала маленького сина Вихор — того, який помер 1942 року. Він був лише на кілька років старший за Горобчика, але, на відміну від її сина, ніколи ніби й не боявся пострілів, вибухів, криків і вогню. Вона пригадала, як забирала його крихітне тільце з сестриних рук, і як сльози Вихор немов обпікали шкіру Великої Мами. 

Оцей дім, розмірковувала вона, одного дня перетвориться на руїну. Він зникне з лиця землі, й по ньому й сліду не залишиться, а всі книжки й сторінки, які Вень Мрійник і його мати, дядьки і Старий Захід з такою обачністю, чи то пак з острахом, зберігали, перетворяться на попіл і порох. За винятком, можливо, цієї, яка перейде в новий сховок, щоб прожити ще одне життя. 

Тієї ночі Горобчик прокинувся в темряві. Музика просочувалася зі стін, проникаючи в кімнату, де спав він і двоє його молодших братів. Музика змішувалася з нерівномірним похропуванням хлопчиків, так наче обидві дитини грали в унісон із одного кутка оркестру. П’ятирічний Летючий Ведмідь був крихітний, миловидний і хропів, як танк. Він, мабуть, хвицав уві сні ногами і бив брата, тому що Да Шань притиснувся до стіни, покинувши і ковдру, і подушку. У свої сім років Да Шань уже був аскет — він не хотів нічого, крім гарячої води і хліба; хлопчик мав твердий намір приєднатися до лав Народно-визвольної армії за першої ж нагоди. 

Горобчикові наснився сон. Уві сні він ішов першим поверхом Шанхайської консерваторії, повз кімнату, де, неначе статуетки у вітрині, вишикувалися скрипалі, повз величну світлицю з ґучженом, піпою й дульцімером, аж поки прийшов нарешті в залу, де, наче могутні дуби, стояли сім концертних роялів. За мерехтливими вікнами нічне небо видихалося в ранок. Сам старигань Бах приїхав у Шанхай, його посадили за найвіддаленіший рояль. Сьомий канон Ґольдберґ-варіації Баха накотився на Горобчика, мов морський приплив смутку. Горобчик хотів відступити вбік, але забарився й ноти налетіли на нього. Вони пробіглися його хребтом угору й униз, і неначе розібрали його на тисячу дрібних шматочків одного цілого, втім кожна з цих маленьких частинок була довершеніша і живіша, ніж увесь він. 

Лежачи в ліжку, Горобчик замислився: цікаво, чи снився колись геру Бахові Шанхай? Він відкинув убік ковдру і сів. Побачивши, що Летючий Ведмідь анексував усе ліжко, Горобчик пересунув його назад, на що хлопчик сердито замекав. Да Шань, відчувши навколо вільний простір, відкотився від краю ліжка. Горобчик вийшов із кімнати. 

Усім домом тонкою цівкою текла музика. Він забув натягнути капці, й долівка обпекла його холоднечею, але Горобчик ішов далі, аж поки дістався до батькового кабінету. Двері були відчинені навстіжень, і музика з них виривалася навсібіч. Знаючи, що батько розізлиться, якщо його побачить, Горобчик не видавав ані звуку. Тож коли Ба Лютня його покликав, він спочатку навіть не знав, що відповісти. 

Батько знову до нього звернувся. 

— Горобчику, тут тепліше. Заходь. 

Хлопець зайшов у кімнату. 

Ба Лютня сидів на низькому стільці перед програвачем. Він був зсутулений, майже зів’ялий, і сам на себе не схожий. Без Великої Мами Ніж дім перетворюється на пустку, подумки підсумував Горобчик. Її вічне невдоволення і язикатість були такою ж невіддільною частиною їхнього життя, як і балки будинку, щоденна їжа і батькове членство в Комуністичній партії. 

— Я вже сто разів чув цю композицію, — сказав Ба Лютня. — Але слухати її наодинці, отак уночі, це справді щось. 

Від густого диму батькових сигарет Flying horse у хлопця засльозилися очі, але він усе ж пішов углиб кімнати і сів за батьків стіл. 

Ба Лютня не заперечував. Музика грала і грала, змішуючись із димом, тепер — швидка і легка, четвертні ноти розмивалися, наче миготіння крил, наче тремтіння гілок. Ба Лютня схилив голову. Його очі були напівзаплющені, так ніби він розглядав щось усередині самого себе. Коли другий бік закінчився, він перевернув платівку і знову її увімкнув. Від дев’ятої варіації Горобчик похилив голову на стіл. Усе, що він хотів, — це жити всередині цих Ґольдберґ-варіацій, щоб вони нескінченно розросталися всередині нього. Він бажав знати їх так само добре, як і свої власні думки. 

— А якщо виникнуть якісь проблеми? — сказав Ба Лютня. — Чи вона вважає, буцімто вони недоторкані? 

Горобчик звів голову. Цікаво, хто такі вони. 

Хлопець, прагнучи звучати, як син героя-комуніста, сказав: 

— Ми можемо поїхати її рятувати. 

Батько нічого на це не відповів. 

Музика продовжувала грати. 

Горобчик вийшов у місячний ландшафт п’ятнадцятої варіації, пліч-о-пліч із батьком — і все ж окремо від нього. Ґленн Ґульд грав і грав, знаючи, що музика розписана, і шляхи визначені, але озвучуючи кожну ноту і такт так, ніби ніхто й ніколи їх досі не чув. Ця музика була така вишукана і водночас така справжня, що хлопець голосно зітхнув від думки про те, що навіть як він писатиме музику сто тисяч років, однак ніколи не зможе досягнути такої витонченості. 

— У музиці немає майбутнього, — озвався Ба Лютня. У його голосі не було докору. Таким же тоном він міг би й сказати, що ця кімната квадратна, а їхня батьківщина має двадцять дві провінції, один автономний регіон і населення п’ятсот двадцять вісім мільйонів осіб. Горобчик слухав так, наче батько говорив із кимось іншим, наприклад, з портретами вождя Мао, прем’єра Чжоу Еньлая і віцепрем’єра Лю Шаоці, які розумним поглядом дивилися на них зі стіни. Батькове лице достоту відповідало обличчям на портретах. — Дитиною, гаразд, ти міг собі бути мрійником. Але тепер ти мав би стати трохи мудрішим, правда? Хіба не пора читати газети і будувати своє майбутнє? У новому світі потрібно вчитися жити по-новому. Ти повинен з більшим завзяттям вивчати постулати марксизму, ленінізму і маоїзму! Ти маєш прислужитися революційній культурі. Як сказав вождь Мао: «Якщо прагнеш знань, то повинен змінювати реальність. Якщо прагнеш пізнати смак грушки, то маєш цю грушку змінити, пожувавши її. Якщо прагнеш знати теорію й методи революції, то мусиш брати участь у революції». 

Шістнадцята варіація наринула на них грандіозно; це був величний вихід, уквітчаний переливами. Ноти, пришвидшуючись, немов відносили Горобчика з собою. Він побачив величезну площу, залиту сонячним світлом. 

— Коли ти майже живеш у консерваторії, — провадив далі батько, — коли ти зачиняєш за собою двері репетиційної, то невже думаєш, що ніхто тебе не чує? Невже ти віриш, справді віриш, що ніхто не помічає, як ти сімдесят дев’ять днів поспіль граєш Баха, а перед цим тридцять один день поспіль — Бузоні! А от взяти до рук ерху, піпу чи саньсянь ти відмовляєшся. А я ж так багато зробив для кампанії з земельної реформи! Весь цей час я був зразковим батьком, ніхто не зможе цього заперечити… — Ба Лютня понуро випив і замовк. — Чому ти так любиш цього Баха і цього Бузоні? Яке ти маєш до них відношення? 

Батько встав і обійшов по колу кімнату, аж поки опинився лицем до лиця з портретом Чжоу Еньлая. 

— Звісно, Бах теж мав свою віру, — визнав Ба Лютня. — Бідний кролячий син мав більше справ, аніж наш партсекретар: що не тиждень, то меса, фуга, кантата, так ніби Бах — це вам якийсь завод, а не людина. Але, Горобчику, ти на моє життя поглянь. — Прем’єр Чжоу немов співчутливо кивнув на ці слова Ба Лютні. — Що не тиждень, то п’ятдесят виступів у школах, на заводах, у селах, на зборах! Я — машина на службі Партії й виступатиму, навіть лежачи на смертному ложі, якщо буде потрібно. Старий Бах добре знав, що музика служить вищій меті, але хіба я це не розумію? А вождь Мао хіба не розуміє?.. У глибині душі ти, Горобчику, думаєш, що іноземець — кращий товариш, ніж твій власний батько. — Ба Лютня важко зітхнув. — Що ж таке він тобі обіцяє? Рано чи пізно настане момент, коли ти вже не зможеш красти Бахових курей і доведеться тобі заводити власних, хіба ні? 

Світ за вікнами був темний, і молоде парасолькове дерево у дворі немов тримало на своїй тонкій кроні всю вагу зимової ночі. Горобчикові кортіло мати можливість перевести стрілки годинника вперед, перемотати один рік, потім інший, аж доти, коли його симфонії виконуватимуть в аудиторіях консерваторії. Він уявляв собі величезний оркестр малерівського масштабу, такий великий, що від цієї музики всередині нього аж затріскотіли стелі, задрижала підлога і пересунулися стіни. 

— Мій син не почув ані слова, — сказав Ба Лютня. — Він глухий. 

— Ба, я слухаю. 

— Мене, — відповів батько, впившись поглядом в обкладинку альбому. — Я хочу, щоб ти слухав мене. — Але він вимовив ці слова так, наче звертався до Ґленна Ґульда або й до самого Баха. — Сину, будь практичніший. Подумай про майбутнє. Спробуй зрозуміти — щастя буває різне, і до нього веде багато шляхів. 

Коли Велика Мама Ніж повернулася до землянки, Вихор і маленьке чортеня лежали достоту так само, як вона їх залишила — сплетені на кані, у змореному сні. Вень загорнувся в ковдру на долівці. У сяйві місяця обличчя сестри здавалося блідим і зморшкуватим, а Чжулі ухопилася за неї з притаманною дітям стійкістю й непохитною рішучістю отримати своє. Сидячи в куточку і накрившись фуфайкою замість ковдри, Велика Мама спостерігала, як сяйво місяця прокрадається під дверима. Воно проникло в кімнату так різко, що, опустивши погляд на власні пальці, вона ледве себе впізнала. Їй здалося, що це вона побачила руки Вихор. А ще подумала, що її взуття — це насправді взуття Веня Мрійника, її коліна — коліна Ба Лютні, що руки її належать Да Шаню, живіт — Летючому Ведмедю, а серце — Горобчикові. У неї виникло жахливе передчуття, що їх, одне по одному, відірвуть від неї й заберуть геть. Чи, може, це вона піде перша? 

Витівка Великої Мами з Богом Літератури, здавалося, сталася цілу вічність тому — і за багато миль звідси. 

Напередодні Велика Мама ходила до міста і накупила найпростіших необхідних речей: теплих ковдр, термос, кілька фуфайок, а ще рису, ячменю, олії, солі та сигарет. За кілька місяців, повторювала собі Велика Мама, вона дістане дозвіл знову приїхати і навідати сестру. До того часу вже почнеться весняна сівба і вона зможе ще раз визначити їхні потреби. Вихор сказала, що партсекретар пообіцяв їй місце вчительки в початковій школі. Може, умови були не такі вже й нестерпні. Але навіть від самої думки про це її сповнювала непроглядна туга. Вона звела очі й побачила, що Чжулі прокинулася і підморгувала їй, прикривши праве око своєю крихітною ручкою. 

— Доброго ранку, маленьке чортеня, — привіталася Велика Мама. 

Дівчинка поміняла руки і прикрила ліве око. 

Велика Мама цитьнула. 

— От зухвале мавпеня! 

— Колись мене так називав батько, — мовила Вихор. — Я тільки щойно пригадала. — Сестра сіла, і її волосся спіткнулося об плечі й опало. — Чому ти тут не лягаєш? Тут тепліше. 

Велика Мама повільно зіп’ялася на ноги. Усе тіло боліло. Воно робилося старе і непотрібне, а причиною цього — певна річ — були нескінченні політичні збори і заняття. Партійна пропаганда глушила думки, закутуючи її в густе тісто недоумкуватості. 

— Що сталося? — запитала Вихор. — Чому ти плачеш? 

— Від радості, — збрехала Велика Мама. 

Її сестра засміялася. Дівчинка теж захихотіла. 

Підморгнувши Чжулі, Велика Мама взяла картонну коробку і поклала її на кан поруч із сестрою. 

Вихор пильно подивилася на коробку, так наче вона нагадала їй про людину, якої вона не бачила вже багато років. Її пальці сягнули до петлі, потягнули за неї, і шворка розв’язалася. Вихор підняла кришку і зсунула її вбік. Вона впилася поглядом у тридцять один записник — єдині розділи Книги записів, які вдалося знайти Веньові. 

— Але ж... — вона торкнулася до краю коробки. — Я знаю, що це неможливо. 

— Що ж, вважаймо, що сам Бог Літератури закликав їх додому. 

Наступного ранку, в автобусі до Шанхая, доля розпорядилася так, щоб Велика Мама сіла поруч із міцною молодою жінкою, дружиною заступника сільського голови. 

— Далеко від дому вас занесло, еге ж? — запитала жінка, розкладаючи червоний носовичок і розстеляючи його на колінах наче скатертину, а відтак висипала на нього чимало соняшникового насіння. 

— У нашій безкраїй і славній країні, — лагідно відповіла Велика Мама, — ми всюди вдома. 

— Правду кажете, — сказала жінка, перебираючи пальцями насіння, немов шукаючи срібну монетку. За вікнами пролітали сільські пейзажі, щойно пробуджені першим світлом ранку. На сидіннях навколо них усі спали або вдавали, що сплять. Молода жінка вельми терпляче заходилася витягувати з Великої Мами причину її візиту в Бінпай («А хто, ви казали, ваша сестра? Та молода пані, що колись співала в чайних?»), проникаючи під шкіру Великої Мами, ніби голка. Велика Мама замислено оглядала на підлозі купу соняшникового лушпиння, яка дедалі збільшувалася, й думала загалом про жадібність, що підживлює війни й окупації, а ще про криваві безчинства громадянської війни, а тоді відкрила термос і щедро налила своїй супутниці чаю в горнятко. Як уже часто ставалося, Велика Мама імпульсивно вирішила скоригувати власну стратегію. 

— Мені було приємно, — почала вона, — на власні очі побачити земельну реформу в усій своїй красі — тут, у селі. 

— Вона геніальна! — авторитетно відповіла молода жінка. — Розроблена... ні, скомпонована самим нашим вождем. Програма думки, якій немає рівних за всю історію людства, ні в минулому, ні в теперішньому, ні в майбутньому. 

— Ваша правда, — сказала Велика Мама. Якийсь час вони просиділи в задумливій мовчанці, а відтак вона продовжила: — Особисто я підтримую будь-які жертви в ім’я звільнення наших дорогих краян від цих огидних... 

— О, ще й яких огидних! — прошепотіла молода жінка. 

— …феодальних пут. Поза всяким сумнівом, ваш чоловік, заступник сільського голови, виконав свій обов’язок на відмінно. — Велика Мама Ніж запхала руку в кишеню фуфайки і дістала звідти жменьку цукерок «Білий кролик». 

— Ва! — вражено вигукнула молода жінка. 

— Прошу, пригощайтеся цукеркою. А ще краще візьміть кілька. Ці делікатеси надіслав нам сам голова шанхайського управління пропаганди. Вони мають такий ненав’язливий, але водночас виражений смак. А я згадувала, що мій чоловік — композитор і музикант? Подейкують, що його революційні опери припали до душі самому вождю Мао. 

— Ого, — тихо відповіла жінка. 

Велика Мама стишила голос. Слова неначе просочувалися до неї з тридцяти одного записника в торбі, які, за наполяганням Вихор, вона забрала в Шанхай; любовних листів її сестра мала позбутися сама, принаймні Велика Мама на це сподівалася. 

— Але наш Великий Керманич завжди провадить нас по життю, у справах великих і маленьких. Мій чоловік, певна річ, скромніший за найсором’язливішого вола, але він пройшов пліч-о-пліч із нашими національними героями аж до самісінького Яньаню, десять тисяч лі! Мій чоловік музикував із таким революційним запалом, що мозолів на його пальцях було більше, аніж на його босих ногах. Так, він ішов і безперестанку грав на гуцині. Йому навіть довелося перетягнути смичок кінським волосом. 

— Іще ніколи кінський волос так охоче не віддавав себе на поталу! 

Велика Мама дозволила собі усміхнутися. 

— Певна, так воно й було. 

Молода жінка пригостилася ще однією жменею солодощів. Усі цукерки, крім однієї, вона непомітно кинула в кишеню сорочки. 

— А звідки родом ваш чоловік? 

— З провінції Хунань, самої колиски революції, — відповіла Велика Мама. Жінка нервово розгортала цукерку, і Велика Мама терпляче чекала, поки вщухне шурхіт обгортки. — Його революційний псевдонім — Пісня Народу. Він, перепрошую за таку грубість, трохи бестія. Справжній дух нинішніх часів. 

— Мені знайоме його ім’я, — відповіла жінка, делікатно розжовуючи солодощі; від цукерок її слова злипалися докупи. 

— Востаннє він був у вашому селі ще на весіллі моєї сестри. До речі, Вень Мрійник із моїм чоловіком близькі, як брати. 

Невже це вона вчула приголомшення? Невже навіть соняшникове насіння раптом похололо? 

— У нашому селі вашого чоловіка зустріли б з великими почестями, — сказала міцна молода жінка. — Просто попередьте нас заздалегідь, щоб ми як слід приготувалися… 

— О ні, — лагідно відповіла Велика Мама. — Він не любить, коли навколо нього метушаться. Як із честю каже наш вождь Мао: «Особливо ми, кадровики, повинні пропагувати старанність і ощадливість!» Але я певна, що він до вас заїде, бо ж має такі глибокі почуття до тамтешніх людей, а надто, як я вже казала, до товариша Веня Мрійника. Прошу, візьміть іще цукерку. 

Поки автобус, похитуючись, сунув уперед, жінки по черзі наливали одна одній чаю, ділилися сухофруктами і співали поетичні оди своїм чоловікам, батькам і великим вождям. Чотирнадцять годин опісля, ще до того часу, як автобус прибув у Шанхай, Велика Мама Ніж встигла злузати стільки соняшникового насіння, аж їй почало здаватися, наче вона може замахати крильми і злетіти. Молода жінка схопила її за руки і побажала довгих років життя, процвітання й революційної слави; отак вони стояли, гукаючи одна до одної, наче регулювальники, ще довго після того, як автобус опустів і знову наповнився людьми. Велика Мама йшла додому з автостанції галасливими сутінковими вуличками, і роман у неї в торбі наповнював її приємним, ілюзорним спокоєм, немовби вона щойно вийшла з таємної наради і ті документи, які несла з собою, були здатні повалити цілі системи і країни, знищити брехню й корупцію. 

Можливо, таку руйнівну дію мали не самі аркуші чи ті секрети, які вони в собі таїли, а імена їхніх читачів, які треба було будь-що захистити. Відважні ватаги, партизани-підпільники, шпигуни і мрійники! Вона не знала, звідки в її голові виникли такі думки, але навіть саме повітря немовби огортало навколишні будівлі параноєю. Якими маленькими, але водночас важкими видавалися ці записники. Вона замислилася: а чи Вень Мрійник за довгі години переписування Книги записів зливався воєдино з автором, чи навіть із самими персонажами, чи, може, він перетворювався на щось більш неозоре і невловиме? А коли закінчував переписувати, то знову ставав собою, чи, може, сама побудова його думок, їхній відтінок і ритм, ледь помітно змінювалися? Проминувши Пекінську вулицю, вона вийшла на знайомі провулки й вузенькі проходи і врешті дійшла до чорного входу в їхній власний двір. Ще звідти почула, як хтось співає: може, якась жінка-колега репетирує з Ба Лютнею, чи просто невиправдано гучно підкручене радіо. Коли Велика Мама зайшла в бічне крило дому, то побачила, що її чоловік, у криво застебнутій сорочці, винувато завис просто у дверях. Він почухав свою блискучу голову і, заступаючи дорогу, окинув її поглядом, у якому проглядалися спантеличення й паніка. 

— Та впусти ж ти мене, ради всього святого! — вигукнула вона. 

Ба Лютня здувся і склався набік. Велика Мама побачила, що в кімнаті темно і що її освітлює лише тьмяне сяйво вуличних ліхтарів. Вона поклала свою торбу на підлогу. 

— У вас що, гас закінчився? — запитала вона. І тут Велика Мама почула її, тихеньку цівочку звуку, яка пробивалася крізь оглушливу гуркотняву радіо. Вона перевела погляд на Ба Лютню, очікуючи пояснення, але він лише знизав плечима й осоромлено усміхнувся. 

Її серце впало. Повія. Співачка з таким оперним голосочком, що її крики можуть заглушити хіба десять радіоприймачів на максимальній гучності. Схопивши мітлу, Велика Мама пішла на звук, до спалень. Біля перших дверей вона заглянула всередину і побачила там двох молодших синів, які міцно спали майже один на одному, неначе втікаючи від снів, що чигали на них у верхній частині ліжка. Вона пішла далі, до кабінету Ба Лютні. Та як він посмів? Вона розквасить йому носа, вона повидирає залишки його волосся, вона… Двері були зачинені, але звук однак вислизав назовні, немов вода, яка переливалася через край склянки. Вона покрутила клямку і штовхнула двері. 

У дальньому кутку кімнати тьмяно горіли дві лампи. Вона глянула в напрямку світла. За батьковим столом сидів Горобчик, піднявши ручку над довгим аркушем паперу. Власне, папір був усюди — на кріслі, на килимі, каскадом спадав зі столу — зіжмакані аркуші й поплямлені чорнилом сторінки. На програвачі крутилася платівка. 

— Невже чоловіки цього дому геть з глузду з’їхали? — врешті сказала вона, опускаючи мітлу. 

Син опустив очі й вичікувально впився поглядом у розкидані сторінки, так ніби вони можуть відповісти замість нього. 

— Може, мені покинути цю божевільню й повернутися в село, де всі при доброму — о, так, при чудовому — розумі? 

— Ой, — сказав Горобчик, коли більше ніхто не відповів. — Ні. 

— У нас тут невеличке, тобто, маленьке і неважливе, навчальне завдання, — мовив Ба Лютня. Той бестія, той Пісня Народу, нишком став позаду неї. 

— Навчальне завдання! Сидіти в темряві, як печерні люди? — запитала Велика Мама. — Чи, може, перевірити, скільки ви протягнете, перш ніж оглухнете від державного радіо? 

Ба Лютня лагідно заштовхнув її в кімнату і зачинив за ними двері. 

— Тобі нічого хвилюватися, — сказав він. — Просто річ у тім, що деякі наші зацікавлення — наші музичні смаки — краще не розголошувати. 

Вона підняла з підлоги аркуш паперу і піднесла його до свого здорового ока. Велика Мама пильно видивлялася числа, які дерлися вгору і спадали вниз по сторінці, цифри від одного до семи, лінії і крапки, а ще акорди, які драбинками здіймалися вгору. Вони переписували партитуру в цзянпу. 

— Навчальне завдання? — з сумнівом перепитала вона. 

— Позакласне, — відповів Горобчик. На його обличчі виднілося чорнило. 

— Але навіщо? 

Музика з програвача легенько кружляла навколо них, додаючи до розмови в кімнаті власних думок. Барокові конструкції, які так любив її син, Ґольдберґ-варіації Баха. Горобчик — уже такий високий — тепер стояв біля неї. Коли він устиг так вирости? Іще вчора він бігав під столами чайних у шорсткій зеленій шапочці з вушками, яку вона для нього зв’язала. 

— Для задоволення, — тихо відповів її син. 

— Так, — підхопив Ба Лютня, ніби це слово впало на нього з неба. — Для задоволення! 

— Але яка від цього користь? Якщо вам потрібна партитура, то чому ти просто не відведеш свого сина до Старого Чжана? Цзянпу — для малих дітей і співаків чайних, а не для студентів консерваторій. — Платівка крутилася далі, вижбурюючи музичні фрази в повітря, й вона зрозуміла, що чоловік і син слухають не її, вони слухають платівку. — Я втомилася, — різко сказала вона. — І йду спати. Не морочте мені голову. — Вона повернулася й вийшла з кімнати, саме коли музика розстелилася лунким букетом звуків і пролилася на неї, немов буря фальшивих оплесків. Вона зачинила за собою двері. 

Усю ніч, заглушена рокотом радіо, тонкою цівочкою домом точилася музика. Долинала до Великої Мами — ледь-ледь — коли та лежала на ліжку спочатку на лівому боці, потім на правому, долілиць, горілиць і по діагоналі. Зрештою вона нишком вийшла зі своєї кімнати і прокралася в ліжко, де сопіли її сини. Летючий Ведмідь міцно спав, склавши передні лапки і підкрутивши догори задні, але її дорогий Да Шань переліз через ліжко, щоб притулитися до неї. Він теж занадто швидко виріс. Хлопчик незграбно закотився до неї в обійми. 

— Як добре, що ти вже вдома, мамо, — сказав сонним голосом. 

Він міцно схопив Велику Маму за руку і не відпускав, нагадавши їй про Вихор та її маленьку донечку, а ще про той твердий кан і тихий дим від цигарок Веня Мрійника. 

Навесні Велика Мама знову з’їздила у Бінпай, а потім іще двічі — взимку і навесні наступного року. Життя в селі стишилося, і хоч сім’я Вихор і далі жила у тій самій землянці, вони поволі знову ставали на ноги. Вень почав обробляти пів акра зрошуваної землі, а Вихор учителювала в школі. 

За весь цей час Велика Мама жодного разу не відкрила коробку з тридцять одним записником. Але в середині 1958 року зір у її здоровому оці почав погіршуватися. Одного ранку вона прокинулася залита кров’ю, з лихоманкою й наполовину сліпа. Відразу ж кинулася вичищати дім — знизу догори і справа наліво. Із вікон полетіли фіранки, а з матраців — ковдри і подушки. Вона полірувала полички, мила стіни, випорожнювала шафки, а коли перетрясала хлопчачу кімнату, то знайшла намальовані олівцем портрети — свій і Ба Лютні, на яких вона опасиста, як помело, а її чоловік — довготелесий, як цибуля-порей. Під малюнками розмашистим почерком Летючого Ведмедя було написано: «юе цинь» (місячна гітара) і «ді цзи» (флейта). От малі засранці! Уже навчилися висміювати авторитетів. Вона люто витрушувала стебновані ковдри, думаючи, що навіть сам Мен-цзи вже би нам’яв їм вуха, силою вирівняв почерк і чогось та й позбавив би, але подивіться-но на неї — несе малюнок у кишені, так ніби це неоціненна пачка сигарет Hatamen. 

— А бодай тобі! — закричала вона, налякавши Горобчика, який сидів, зігнувшись над стосиком рукописів. 

Горобчик спостерігав за нею дедалі тривожніше. Він іще раніше помітив, як вона наштовхується на предмети, придивляється своїм здоровим оком і крутить головою туди-сюди, наче голуб. За кілька минулих років вона зробилася повнотіла й обм’якла, але водночас стала дратівлива, наче правителька, час якої минув. Усе вдома лежало догори дриґом. 

— А хай йому грець! — видихнула вона, кладучи на стіл невеличку картонну коробку. 

Вона гепнулася в крісло так важко, ніби на її плечах трималися всі печалі цього світу. Ані шворки, ані клейкої стрічки на коробці не було, тож відкривалася вона легко, але Велика Мама просто втупилася в неї поглядом, немовби чекала, що кришка підніметься сама. 

— Мамо, допомогти тобі відкрити пакунок? — запитав він. 

— Га? — відповіла вона, повертаючи голову на дев’яносто градусів, щоб подивитися на нього лівим оком. — От я хіба тебе перебиваю? Хіба я дозволяю собі отак вриватися у твої думки? 

— Вибач, мамо. 

— Ви… чоловіки! — закричала вона, коли повз них у пластикових капцях прочалапав Летючий Ведмідь. — У вас, напевно, замість матері була колода. Бо як інакше ви могли вирости такими неслухняними тиранами-капіталістами? 

Хлопець звів на неї очі. Його вуста, які от-от мали схопити шматок парового хліба, розгублено завмерли. 

Горобчик потайки спостерігав, як мати знову перевела увагу на пошарпану коробку. Вона сиділа незворушно, немовби вичікувала, поки вміст коробки прочистить горло і висловиться сам за себе. Може, вона порожня, подумав Горобчик. Велика Мама сягнула руку по горнятко чаю, якого не було, а тоді зітхнула, потерла чоло і продовжувала дивитися на коробку. Коли Горобчик налив горнятко свіжого чаю й поставив біля материної безвідрадної руки, вона аж підскочила й окинула його сповненим ненависті поглядом. Він знову сів на місце. Летючий Ведмідь поспіхом запхав у рота хліб і чкурнув геть. 

Коли Горобчик знову звів очі, то побачив, що мати вже трохи підсунула коробку до себе, відкрила її й дістала звідти охайний стосик записників. Відтак відкрила перший із них і піднесла до свого здорового ока. Вона так пильно вдивлялася в аркуш, аж він подумав, що той може зараз спалахнути. 

— Мам, — набравшись мужності, озвався він. Її здорове око повернулося до нього. — Можна, я тобі його прочитаю? 

— Іди геть! 

Він так стрепенувся, що в нього аж олівець із рук випав. Хлопець поквапом зібрав свої папери і підвівся з-за столу. 

— Не пхай носа до чужого проса! — прокричала вона йому вслід. 

Горобчик подався у спальню, де натрапив на Летючого Ведмедя — той собі тихенько хихотів. Він дав братові легенького стусана, і той відкотився у граційному сальто. Да Шань недоладно стояв посеред кімнати, зігнувшись і торкаючись пальцями босих ніг. Горобчик поклав свої папери на ліжко і сів, вичікуючи, коло вікна в сутінковому світлі. Коли почув, що мама кличе його назад, то всміхнувся і брати усміхнулися йому у відповідь. Горобчик підвівся, повернувся на кухню і побачив, що мати стиснула кулаки, наче мала дитина. Він сів поруч із нею. Велика Мама з гіркотою подала йому перший записник. Не чекаючи вказівок, він почав читати вголос. 

Історія починалася на середині пісні. 

Він прочитав уголос: 

Як можна не зважати на голку, 

Яка пронизує тобі серце? 

Якщо прагнеш чогось з-поза себе, 

Ніколи не матимеш того, що шукаєш.10 

4 

— Ма-лі, повернися. Прокидайся. 

Уві сні я й далі слухала Книгу записів. Прокинувшись, не могла пригадати, де я чи навіть ким була. Побачила, як стелею кімнати ковзають відблиски світла, й вони цілком поглинули мою увагу, нескінченно наближаючись, безустанно з’являючись, і все ж — однаково непередбачувані. 

За вікнами досі було темно. Ай-мін сиділа на краю мого ліжка у пальті, яке дала їй Ма. Тепер її обличчя округлилося, волосся було наче море, і вона видавалася у цей момент дуже гарненькою. Я простягнула руку і міцно обійняла її за талію. Ай-мін почухала мені голову. Вона так приємно пахла, наче печиво. 

— Ма-лі, колись ми поїдемо разом у Шанхай і я познайомлю тебе з Великою Мамою Ніж. 

— З Великою Мамою! — зітхнула я. — Та вона мені голову відкусить. 

— Тільки якщо ти їй сподобаєшся. Поквапся і вставай, поки я сама не з’їла весь сніданок. 

Я чула, як відчиняються й зачиняються двері, а ще — кроки Ма й Ай-мін, так наче вони вільно снували не лише між кімнатами, а й між моїми снами і моєю реальністю. Як це, замислилася я, починати все заново? Чи я залишилася б тією ж самою людиною, якби прокинулася посеред іншої мови та іншого існування? Потираючи очі, я виборсалася з ліжка. 

Було 16 травня 1991 року. Валіза Ай-мін, та сама, з якою вона приїхала, чекала свого часу біля дивана. Уже незабаром вони з Ма мають доїхати на орендованій автівці до кордону і в’їхати у Сполучені Штати. Перетнувши кордон, Ай-мін повинна була сісти на автобус до Сан-Франциско, де на неї чекала приятелька її матері. 

За столом Ма розкладала французькі тости. Я приготувала три склянки, накалатала соку із замороженого концентрату і подала його так, ніби це було шампанське. 

Ай-мін розповіла нам, що цієї ночі, вперше за багато місяців, їй узагалі нічого не снилося й що вранці, розплющивши очі, вона відчула дивне умиротворення, неначе стояла посеред парку Фусін у Шанхаї, по вінця залита сонячним світлом. Навіть довколишні будівлі, зведені в найрізноманітніші періоди та минулі епохи, колихалися, наче теж складалися лише з листя. 

Я сказала, що мені снився кордон. 

Ма зітхнула. 

— Візьміть мене з собою, ну будь ласочка, — заблагала я, хоч і розуміла, що це марно. — А що, як вас запроторять у в’язницю? Як ви надішлете мені якусь звістку? Дітей за ґрати не кидають. Я єдина, хто може вас порятувати. 

— Будемо сподіватися, що до цього не дійде, — відповіла Ма. 

Якась частина мене розуміла, що Ай-мін і Ма хотіли, щоб це прощання було радісне, тому я взяла виделку і почала їм підігрувати. Як мені кортіло бути дорослою, могти грати якусь роль. Неквапно снідаючи, ми вигадали гру, в якій потрібно було малювати в повітрі слова. Ай-мін сказала, що «прибувати» складається з кореня для «дерева» і слів «ще не» : прибуття — це дерево, яке ще не з’явилося. Ма сказала, що у слові «цибуля» є ієрогліф «ян» (нескінченність; уміщати незліченну кількість чогось), отже, цибулина — це корінь нескінченності. Мені було цікаво, чому «нескінченність» складається з «води» і  «овечки», але ніхто не міг мені це пояснити. 

Якщо я пропускаю подальші події, то це тому, що навіть тепер, понад двадцять п’ять років по тому, шкодую про це прощання. У Канаді з 1983-го не було ніякої амністії, й Ма не мала достатньо фінансових ресурсів, щоб як слід допомогти Ай-мін. В Америці, як нам усім хотілося вірити, Ай-мін мала найбільше шансів на стабільне майбутнє. 

Перш ніж вийти за двері, вона довго-довго тримала мене в обіймах. Ай-мін пробула з нами зовсім недовго, але тепер, коли вона від’їжджала, я зрозуміла, як глибоко вона змінила нас, і вчинила це геть невимушено. Я боялася, що ми з Ма не зможемо самотужки подбати одна про одну. 

— Плакати не соромно, — прошепотіла Ай-мін. — Пам’ятати не соромно. Не забувай, Ма-лі. Нічого поки не втрачено. Ще ні. 

Її руки відпустили мене. Я розплющила очі. Я любила її і тому попрощалася. Я трималася за ієрогліф, який вона для мене намалювала: вей, «ще ні», «майбутнє», «рух» або «музичний твір», запитання, на яке досі немає відповіді. 

Опісля я лежала на дивані. Я не плакала. Поезія й пам’ять, якось сказала мені Ай-мін, міцно вкоренилися у мені; я була створена для математики. Я поставила собі за мету закарбувати в пам’яті усе, що вона мені розповіла, всі ті прекрасні, жорстокі й хоробрі вчинки, на які пішов мій батько і її, і які зв’язували наші життя воєдино. 

* * * 

Велика Мама Ніж захворіла. Смертельна втома від останньої поїздки у Бінпай, дев’ятнадцятигодинна дорога і передозування млинцями з яєшнею — укупі все це страшенно збурило їй кишки. Коли найгірше вже було позаду, вона лежала в ліжку, геть нещасна. Навіть повіки її, здавалося, перевтомилися: вони знай опускалися й застилали світло. 

Горобчик узяв свої журнали, ноти й улаштувався в батьківській спальні, де він підносив матері чай, чистив для неї помаранчі, пересував фіранки відповідно до руху сонця або ж до материних примх, і чекаючи, безнастанно чекаючи, поки її розум настільки проясниться, щоб вона покликала його до себе, сказала принести стосик записників, які вона називала Книгою записів, і попросила продовжити оповідь. 

Пустеля, в якій розгорталися події перших розділів, стала для Горобчика другим домом, аж навіть шкіра на власних руках почала здаватися йому пошерхлою й зашкарублою. Іноді він забував, що читає уголос. Натомість слова ставали його власними; він сам був Да-веєм, замкнутим на радіостанції в пустелі Ґобі, коли, наче торнадо, налетіла війна і розпанахала землю на шматки, аж він боявся, що залишився останньою живою людиною у цьому перевернутому догори дриґом світі. Щоб бодай трохи себе заспокоїти, Да-вей уявляв слухачів, яких йому годі було побачити і від яких йому ніколи не приходило ані звісточки, отож він сам вигадував листи і день за днем прикрашав їхні життя: 

«Пане Да-вею, деяким людям просто судилося зникнути, як-от деяким озерам — випаруватися в сезон засухи, хіба ні? Тимчасом інші мусять перейти пустелю цього світу. Хай живуть борці за нашу свободу! Нехай настане день, коли ми змилуємося одне над одним і віднайдемо мир, коли ми пробачимо братам нашим, тому що ця війна — це і наша слабкість, і наша надія. Пане Да-вею, прошу вас присвятити третю частину Третьої симфонії Старого Бея моєму синові, Урожаю Вану. Ось що я йому хочу передати: Дорогий Великий Урожаю, стій непереможно і хоробро служи своїй вітчизні. З днем народження, мій сину». 

Слухачі вловлювали голос Да-вея крізь сутінки своїх крихітних кімнат до глибокої студеної ночі й до перших променів ранку. Люди чекали, з’юрмившись разом або зовсім наодинці, поки вщухне бій, чекали затишшя перед наступною бурею, чекали бурі, яка неодмінно прийде після цього короткого перепочинку. А ось цю наступну композицію відкрив для мене мій дідусь, казав Да-вей. Його голос звучав так приязно, неначе він сидів навпроти вас у найтеплішій кімнаті вашого дому. Дідуся навчив її грати у Ціндао один музикант-німець, який грав на інструменті заввишки з нього і вдвічі більшому завширшки, що звався віо-лонь-цень. Послухаймо. А потім, коли музика стихала, додавав: Хіба ж це не прекрасно! Послухаймо ще раз. Отже, ще раз Старий Бах і його сюїти для віо-лонь-цень. 

— Я знаю, хто це такий? — запитала Велика Мама, замислено крутячи в руці сливку. — Що за чорт цей письменник? 

Я вже так довго пробув на самоті на цій радіостанції, що можу впізнати кожну платівку по подряпинах, немов кожна — знайоме мені обличчя. 

Оповідь усе тривала, вечори все минали. Коли весна 1958 року перейшла в літо, Горобчик повернувся назад і перечитав попередні розділи, він наповнив відкриті простори роману власними пейзажами і прагненнями так, щоб і він теж зміг стати невіддільною частиною цього нового світу, де бажання, у яких він ніколи не зізнавався навіть самому собі, через цих персонажів набули форми, наповнення і свободи. 

— Горобчику, — незмінно гукала його мати, прокинувшись і повернувшись обличчям до післяобіднього сонця. І він підводився, спокійно підходив до крісла біля її ліжка і брав до рук той розділ, який уже чекав на нього на тумбі, немовби готуючись зустріти власне майбутнє. 

Горобчик повністю поринув у відчайдушну втечу Да-вея до Шанхайського порту, аж ось від задньої хвіртки долинув стукіт, який знай не припинявся, й здавалося, що там заїло якийсь механізм і тепер дверям судилося стукотіти довіку. Його руки відмовлялися відпускати нотатник. Лише материна сварка змусила його запхати записник під пахву, скочити на ноги і вибігти на подвір’я. Да Шань знову вліз у бійку, подумав він, або це над Летючим Ведмедем знову збиткується той застрашливий сусід, якого він прозвав Фабрикою Вітрів. Але коли Горобчик відчинив задню хвіртку, то нікого не побачив. Лише дівчинку-жебрачку, якій було не більше шести років. Він уже б знову зачинив хвіртку, але вона так нічого й не сказала. Просто стояла з пластиковим пакетом у руці. У ньому Горобчик розгледів якийсь одяг, рушник і, на диво, дві платівки. 

— Маленька пані, ви, мабуть, помилилися будинком. 

— Тітонько? — сказала вона. 

— Твоя тітка тут не живе, — лагідно відповів Горобчик. 

— Будь ласка, скажіть моїй тітці Великій Мамі Ніж, що я прийшла. 

Він став навпочіпки, щоб зрівнятися з нею зростом, і раптом помітив, що одна з платівок — це якийсь іноземний альбом. Він пильно вдивився в обличчя маленької дівчинки, яке немовби приховувалося під шаром куряви. Зрозумів, що слова на платівці — німецькі, й упізнав найважливіші з них — Й. С. Бах. Горобчик знову перевів погляд на дівчинку, відмовляючись повірити, що впізнає цю скорботну, нужденну дитину. 

— Скажіть моїй тітці, — твердо повторила вона. 

Але в цьому вже не було потреби, бо його мати вийшла на подвір’я, накинувши на плечі стебновану ковдру, і тепер стояла позаду нього. Вона закричала і притягнула дитину в обійми. 

— Чжулі! — вигукнула вона. — Де твоя Ма? 

У паніці вона відштовхнула Горобчика і вибігла у провулок, розглядаючись навсібіч. 

— Вихор! — кричала вона знову і знову. Провулок зяяв порожнечею — ні душі, лише сміття й вітер. 

Горобчик чимдуж кинувся бігти провулком, аж до Пекінської вулиці. Але тітки Вихор і Веня Мрійника там не було, ні під затишною аркою, ні на вулиці. Зрештою він витратив тих кілька монет, які мав у кишені, на шість запечених бататів і паперову торбинку хліба на пару, а відтак щодуху побіг назад через перехрестя, ухиляючись від велосипедів і проскакуючи між пішоходами. Удома він застав Чжулі, яка сиділа за столом навпроти матері. На дівчинці був одяг Летючого Ведмедя і маленька, добре знайома сорочка (вона колись належала Горобчикові) звисала з неї, наче намет. Коли Горобчик поставив перед Чжулі їжу, вона накинулася на неї, навіть не зводячи очей, дихала носом і намагалася запхати до рота якомога більше. Велика Мама мовчки за нею спостерігала. 

Закінчивши їсти, Чжулі сама пішла до кімнати, яку Горобчик ділив із братами. Вона знайшла ще одну сорочку і натягнула поверх тієї, яка вже була на ній. Потім залізла в ліжко і попросила Горобчика теж лягати. Горобчик спантеличився, але вчинив так, як його просила дівчинка. Чжулі, яка, здавалося, щомиті дедалі маліла, пробралася до нього в обійми, заплющила очі й заснула. 

Того ж дня, посеред ночі, їм непомітно запхнули під передню хвіртку запечатаного листа. Він був адресований «Пані Пісні Народу», і подружжя Ма випадково потопталося по ньому, йдучи у східне крило. Пан Ма передав лист Великій Мамі Ніж, і вона рвучко його відкрила, але, так і не зумівши розгледіти слова своїм зрячим оком, жбурнула його Ба Лютні. У листі було написано, що Вихор і Вень Мрійник були визнані винними в контрреволюційних злочинах і засуджені до восьми років каторжних робіт. Їх уже етапували у два різні табори перевиховання на північному заході країни. Хоч би скільки разів Великій Мамі читали ці слова, вона однак ніяк не могла втямити, як таке могло статися. Далі в листі йшлося: «Мати Веньового товариша померла через хворобу. Оскільки в Бінпаї довірити цю дитину нікому, я насмілилася привезти її сюди. Усі необхідні документи і дозвіл на проживання додаються до цього листа. Хай живе наша вітчизна! Хай живе вождь Мао!» У конверті лежала розплюснута, розтала цукерка «Білий кролик». 

— Ти ж знаєш, як воно буває, — озвався врешті Ба Лютня. — Іноді місцеві революційні комітети трохи заносить. Я про все подбаю. Такий вирок не відразу виконують. Вихор і Вень, напевно, ще й досі у Бінпаї. — Але він уникав дивитися їй в очі, а розглядав натомість порожню пачку з-під сигарет у себе в руці. 

Усю ніч Ба Лютня вовтузився в ліжку. Що більше Велика Мама намагалася розгледіти обриси кімнати, то тісніше, здавалося, змикалися навколо неї стіни. Ба Лютня кричав уві сні, і вона трусила його за руку, аж поки він не затихав. У власних гарячкових снах до Великої Мами приходила її сестра, але Вихор знову була дитиною. Вони разом утікали з Шанхая, намагаючись випередити японську армію. 

Коли Велика Мама знову прокинулася, поруч із нею спала Чжулі. 

Вони й далі лежали в ліжку, коли вже повставали Ба Лютня і хлопці. Вони слухали, як шарудять, відкриваючись і закриваючись, шкільні наплічники, як реве з гучномовців державний гімн, і як деркочуть у провулках дзвоники і калатайки. Коли Велика Мама знову розплющила очі, вона на мить збилася з пантелику і подумала, що це вони з Вихор лежать на батьківському ліжку і сестрине осяйне волосся спадає по подушках. Сестру вона любила понад усе й усіх на світі. Коли їхні чоловіки пропали на війні, вони з Вихор виживали разом, і Велика Мама ще жодного разу її не підводила. Вона втерла сльози, але стримати їх було годі. 

Їй здалося — й відчуття це було розмите і тривожне — ніби люди деруться нагору, пнуться одне поперед одного, знову і знову видираються, й падають, і тягнуть донизу інших, і все це у бездонній, огидній тиші. Але за які злочини? У таборах перевиховання у північно-західному Китаї її сестру і Веня Мрійника неодмінно розлучать. Їх, безперечно, незабаром відпустять, бо ж будь-які їхні злочини — це, либонь, незначні помилки. Але що вважається незначним контрреволюційним злочином? Велика Мама ще ніколи про такий не чула. Маленька дівчинка підвелася й сіла на постелі. Так наче тітчині сльози її обпекли, Чжулі вилізла з-під ковдр і вийшла з кімнати. 

Тієї ж ночі Ба Лютня сів на автобус до Бінпая. Він дрімав, думаючи про картярів і дим на весіллі Вихор, про пташок і музику, а ще про повільне калатання новоствореного воєнного оркестру вождя Мао, і коли прокинувся, автобус уже нахилився над гірським перевалом, штурмуючи крутий серпантин. Він уп’явся руками в переднє сидіння. Погода за вікнами була жахлива. І зсередини, і ззовні Ба Лютню охоплювало відчуття небезпеки й обману. Це лихе передчуття було таке сильне, що Ба Лютня неабияк здивувався, коли вдосвіта побачив лагідні пейзажі, серед яких котився автобус. Золотаво-зелена тендітність довколишніх полів, сріблясті велосипеди і вервечки пташок, які здіймалися й ширяли, як одна, геть його спантеличили. З транспарантів кричали лозунги: «Служити народу!» і «Сміливість думати, сміливість діяти!» Початок літа був нестерпний — грози й безперервна спека. Його сорочка, здавалося, навіки прилипла до спини. 

Прибувши в Бінпай, Ба Лютня пішов у контору Партії — непоказну невеличку будівлю з дуже низькими дверима. 

Усередині він здивовано зауважив електричний вентилятор, який крутився під стелею і гнав донизу тепле повітря. Контора мала власний генератор. Щойно Ба Лютня представився, його зустрів сам сільський голова і пригостив великим шматком торта. Проганяючи тривогу, Ба Лютня розтягнувся, щоб видаватися владним і неприступним, і заговорив ревучим голосом. Варто було йому згадати імена Вихор і Веня Мрійника, як вишкірений чиновник у своєму надто теплому піджаку порожевів і спітнів. Вентилятор ганяв крапельки поту по його лисій голові. 

— Одну хвильку, товаришу, — сказав чоловік і щез із кімнати. 

Принесли ще торта. Увійшов якийсь робітник, наспівуючи: «Доброго дня, товаришу!» Він подав горнятко чаю, протер і так чисту поверхню столу і, накульгуючи, пішов геть. «Хай живе наш Великий Вождь!» 

— Ну? — запитав Ба Лютня, коли сільський голова повернувся. — Де вони? Мені треба якнайшвидше з ними побачитися. 

Чоловік мав такий розтріпаний вигляд, ніби встиг збігати до Москви і назад. 

— Що ж, це зрозуміло, — почав було він, — прописані вони тут… 

— Так-так. 

— … але сьогодні вранці чи, точніше кажучи, цієї хвилини… 

— Товариш Вень — високошанований лірик, він, як то кажуть, книга пісень. Ніхто інший для нашого концерту не годиться. На цьому наполягає сам генерал Чень Ї! 

Чоловік здивовано звів очі. 

— Моє шанування Чень Ї! Хоробрий генерал і вірний слуга самого вождя Мао. Дванадцятиствольний герой! Нехай живе… 

Ба Лютня добряче ковтнув чаю і стукнув чашкою об стіл. 

— Товариш Вень із дружиною повинні з’явитися сюди негайно. Я на цьому наполягатиму. 

— Дорогий товаришу, життя часом викидає несподівані колінця. Я до того веду, що бувають дуже неочікувані місця, куди повертаються люди… 

— Товаришу, я не розумію, що ви хочете сказати своєю поезією. 

Чоловік спломенів. 

— Дозвольте мені почати спочатку. Старший брате, правда в тім, що вони не тут. — Чоловік ніяково засовався на кріслі. 

— Прошу вас, говоріть вільно. 

Чоловік наповнив чашку і припросив гостя випити чаю. 

Ба Лютня чекав. Тепер вентилятор крутився швидше, наче намагався дременути відтіля. 

— Ми щосили намагаємося підтримувати порядок, — сказав чоловік, — але як ви, світило нашої нації, добре знаєте, народ не може рухатися півкроками, бо тоді він просто впаде, хіба ні? Щоб здолати такий великий розрив, він мусить стрибати, а інколи й перестрибувати. І, можливо, щодо товариша Веня народ і стрибнув задалеко. Утім, ми живемо за таких часів, коли революційна мрія будь-що має здійснитися, хіба ви не згодні? 

Ба Лютня нічого не відповів. Торт у роті зробився тухлий на смак. 

— Виявляється, — провадив далі чоловік, — що у товариша Веня з дружиною був потаємний погріб на родових землях. 

Ба Лютня допив чай із чашки і замислено подивився на чайничок. 

— Це ніякий не злочин, товаришу. 

Сільський голова не відповів, надіючись, що мовчанка стане його запереченням. 

— Певна річ, — заговорив нарешті він, — контрабанда завжди спливає на поверхню. Ми конфіскували все: книжки, платівки, деякі родинні коштовності. Він ховав Книгу пісень і Книгу історії. А ще у нього були книжки з Америки. Мені дивно, — додав він, дозволивши собі коротку паузу, — що ви цього не знали. 

Ба Лютня дивився на стіну за чоловіковою спиною. Цю несподівану зміну тону, цю розгублену поетичність і блискучий піт, який раптом розвіявся, наче імла, годі було інтерпретувати неправильно. 

— Я нічого не знав, — рівним тоном відповів Ба Лютня. 

— Гммм. 

Чоловік підвівся, дотягнувся до довгого шнурка і вимкнув вентилятор. Той щодалі сповільнювався, аж поки нарешті зупинився, залишивши кімнату тісною й нестерпно застиглою. 

— Ми, кадровики, звісно ж, можемо лише служити народу і дотримуватися лінії Партії. Тому здали його революційному комітету, і там винесли вирок. Його визнали небезпечним елементом. 

У горлі в Ба Лютні пересохло, але чаю йому більше не пропонували. 

— Перевиховання за допомогою каторжних робіт, — провадив далі чоловік, знову сівши на місце. — Така була ухвала, й у належний час його забрали. 

— А його дружина, товаришка Вихор? 

— Засуджена реакціонерка і безсоромний буржуазний елемент. Таке ж покарання. — Здавалося, тепер чоловік неначе розквітнув від спеки. Він порожевів і позолотавів. — Можливо, цю таємну бібліотеку спорудила мати Веньового товариша під час котроїсь із воєн, щоб заховати ті рідкісні книжки від загарбників. Вона торік померла, тож звідки нам тепер знати напевно? Можливо, вам доводилося чути про її батька, Старого Захода? Реакційний елемент, свого часу був дуже близький до імперіалістського режиму. Звичайно ж, колись Старий Захід був шанованим науковцем, якого послали за кордон служити своїй країні, і такі сховки тоді були доволі поширені… Зрештою, хто я такий, щоб судити? Ми лише маленьке село. І досі ще освоюємо правильну лінію. — Чоловік посміхнувся Ба Лютні. Яка ж дивна була ця посмішка: напівжаліслива, напівпопереджувальна. — Революційний комітет підпорядковується Чень Ї, хіба ні? — плавно мовив він. — Як я собі розумію, Чень Ї мав би повідомити вас про винесений вирок. 

— Розкажіть, — сказав Ба Лютня, ігноруючи ці натяки, — як знайшли бібліотеку? 

— Товариш Вень із дружиною, як завжди, були в полі. Їхня донька залізла в нішу. Це вона її знайшла. Мабуть, вхід змістився через танення льоду. — Він вилив решту чаю у вазон на підлозі, а відтак беззвучно поставив чашку назад на стіл. — Там, унизу, було тепло. Насправді, комфортніше, ніж там, де вони жили. Хтось із селян ішов полем і побачив, як товаришка Чжулі раптово зникла, наче її проковтнула земля. 

Сільський голова відверто вивчав гостя. Ба Лютня теж не відводив від нього погляду, анітрохи не каючись. За натягнутою вишуканістю, напівзаплющеними очима і м’яким, спітнілим носом проглядався незворушний вираз обличчя, що його добре знав Ба Лютня. Мовчанка між ними переросла в задуму. Ба Лютня заплющив очі, а тоді знову глянув на сільського голову. Йому здалося, наче він вийшов із контори, а потім зайшов знову, але через інші двері. 

— Ми з вами вже перетиналися, в штабі, ще сорок шостого року, так? 

Чоловікове обличчя аж засяяло від задоволення. 

Ба Лютня продовжував. 

— Вас завербували до нашого оркестру. Чи, може, це було сорок четвертого? — тепер він пригадав ці очі, цю блискучу лису голову за гобоєм. Керівник оркестру їздив селами, щоб вербувати молодь, а його приятель, Лі Делунь, навчав їх грати. — «Та цим дітлахам музичні інструменти й уві сні не снилися», — казав Делунь. Новобранці навіть тримали свої гобої і труби кумедно, ішли з ними, наче зі своїми новими дівчатами. — А-а-а, — протягнув Ба Лютня, намагаючись звести докупи думки.11 

— Які пам’ятні були часи, еге ж? — сказав чоловік. — Учитися грати на гобої посеред японського вторгнення, реформувати власні думки і влаштовувати бальні танці кожного суботнього вечора. Великі лідери полюбляють танцювати вальси. Це мене здивувало. 

— Тут немає музичного ансамблю, — сказав Ба Лютня. 

— Ні, тут немає. 

— А гобой у вас іще є? 

Мовчанка. Чоловік завагався, непевний, чи з нього, бува, не кепкують. 

— Ще є, — визнав він. 

— Старий Раз-два, — сказав Ба Лютня, раптом пригадавши його ім’я. Вони всі брали участь у тих самих сеансах самокритики, які насправді були лише відкритими атаками один на одного. Цей чолов’яга був суворий, але не садист, на відміну від деяких інших. — Ми дали вам прізвисько Раз-два, бо вам ніколи не вдавалося рахувати подумки. 

Чоловік засміявся. Його сміх заскочив Ба Лютню так зненацька, аж він стрепехнувся й перекинув порожню чашку. Чоловік умить її поправив. 

— Ваша правда. Це тромбоніст дав мені таке прізвисько, — сказав він. — От воно й прилипло. 

Ба Лютня так хотів пити, аж здавалося, що йому навіть в очах пересохло. Перед ним з’явився образ цієї кімнати й усіх кімнат, де йому випадало бувати, і він спробував розгледіти, як усі ці двері та входи допасовуються одні до одних, але їхні кути знай переміщалися й рухалися. — Назвіть свої вимоги, — врешті сказав він. 

— Дорогий друже, ви неправильно мене зрозуміли. 

— Я хотів би дістати дозвіл відвідати їх. Їх утримують десь неподалік? 

— Товаришу, — сказав чоловік, — це неможливо. — Він швидко закліпав, так ніби його образили. — Їх засудили до каторжних робіт у північно-західному Китаї. А тим часом у революційного комітету не було іншого вибору, ніж знести їхню землянку. 

Отже, той лист не перебільшував, подумав Ба Лютня. Їх справді забрали відціля. 

Раз-два підвівся з-за столу. 

— Ви ж, напевно, добре знаєте ситуацію. Вас недаремно так вихваляють! Герой кампанії із земельної реформи, переможний музикант-солдат. Ми загартувалися там, у штабі, еге ж? Нас перших реформували через боротьбу. Як говорить вождь Мао, справжнє повстання не буває організованим чи красивим. Такі герої, як ви, торують шлях. А я лише іду стежиною слідом за вами. 

Як можуть такі улесливі слова звучати як глум? В конторі було нестерпно чисто, нестерпно світло. 

— Іще чаю? — запропонував чоловік. 

— Ні. Дякую. 

— Я ще можу чимось вам допомогти? 

Ба Лютня підвівся, випростався на весь ріст. Сільський голова ніяково засовався на стільці. 

— Дякую, товаришу, — сказав Ба Лютня. — Ви і так дуже допомогли. Певен, нам іще випаде нагода поспілкуватися. 

— Я от щойно пригадав, — мовив чоловік, хоча, безперечно, пам’ятав про це весь час. — Дружина мого заступника познайомилася в автобусі з вашою дружиною, і хоч дорога тривала лише день, вони потоваришували. Відтоді вона пильнувала Чжулі. Доставила її в безпечне місце. 

Стіни навколо Ба Лютні знову зарухалися. 

— Із сонцем слід бути обережним, — сказав чоловік, наче сам до себе. Він потягнувся, шарпнув за шнурок, і вентилятор знову закрутився. — Варто навчитися репетирувати в затінку. 

Холод вдирався всередину. Його було годі здолати, попри те, що Вихор випорожнила валізу і натягнула на себе весь одяг, який мала. Оце щойно біля крана зачаровано дивилася, як її руки занурилися у воду, а вона нічогісінько не відчувала. Так ніби руки були чужі. А потім рвучко їх витягнула, по-дурному злякавшись, що вони зараз розіб’ються на друзки. Усе навколо неї було інше, ніж видавалося. Навіть повітря, густе і синє, було мов папір. 

Вона ділила одне-єдине довге ліжко з очільницею району, лікаркою, економісткою, офіцеркою держбезпеки, шкільною вчителькою, юристкою й перекладачкою російської літератури. Її ж прозвали «дружиною». Першого тижня вона розрізняла їх за тим, як вони сплять: як крутяться, викрикують і хроплять, наскільки часто прокидаються вночі, наскільки несамовито втискаються назад у ліжко або ж сплять непорушно, як мертві. Сьогодні вранці очільниця району, свято переконана, що не вчинила жодного злочину, вголос міркувала, коли ж її випустять. 

— Може, сьогодні, — сказала вона. — Точно цього місяця. 

— Товаришко! Хіба ви не розумієте, що сама лише ця думка робить із вас ідеальну кандидатуру для перевиховання? — Економістка, яка пробула в таборі найдовше, була переконана, що ніхто й ніколи звідси не вийде. 

— Я присвятила себе Партії, ще коли мені було одинадцять років! Без таких людей, як я, не було б ніякої Революції. 

— Цитьте. Ви єдина, хто досі вважає себе революціонеркою. 

Інші жінки захихикали, але очільницю району це анітрохи не зачепило. 

— Я й не очікувала, що така злочинниця, як ви, мене зрозуміє. Партія — моя сім’я, і я швидше помру, ніж зраджу її. 

Після переклички вони шеренгою пішли в їдальню. Така кількість ніг здійняла в пилюці справжню бурю; пил зафарбовував повітря, застилав підлогу і підсолював усе, що торкалося їхніх уст. Вихор із перекладачкою їли, сидячи пліч-о-пліч. Перекладачка жувала, міцно заплющивши очі та вдячно цмокаючи, так ніби подумки смакувала соковитою качиною ніжкою. 

Напередодні Вихор вручили повідомлення з Бінпайського революційного комітету, у якому йшлося про те, що тепер місце проживання Чжулі зареєстроване у Шанхаї. Від цієї новини у Вихор упав такий тягар із плечей, що вона — та, що досі не зронила ні сльозинки, — здивувала всіх нестримним риданням. Про Веня вона не мала звісток, лише чутки, що в чоловічому таборі неподалік не виживає ніхто. Тіла кидали в пустелі, не ховаючи. Вихор не дозволяла собі в це вірити. 

Назовні, під небом, яке із синього зробилося біле, наче папір, вони вишикувалися в ряд, щоб сполоснути миски з-під їжі. Колір чистоти, подумала Вихор. У давнину білий колір вважався похоронним, кольором звершення, втрати і кінця, а тепер біле небо неначе було готове стерти й саму землю. Вона підняла кошик, лопату і приєдналася до своїх. Хоч стільки старалася, ніяк не могла зрозуміти, як дійшла аж до краєчка прірви й опинилася тут. На місці виконання робіт, за декілька кілометрів звідси, вони копали канал. Земля там була суха і легко піддавалася ерозії, тож розсипалася від найменшого натиску. Вихор працювала, не підпускаючи до себе жодної думки; до полудня пісок виблискував, наче монета. 

Ніч за ніччю на їхньому довгому ліжку переповідалися історії. Процокували місяці, й нарешті вона дізналася заплутані історії всіх жінок, які спали поруч із нею, а вони дізнались її історію. Ціла низка жінок, які, одна за одною, провалились у продуховину в сні — і прокинулися тут. Цілу вічність тому Вихор ходила в касу в Шанхаї, збираючись купити квиток до Гонконґу, але її увагу відвернув роман — Книга записів. Тепер їй було соромно за те, як бездумно вона палила свічки, вдивляючись у слова, що немов приховували в собі ідеї, або ж в ідеї, які годі висловити словами, як речення несли її уперед, неначе ріка або музика. Утім якою ж близькою видавалася істина. Тоді їй було двадцять чотири роки, і вона закохалася. 

Щодня швидко западала темрява. Чорний — це колір північного неба, це колір океанів, усього глибокого і необхідного, тож він мусить уміщати й те життя, до якого вона намагалася дотягнутися. Руки її увесь час тремтіли. Визнаючи вирок законним, голова Бінпайського революційного комітету зміряв її холодним поглядом. А потім сказав: «Глибоко в душі ви опираєтеся Комуністичній партії». Вихор заперечила цей закид, але якщо тоді це й було не так, то тепер це точно правда. Можливо, її злочин полягав лише в нездатності вірити. Правду кажучи, ще з чотирнадцяти років і аж до знайомства з Венем, Вихор майже ні в що не вірила. 

Життя в’язня складається з нескінченного руху. Її переміщали то туди, то сюди, наче мішок із товаром. Копай канави, мели борошно, доглядай свиней, вирощуй овочі, реформуй свої думки, люби Партію, збирай дрова, донось на інших, промивай зерно, співай пісню. Очільниця району, понад усе впевнена, що її повернуть назад у суспільство, зрештою наклала на себе руки. Економістку, яка свято вірила, що всесвіт про них забув, звільнили першою. День переходив у ніч, аж поки у Вихор не закралася підозра, що навіть сама Партія уже не знає, де її шукати. Листи їй не надходили, від Веня не було жодної звістки; вона згадувала, як сиділа в чайній і чекала продовження оповіді, але воно так і не прозвучало. Лікарка розповіла їм про табір неподалік, у якому жінка, яка була вагітна на момент винесення вироку, народила, і її маленький хлопчик став промінчиком щастя в жіночому бараці; історія видавалася неймовірною. Як мати і немовля могли вижити в таких умовах? Вихор снилася Велика Мама, і день за днем вона втішала себе спогадами про дитинство. Уві сні сиділа поруч зі своїм покійним сином, поруч із батьками, Венем, Чжулі. Вони розмовляли про все на світі, а потім, коли час збіг, її повернули в барак, запихаючи на місце, ніби книжку на поличку. 

Її єдиною приятелькою була перекладачка російської літератури, і Вихор її обожнювала. 

Вона б витягнула з кишені й віддала їй останню финь, останній шматок хліба. Приятелька, доволі відома, була найславетнішою в Китаї перекладачкою творів Достоєвського. 

На довгому ліжку Перекладачка перша зголосилася поділитися своєю історією. 

— Це сталося під час кампанії «Сто квіток». Нам наказали критикувати Партію, наш університет, одне одного, навіть якість наших обідів і роботу туалетів. — Перекладачка перевернулася на інший бік і те ж саме зробили решта жінок, одна за одною, неначе хвилі, які вдарялися об берег. — Тож я, недотепа, вийшла наперед і сказала, що мій запит на дозвіл з’їздити в Ленінград відхиляли чотирнадцять разів і що вчена мого рівня мусить спілкуватися з колегами. Поки я говорила, всі інші обрали безпечну позицію. 

— Потім я усе думала, — сказала Перекладачка, лагідно приклавши вказівний палець до носа, — як я могла так ревно вивчати Достоєвського і не усвідомлювати, що сама ж рию собі могилу? — Почувши слово «Достоєвський», яке складалося з восьми різних ідеограм, усі аж забурмотіли від захвату. — Моя літня мати досі вважає, що мене перевели в університет у Харбіні. Вона опиниться біля самої небесної брами, якщо дізнається правду. — Перекладачка вдарила рукою по ліжку, немов відганяючи привида. — Не можна втрачати надії! Вождь Мао добра людина. Він знає наші хороші риси і врятує нас. — Перекладачка притиснула руку до серця, неначе силкувалася не дати йому розбитися. Поміж жінками прокотилася луна притакування. — Хіба може бути інакше? 

Настав час, коли закінчилася їжа. Це були сповнені відчаю місяці. Навіть робота зупинилася. Начальник табору погодився, що краще витратити сили на пошуки диких трав чи корінців. Голод спустошував цілу провінцію; якби засудженим дали бодай одне-однісіньке зернятко проса, це неодмінно вважалося б контрреволюційним злочином. Вихор здалося, що в неї перед очима тріпотять аркуші. Це Перекладачка обмахувала її віялом. Їй здалося, наче її котять коридором. Це Перекладачка розтирала їй руки і ноги. Їй снилося, що вона їсть соковиту качину ніжку. Це Перекладачка поцупила жменьку квасолі з кухні таборового начальника, потайці її приготувала і нагодувала Вихор. Вона слухала, як хтось уголос читає уривки Книги записів. Це було не насправді. Це Перекладачка тримала її за руку. Розгубившись, Вихор запитала: 

— Хто нас порятує? 

Перекладачка відповіла, ледь усміхнувшись: 

— Ніхто. То й нехай. 

Коли голод почав минати, на їхньому довгому ліжку залишилося лише троє: Перекладачка, адвокатка з оподаткування й Вихор. Вони спали, притулившись одна до одної, щоб бодай трохи зігрітися. Решта — лікарка, офіцерка держбезпеки, шкільна вчителька й очільниця району — пішли, як-то кажуть, у чисте біле небо, у західні небеса. 

1963 року адвокатку з оподаткування звільнили, а Вихор і Перекладачку перевели у табір із назвою «Ферма 835». Їм уперше дозволили отримувати пошту. Вихор зустріли два конверти з листами — від Великої Мами з сім’єю й від Чжулі — два таких грубих пакунки, що вони зайняли половину її матраца. Вона смакувала по одному листу на день, так ніби кожен із них був полумиском рису. Перекладачка — сама як перст на цьому світі — листів не отримувала. 

Якось вони готували фуфайку Перекладачки до зими, підшивали в підкладку шари ватину. Перекладачка сиділа із заплющеними очима. На її ногах, замість взуття, лежав рушник. 

Хтось їх покликав. 

Вихор звела погляд і побачила поруч з охоронцем незнайомця — гостя з очужілих світів. Незнайомець, вочевидь, містянин, був одягнений у сині штани і синє пальто, притрушені порохом. Що довше вона на нього дивилася, то більше він видавався схожим на дорожній знак — розмитий і далекий, який годі прочитати. Хлопець був високий, стрункий і вродливий, на вигляд років двадцяти з гаком. 

— Тітко Вихор… 

Вона вп’ялася у нього поглядом. Охоронець зацікавлено подивився на неї. Тоді сказав щось хлопцю, відтак обернувся й пішов геть, залишивши його самого. 

— Тітко Вихор, ви ж знаєте, хто я, правда? 

Її голос завмер. Вона спробувала заговорити ще раз, але слова прозвучали дивно. 

— Маленький Горобчик. 

Перекладачка розплющила очі. 

— Вродливий пан, тут не заперечиш. Але, товаришко Вихор, ця пташка не така вже й маленька. 

Тепер він стояв перед ними. Відклавши набік фуфайку і ватин, Вихор підвелася на ноги. Їй довелося притримуватися за плече Перекладачки, щоб не впасти. 

— Горобчику, — сказала вона. — Як дивно тебе бачити. Це… — Вона потрусила головою, щоб зв’язати докупи думки. — Це моя приятелька, пані Достоєвський. 

— Приємно познайомитися, товаришко! 

— Ще й як приємно! Що ж, підійди ближче і дай нам себе роздивитися… 

Вихор хотіла було сказати щось утішне, але всі слова, які були під рукою, видавалися надто прозорими, надто повітряними. 

Високий купол повітря поглинав їхні голоси. 

— Як тобі вдалося сюди приїхати? На милі довкола немає жодного транспорту. 

— Поїздом і автобусом. Від Ланьчжоу мене підвезли на возі, запряженому віслюком. За два останні дні ми не бачили ні душі. 

Хлопець, хоч хлопцем він уже й не був, мав приголомшений вигляд. Це через неї, раптом усвідомила Вихор. Її, мабуть, неможливо впізнати, і її зовнішність його засмутила. Їй стало соромно, хоч вона й розуміла, що винні тут лише час і обставини, а ще її неспромога їх змінити. Її розчулило, що він так применшив довгу дорогу з Шанхая, яка мала тривати щонайменше п’ять повних днів. 

Горобчик узявся діставати пачки сигарет, печиво, рис, сушену рибу, сіль, консервовані овочі й коробку за коробкою жувальних цукерок із сорго. 

Від такої кількості гостинців Перекладачка так розхвилювалася, що аж тихенько вилаялася. Вона схилилася набік. 

— Отже, це той самий племінник, так? Композитор, якому судилося стати Бетговеном з берегів Хуанпу? Ви впевнена, що так воно і є? 

Можливо, через зніяковілість або паніку, Горобчик намагався огорнути їх словами. Він розповів, що всі живі-здорові, що у Чжулі все чудово. Розповів, що пише музику, що на Другу симфонію його надихнула їхня поїздка Китаєм у воєнні роки, чайні та сліпі музиканти… Останнім часом він міркував про характеристики сонячного проміння, себто про те, як денне світло стирає зорі та планети, аж вони стають невидимі для людського ока. Якщо для того, щоб побачити небеса, потрібна темрява, то чи може денне світло бути формою сліпоти? Чи може звук теж бути формою глухоти? Якщо так, то що таке тиша? 

У його очах стояли сльози — можливо, через сухе повітря високого плоскогір’я. Вони з Перекладачкою дивилися на нього, як на привида. На їхній подив, він дістав із наплічника книжку, «Дощ на горі Ба», класичний роман. 

— Чжулі попросила мене передати це вам, її улюблена книжка. 

Вихор спантеличено взяла її до рук. 

— Але хіба Чжулі під силу таке читати? 

— Їй уже одинадцять, — відповів Горобчик, так наче й сам розгубився. Тепер, коли спорожнілий наплічник марно висів у нього в руці, хлопець видавався самотнім і нещасним. Він хотів би далі й далі витягувати гостинці, подумала вона, так ніби може наповнити пустелю квітами. 

Перекладачка запалила їм усім по цигарці, і вони довго-довго просто сиділи собі в замисленому мовчанні й курили. Вихор намагалася побачити небо, бараки і табірну комендатуру Горобчиковими очима, але єдине, що могла, — це позирати на нього, немов уві сні, і слідкувати очима за димом, який вився у нього з-під пальців. 

— Мати подає клопотання, щоб ваш вирок анулювали, — сказав він. — Вона звернулася по дозвіл вас провідати і мала б приїхати уже до кінця місяця. Ба Лютня каже, що вам не можна повертатися в Бінпай і що ви житимете з нами у Шанхаї. Чжулі дуже талановита скрипалька, вона ніколи не перестає вправлятися, і Консерваторія піде на все, щоб її втримати. 

— Але Горобчику… 

— Мої батьки досі шукають дядечка Веня. Я певен, що вже незабаром ми отримаємо про нього якусь звістку. 

— Горобчику, — звернулася Вихор, уперше взявши його за руку. Вона вирівняла голос, щоб він не тремтів. — Ти повинен сказати Великій Мамі, що як побачив мене, моїм єдиним смутком була розлука з сім’єю, чоловіком і донькою. І більш нічого. Жодних страждань. Ти повинен подякувати їм від мене. Повинен сказати Чжулі, що в мене все добре, що Партія перевиховує мене і я успішно виправлю свої помилки. Переконайся, що вона думає лише про своє майбутнє. Її не можна хвилювати. 

— Авжеж, тітонько. 

Раптом Горобчик згадав, що у нього в кишені щось лежить. Він дістав фотографію Чжулі, на якій вона тримає свою скрипку, і простягнув її Вихор. Вона не бачила доньчиного обличчя ось уже понад чотири роки. І вдивлялася у світлину, немов у незнаний світ. 

— Як там було в тому відомому вірші? — озвалася Перекладачка. — «Доля твоя — явитись у вихорі пилу / і піднятись нестримно, як туман над рікою». Ваша донька дуже схожа на вас. Вихор, рідненька, у неї ваше обличчя. 

Чому я ридаю, думала вона, тремтячи. Я повинна нетямитися від щастя. Раніше їй здавалося, що вона втратила доньку назавжди, але ось вона тут, так близько і зовсім поруч. Можливо, її чоловік так само існує, досі з клеймом зрадника і ворога, та все ж їхні долі злилися в одне ціле вже давно. 

Того ж пообіддя, у табірній комендатурі, ховаючись від палючого сонця, Вихор чекала у дверях разом із Горобчиком. Приїхав нафтовоз, її племінник заліз у кузов і, наче це завжди було так просто, покинув «Ферму 835». Він міцно тримався за одну із цистерн, дивився назад, поки відстань між ними дедалі збільшувалася, й вона розуміла, що він хотів сказати іще щось, але не міг. Вона намагалася уявити його від’їзд: таборова комендатура зменшується в розмірі, а потім з’являються і зникають інші будівлі, аж поки він дістається залізниці, нескінченних поїздів і облич у вікнах. Денне світло всоталось у землю. Вона знала, що одного дня, вже незабаром, без попередження, з неї знімуть обвинувачення. Як і тисячам інших контрреволюціонерів, яким вдалося вижити, їй повідомлять, після багатьох років каторжних робіт, що вона ніколи не була злочинницею. Вона розридається? Чи зрадіє? Вона повинна бути вдячна за шанс повернутися до життя. Утім, навіть коли Вихор уявляла собі Шанхай, їй було страшно, що лише ця безкрая пустеля та небо знають її, і що лише вони ставатимуть чіткіші й ширші — аж до нескінченності. 

5 

Після того, як Ай-мін і Ма поїхали, я просиділа все пообіддя біля вікна, читаючи мамин примірник «Девіда Копперфілда». Знову й знову поверталася до перших рядків: «Чи сам я виявлюся героєм власного життя, чи посяде це місце хтось інший — покажуть наступні сторінки».12 

Приблизно о сьомій вечора Ма нарешті повернулася. Я спостерігала, як вона пройшла внутрішній дворик і піднялася сходами, рухаючись повільно, так ніби сходи непомітно ставали дедалі крутіші. Її зелене пальто, тоненьке, наче літній листочок, було мені дуже добре знайоме — вона носила його ще до того, як я з’явилася на світ. Дивилася, як воно підіймається сходами, неначе проти течії часу. Побачивши мене за шибкою, мама всміхнулася й пішла швидше. У руках вона несла пакунок — маленьку білу коробочку з кондитерської. 

Я помчала до дверей, відчинила їх і затягнула Ма всередину. 

Я приготувала на вечерю рис з огірками і вареними яйцями; поки ми їли, Ма заповнювала тишу, описуючи в найменших деталях, як минув день. Прикордонник, позіхаючи, помахом руки показав їм, щоб проїжджали. На околицях Сіетла вони потрапили в ранкову тягучку. Потім зупинилися перекусити гамбургерами. Ай-мін купила мій улюблений бісквіт і передала його для мене додому в білій коробочці з кондитерської. Ма почекала, поки Ай-мін сяде на свій «Ґрейгаунд», і дивилася, як автобус рушає, а тоді щезає з очей. 

Після вечері Ма подзвонила в Шанхай і понад годину пробалакала з матір’ю Ай-мін. Я сиділа поруч із нею на канапі, досить близько, щоб закутатися в її голос. 

Тієї ночі, лежачи в ліжку, я щосили зосередилася, сподіваючись, що як вслухатимусь уважно, то зможу почути батьків голос. Світло і темрява ковзалися стелею — то є, то нема — і поки я думала про всі ті причини, з яких Ба покинув цей світ, смуток поглинув мене. За вікнами стугонів вітер, і в сусідній кімнаті Ма й досі дихала, змінювалася і мріяла. Мені хотілося піти до неї, хотілося знайти спосіб її захистити. Ай-мін залишила мені листа, і я знову взяла його до рук: 

«У тихім опівнічнім світі одна одній ми потай сказали / Що хочем пташками у небі ширяти — крилом до крила / І разом на землі зростати, дві гілки одного дерева / Земля й небеса не минають, хоча настане і їхній кінець».13 

Ай-мін зв’язувала нас, мого батька та її, мою маму і мене. Поки ми не знали напевно, що вона в безпеці, як могли її відпустити? Тоді мені здавалося, що це ніколи не станеться. 

— Восени 1965 року, — сказала я вікнам, кімнаті, фотографії батька на столі, — напередодні Горобчикового двадцять четвертого дня народження, молодий чоловік у завеликому для його худорлявого тіла пальті, прийшов уночі. 

* * * 

Усі в домі — Ба Лютня, Велика Мама та їхні двоє хлопців, Чжулі й Вихор (яка щойно вийшла на волю, як і її приятелька, Перекладачка, з різницею лише декілька днів) — міцно спали, але Горобчик досі писав. За вікнами у провулку з’явилась якась тінь. Поки Горобчик працював над своєю Третьою симфонією, він чув шаркання кроків, туди-сюди, навколо й назад. Ці звуки прокралися в його музику: низький фагот, що перетинався з басовою партією — то є, то нема. 

Роздратувавшись, Горобчик опустив олівця. Узяв гасову лампу, спустився сходами і вийшов у внутрішній дворик, прислухаючись: ані звуку. Він рвучко відчинив навстіж задню хвіртку. 

Незнайомець зойкнув, і вони обидва відсахнулися. 

Горобчик зніяковів і потрусив лампою. 

— Кажіть, товаришу! — сказав він якомога грубшим голосом. — Чим я можу вам допомогти? 

Спочатку йому відповів лише вітер. А тоді незнайомець промовив, не голосніше за зітхання: 

— Я шукаю юного Горобчика. 

Він був дуже худорлявий, дуже низенький, і його точно не варто було боятися, та все ж лампа в Горобчиковій руці тремтіла. 

— Юного Горобчика? Що вам від нього треба? 

У руці незнайомця з’явився пожмаканий конверт. Навіть у слабкому світлі Горобчик одразу ж упізнав почерк. Це була та сама каліграфія, на яку він дивився з підліткового віку: стримана і все ж пристрасна, що розповідає історію Да-вея й Четвертого Травня. Незнайомець важко здригнувся й відсмикнув руку. Він хвилювався, але не самовдоволено і дразливо, як нервувався би шпигун чи тюремник. Юнак, здавалося, був нажаханий шириною провулка. 

— Я він. Тобто, я Горобчик. Що вам потрібно, товаришу? 

Незнайомець похитав головою. 

— Цей лист для мене? 

— У мене для вас, як би ви сказали… новини. 

— Хутко, заходьте всередину. — Незнайомець похитав головою. Горобчику довелося стриматися, щоб не затягнути його у дім силоміць. — Ви щось їли? Ходімо. Вас ніхто не зачепить. 

Юнак дивився повз нього. Тіні не були до нього добрі; все у ньому здавалося убогим і пригніченим. 

— Я не зайду всередину, — лагідно сказав він, немов даючи сам собі пораду. — Ні, ні! Категорично, точно ні. 

Горобчик запхнув руку в кишеню. Напередодні чиновник із Центральної комісії з перевірки дисципліни заплатив йому двадцять юань за приватні уроки — хотів навчитися грати «Місячну сонату» Бетговена — і Горобчик досі мав при собі зароблені крупні банкноти. 

— Товаришу, якщо ви не можете залишитися й розділити зі мною вечерю, прошу, прийміть бодай цей маленький подарунок, він ні до чого вас не зобов’язує. — Він планував дістати лише одну банкноту, але витягнулися всі чотири. 

Юнак приголомшено закліпав. 

Горобчик завагався. А потім, по-батьківському твердо, взяв із рук незнайомця листа і поклав замість нього гроші. Тепер, розлучаючись із ними, Горобчик розгубився й пошкодував; у нього в кишенях свистів вітер — не залишилося жодної финь. І все ж він не відводив погляду від юнака. 

— Прийміть гроші або заходьте в дім. 

Незнайомець відкрив долоню і втупився поглядом у дивовижні банкноти. 

— Я б не хотів нічого брати в сім’ї брата Веня, — прошепотів він. — Але мої обставини... що ж, вони очевидні, хіба ні? — Він подивився Горобчику в вічі та стало зрозуміло, що незнайомцю не більше одинадцяти чи дванадцяти років. Іще дитина. 

А потім і сам хлопчина, і його злиденність, і Горобчикові гроші зникли в провулку. Якби не конверт у руках, можна було б подумати, що хлопчика взагалі тут не було. 

Він зачинив хвіртку і повернувся в дім через внутрішній дворик. Згори, з балкона, виглянув у той бік, куди побіг хлопчина. 

Світанок уже почав брижити небо, і на Пекінській вулиці вишиковувалася, щомиті збільшуючись, черга по пайки, але за хлопчаком і слід прохолов. 

Конверт був адресований не його батькам, не тітці Вихор чи Чжулі, а «юному Горобчикові». Він присів навпочіпки з гасовою лампою в руках, розкрив конверт, дістав звідти один-єдиний аркуш паперу і почав читати. 

На світанку на балкон вийшла Чжулі. Вона гукнула до пані Ма, яка чекала своєї черги біля колонки з водою, побажала їй доброго ранку, всміхнулася Горобчику, забрала його порожню чашку з-під чаю, відтак принесла її назад — та була повна і парувала. Вона сіла на зламаний стілець і сказала: 

— Любовний лист? 

Він щось буркнув. 

— Дорогий братику, — прошепотіла вона, — з днем народження! Нехай саме цього року твою неймовірну Третю симфонію виконають у концертному залі перед самим вождем Мао і нашим відданим прем’єром Чжоу Еньлаєм! Перед ректором Хе Лутіном й усіма видатними музикантами Шанхайської консерваторії! Нехай біля твоїх ніг буде багато пахучих букетів, і нехай солістом на твоєму наступному фортепіанному концерті буде один елегантний хлопчина з Чанша… 

— Чжулі, якщо ти не поквапишся, то той самий хлопчина з Чанша встигне забронювати найкращу репетиційну. А тобі доведеться грати на скрипці на вулиці. 

— Твоя правда! Цзян Кай вправляється найбільше за всіх у консерваторії. Окрім мене. Але знаєш, — сказала вона ще тихіше, — фортеп’яно у сто третій аудиторії таке древнє, і всі піаністи його уникають. Для скрипаля там стільки місця, що це майже вілла. — Вона штрикнула його в коліно. — Але справді, від кого цей лист? 

Він перевернув конверт іншим боком, перш ніж вона встигла впізнати почерк свого батька. 

— Від прем’єра Чжоу Еньлая, запрошує мене зіграти на великому прийомі, де… 

— Конверт занадто простий. 

— Від гера Баха, просить мене… 

— Конверт занадто сучасний. 

— Від сусідської бабусі, цікавиться, чому я пишу музику для дегенеративного фортеп’яно, а не для славного гуциня. 

Вона кивнула. 

— Ясно. Братику, — мовила вона після короткої паузи, — я сьогодні вранці знайшла оту торбинку сушеного гороху, яка невідь-де поділася. Вона була в рукаві маминого пальта. 

— І що ти зробила? 

— Там її й залишила! Вона ж бо думає, що така спритна злодійка! 

— Вона чудова злодійка, просто тут немає де щось заховати. 

— Якось днями, — провадила далі Чжулі, — я намагалася викинути шкарпетку, в якій було аж вісім дірок, але Ма дістала її зі смітника, випрала, зацерувала і поклала назад мені в шухляду. Це те саме, що носити рибацьку сітку. Та я вже третій рік її церую! Вона шукає речі у смітнику, вона взагалі… Учора ввечері закуталася у два шари ковдри, хоч і стояла страшенна спека. А потім іще й попросила мене спати близько-близько біля неї, щоб затуляти від протягу. Я намагалася виконати її прохання, але ж протягу не було! А вона однак тремтіла і здригалася! 

Його кузена була істота радісна й вільна, здавалося навіть, що вона їм усім ніяка не родичка. 

— Тітонька Вихор побувала на краю землі й повернулася звідти. Дай їй час. 

— До речі про час! — Вона підскочила, схопивши футляр зі скрипкою. — Я зайду до тебе в кабінет опівдні! Дозволь пригостити тебе обідом на честь дня народження. 

Горобчик відсунув конверт якомога далі, і тепер уже майже сидів на ньому. 

— До речі, сестричко, щодо Равеля. Техніка, звісно, в тебе чудова, але вчора фразування видалося мені затиснутим, особливо піцикато. Тут треба шукати в складному просте, а не у складному — складне, розумієш, що я маю на увазі? Попрацюй сьогодні над технікою володіння смичком, гаразд? 

— Мій серйозний Горобчику, що б я без тебе робила? Приходь у сто третю аудиторію в обідню перерву, і я зіграю так, аж сам Равель запишається. 

Знову залишившись наодинці, Горобчик іще раз узяв до рук конверт. Це правда, у цьому домі — та навіть у цьому районі — ніде було щось заховати, ні торбину гороху, ні грішну думку. Він перечитав послання Веня Мрійника, відтак узяв із підвіконня коробку сірників, підняв листа над бляшаною попільничкою й підпалив. Венів почерк робився викривленим і округлим, видовженим і завуженим, аж поки всі речення стали однаковісінькі — лише попіл, і більш нічого. Утім, Горобчик пам’ятав кожне слово, немовби цей короткий лист був віршем або ж партитою Баха. Він міг підвестися й виголосити його просто зараз: слово в слово, нота в ноту. 

Увесь ранок слова крутилися в Горобчикових думках і відмовлялися його покидати, навіть коли Летючий Ведмідь упустив свій сніданок на підлогу, а Да Шань босими ногами наступив на скалки порцеляни. Лист безнастанно продовжувався, навіть коли Горобчик змивав кров, побитий посуд і сніданок із Да Шаневої ноги. 

— Може, варто поїхати в лікарню? Мабуть, треба, щоб мені наклали шви? 

— Не думаю. Вистачить і антисептика. 

— Як скажеш, — розчаровано протрубив Да Шань. 

Тим часом Вихор помила долівку, Ба Лютня наклав нову порцію їжі, його мати на всіх нагримала, а Летючий Ведмідь вдавав, ніби штрикає брата списом у спину. 

Лист знай сидів у Горобчиковій голові, і йому на очі навернулися несподівані сльози. 

Да Шань нахилився уперед і, не мовивши й слова, втер сльози своїми крихітними пальчиками. 

Дорогий друже, сподіваюсь, у тебе все гаразд і ти пам’ятаєш мене, свого мрійливого друга, який дорожить тобою як власним сином. Зараз я ні на заході, ні на сході. Одного дня розповім тобі про всі виверти і напружені моменти цієї історії. А якщо коротко: я втік із табору Г*** і почав переховуватися. Маленька пташко, я не можу описати тобі тамтешніх умов. Табір розташований на самому краю землі. Ні я, ні ті люди, які були зі мною на засланні, не є контрреволюціонери. У глибині душі я вірю, що це саме нинішньому часові й нашим лідерам одного дня доведеться відповідати за їхні злочини. Весь місяць я шукав безпечне житло. А минулого тижня доля занесла мене в Шанхай, і я побачив свою сім’ю. Вони мене не помітили, а я не наважився себе викрити. Органи підібралися до мене ще ближче, тож був змушений покинути місто і податися у провінцію Ґ***. Маленька пташечко, прошу тебе, доклади всіх зусиль, щоб моя сім’я не шукала мене. Мушу закінчувати листа. На все, що я хочу розповісти, не вистачить і цілої книжки. 

Твій друг, 

Товариш «Бах» 

P.S. Я знайшов іще один розділ нашої Книги записів. Вона потрапила мені до рук у найнесподіванішому для цього місці, після того, як мене перевели у Дж***. 

P.P. S. Якщо колись тобі випаде така нагода, відшукай товариша Скляне Око у Селі Котів і неодмінно подаруй йому примірник Книги записів. Він був моїм приятелем у Дж*** і серед композиторів надає перевагу Шенберґу. Скажи йому, що добре знайомий із його друзями дитинства, шукачем пригод Да-веєм і безстрашною Четвертим Травня. 

Три дні минуло, перш ніж офіцери Бюро громадської безпеки прийшли до їхніх дверей. Як і той нужденний незнайомець, вони заявилися рано-вранці, коли на столі ще навіть не було сніданку. На відміну від того хлопця, вони почали гримати об головні ворота і нахрапом пробиватися всередину. Сказали, що «контрреволюціонер, злочинець, правий елемент, політичний ганьбитель...» — тут їм довелося зупинитися й попорпатися у своїх паперах — «товариш Вень!» — утік, смертельно поранивши двох офіцерів армії. Вони обвинуватили Ба Лютню, що той переховує ворога народу. 

Ба Лютня спокійно слухав, але коли ті двоє офіцерів оголосили, що Вихор і Чжулі повинні негайно йти на допит, — стрибнув уперед, випустивши додолу чернетку Горобчикової Третьої симфонії, яку саме тримав у руках. 

— Та як ви смієте ганьбити мене в моєму ж домі! — закричав він і заходився несамовито гасати між кімнатами. — Ідіть сюди! Може, товариш Вень під ліжком? Чи в шафі? Чи ми його трупом розпалили пічку? Не забудьте подивитися в помийному відрі, нужнику і серед купи брудної білизни! — Він шпурляв речі через усю кімнату, а офіцери громадської безпеки, бліді й не готові до такого повороту подій, збивали один одного з ніг, квапливо ухилялися від речей Ба Лютні, що літали навколо. Горобчиків батько був високий, як ніколи, але вдвічі худіший, ніж зазвичай, тому й виглядав удвічі страшнішим. — Та в товариша Веня агресії як в опалого листка! Як це він поранив двох офіцерів? Як крапля дощу ранить асфальт? Це ще хто тут продає картоплю? 

— Дядечку… — почала було Чжулі. 

— Ти що, взагалі з глузду з’їхав? — спокійно мовила Велика Мама Ніж. 

— З мене досить! — волав Ба Лютня. — Ви несправедливо посадили його дружину! Так-так, усе правильно! Погляньте-но, та ви тремтите, як торба свіжого тофу! Можете самі перевірити дані, її реабілітували! Тепер вона працює на Партію й, напевно, вже дослужилася до вищого звання, ніж ви! Ви, малі засранці, заплямували нашу Революцію й одного дня я вас приволочу до самого Чень Ї, щоб він відшмагав вас по яйцях. Осли! Ви хоч уявляєте, хто я такий? 

Покликали пані Ма, і вона суворо повідомила офіцерів, що очолює житловий комітет і що в її юрисдикції точно немає жодного праворадикала-утікача. Сама думка про таке, пробурмотіла вона, вкрай огидна. У всіх пожильців документи і прописка в порядку, можете в цьому не сумніватися. Вона махнула своєю прилизаною головою й запропонувала провести офіцерів до виходу. 

Горобчик безмовно стояв біля дверей. На сторінках симфонії, яку відкинув убік Ба Лютня, тепер були відбитки черевиків. Він почав збирати аркуші. 

Лише коли офіцери пішли, Вихор повернулася до Великої Мами. 

— Вони сказали, що Вень утік? 

— Так, — відповіла вона. Її зряче око зволожилося, й вона відвернулася, щоб оцінити руйнування, яких зазнав дім. 

— Але як? — сідаючи, запитала Вихор. — Куди він міг податися? 

У кімнату з криками знову ввірвався Ба Лютня. 

— Трясця! Трясця, трясця, трясця, трясця, трясця, що я накоїв? — Горобчик хутко виштовхав молодших братів у кухню, відвернув їхню увагу маленькими цукровими пірамідками і швидкою партією в «Дивися на тигра», а тоді вийшов на балкон і заглянув у попільничку з попелом від листа Веня Мрійника. Там було ще з дюжину сигаретних недопалків, добрячий жмуток тютюну, але ні сліду від аркуша, від почерку або слів. Горобчик визирнув за поруччя балкона. У провулку ті самі двоє офіцерів схвильовано щось обговорювали. Пані Ма рішуче хитала головою. Стічна вода з канави хлюпала навколо їхніх ніг. 

Лист зник назавжди, думав Горобчик. Він розчинився у самому повітрі, вирвався туди, де жоден офіцер, шпигун чи голова комітету його не дістануть. За першої ж нагоди, коли поряд нікого не буде, він розповість тітці Вихор, що написав Вень Мрійник. 

Горобчик пішов разом із Чжулі; його кузена обома руками стискала футляр зі скрипкою і ступала, ставлячи одну ногу відразу ж перед іншою, так ніби жалкувала за кожним дюймом простору, який вона займала. Рухаючись проти сіро-синьої хвилі зустрічних пішоходів, Горобчик хотів розчистити Чжулі дорогу, тож він ішов, випнувши груди й розмахуючи руками, тішачи себе ілюзією, що він танк, а не паперовий кораблик. Але ніхто, навіть школярі, перед ним не розступалися. Велосипеди зі свистом проносилися мимо так близько, аж черкалися кермами об його лікті. Який же несхожий він був на Ба Лютню. На тлі батькової ваги Горобчик почувався піддатливим, крихким і незначущим. 

Під’їхав трамвай. Чжулі озирнулася й розсіяно усміхнулася Горобчикові, перш ніж хвиляста блакить її сукні зникла серед інших пасажирів. Наступного разу вони побачилися аж біля воріт консерваторії, коли вона гукнула до нього згори. Чжулі граційно тримала рівновагу на бетонному виступі, обхопивши однією рукою металеву загорожу і нахилившись усім тілом у протилежний бік. Її волосся, заплетене в довгу кіску, спадало на плече, а кінчики на вітрі видавалися живими. За ворітьми піаніст Їнь Чай, найяскравіша зірка консерваторії й безперечний красень — сьогодні в сорочці та штанах в армійському стилі — сидів на лавці. Він саме повернувся з Москви, де посів друге місце на конкурсі імені Чайковського, і хоч куди б він ішов — принаймні так видавалося Горобчику — всюди його супроводжував потік сценічного світла. 

— Що скажеш, братику? — мовила Чжулі, м’яко приземляючись поруч із ним. 

Гомін студентів затарабанив по ньому, наче головний біль. Він усміхнувся, щоб приховати заздрість, і вдався до своєї коронної фрази: 

— «Хіба горобчик і ластівка можуть щось знати про волю великого лебедя?» Їнь Чай — національний скарб. 

— Мені твої композиції подобаються більше, ніж його мелодрама. 

— Справді? — перепитав Горобчик, не ймучи віри. І все ж, коли кузена виконувала його композиції, вона немов просіювала їх від пилу, губила ноти і знаходила музику. 

Він сказав Чжулі, що прийде до неї у сто третю аудиторію, її улюблену репетиційну, а потім ухилився від юрби і піднявся імпозантними сходами. На першому поверсі всі п’ятсот консерваторських роялів, здавалося, співали і гарикалися одночасно. Він оминув двісті четверту аудиторію з гонгами і цимбалами, триста тринадцяту з багатострунними цитрами і майстерні з виготовлення скрипок у триста двадцятій. На четвертому поверсі ковзнув поглядом на відчинені двері й побачив, як ректор консерваторії, Хе Лутін, занурився в розмову з кадровиком, якого Горобчик не впізнав. «Це ваше рішення, — говорив Хе Лутін, — але що саме нині вважається злочином?» Ректор Хе славився своєю прямолінійністю. Час від часу він запрошував Горобчика до себе додому випити лимонаду, послухати платівки і переглянути його композиції. Уся консерваторія знала, що коли Хе Лутін був дитиною, його старший брат мав якісь французькі ноти, і та збірка так вразила товариша Хе, аж він ночами прокрадався на перший поверх і переписував її від руки. Він так захопився побудовою західної музики, що самотужки навчився нотного запису. Коли у 1920-х він урешті вступив до консерваторії, то прославився тим, що падав уночі з ліжка, вимахуючи в повітрі руками, ніби щось грав. Горобчикові страх як кортіло дізнатися, що саме Хе Лутін виконував уві сні. Чиюсь композицію чи власну? Чи снився йому його вчитель, Хуан Цзи, який сам навчався в Пауля Гіндеміта? Чи могли б сни пролити світло на архітектуру музики в його голові? Горобчикові теж увесь час снилися ще ненаписані композиції. Щоранку, прокидаючись, він чув ті музичні твори, наче стихаючий вуличний шум, і Горобчику хотілося ридати над музикою, яку він втратив. 

— Навіщо марнувати час? Просто надрукуйте свої погрози в газеті «Визволення» й побачите, що ще я скажу… — Окуляри Хе Лутіна зсунулися на самісінький краєчок носа. У відповідь незнайомець самовдоволено посміхнувся. Горобчик поквапився уперед. 

Далі коридором дійшов до кабінету, який ділив зі старим У — надзвичайно обдарованим музикантом, що грав на ерху так, ніби це було не важче, аніж підрізати нігті на ногах. Старого У він не бачив уже тижнями. 

На Горобчиковому робочому столі лежала записка, виведена на полях обрізка газети. «Учителю Горобчику, дякую, що позичили мені свій примірник «Музичного життя німців». Я прочитав усю книжку, не відриваючись, і опісля цілу ніч не міг стулити очей. Чи можу я сьогодні зайти до вас у кабінет, десь о першій годині? З повагою, Цзян Кай». Горобчик перечитав листа. Сьогодні о першій годині під океанічні хвилі оплесків Їнь Чай гратиме в концертній залі Чайковського. Кай, мабуть, забув. 

Горобчик запхав записку в стіл. Чотири стіни кабінету кольору слонової кості, здавалося, схилялися до пройми вікна. Він дістав свою Третю симфонію — зі слідами черевиків — і розклав першу частину на столі. Хоч як намагався, йому годі було розгладити зіжмакані аркуші. Але він однак узяв до рук олівця. 

Сам час — усі години, хвилини й секунди, все те, що вони відраховували, і те, як вони це відраховували, — пришвидшився у Новому Китаї. Він хотів передати цю зміну, написати симфонію, у якій прижилося водночас і сучасне, і давнє: те, що ще не настало, й те, що вже майже минулося. Оте цокання в перших тактах — це посилання на дзенькіт із Сьомої симфонії Прокоф’єва, а на передньому плані звучав танець, алеґро різолюто, який чимдалі пришвидшувався, аж поки самі тактові риски починали розхитуватися від тонів, урешті вигинаючись на волю, немов постріл у небо. А далі — вільне падіння у другу частину, скерцо, скрипкове тріо з невпізнаваним звучанням, що плавно затихало, коли повільним маршем вступали духові й мідно-духові інструменти. Звук, який розчинявся саме тоді, коли вчився, що ж воно таке — бути почутим. 

З протилежної стіни із бувалою усмішкою на нього позирав вождь Мао. Чи написав ти бодай щось, із докором запитував його вождь Мао, що можна вважати оригінальним? Чи здатен ти сказати бодай щось вартісне? Час минав, і папір у руках нагрівався від клаптика ранкового світла. Три чверті Горобчикового часу йшло на те, щоб виконати квоти останньої політичної кампанії, й іще одна чверть — на викладання теорії музичної композиції. Його власну Першу симфонію уже виконували на сцені, і вона навіть отримала хороші рецензії, але її однак розкритикували у Спілці композиторів. Ця симфонія, казали там, страждає через формалізм і зайве експериментаторство; урочистість третьої частини анітрохи не підносить Народ; і взагалі суть композиції неможливо зрозуміти відразу. Якби не протекція Хе Лутіна, критика була б значно гірша. Друга симфонія — неймовірно красива, і він це добре знав — чахла в шухляді його столу, її він так ніколи й не подав на затвердження. Минулого місяця він поклав на музику шість поезій Ван Вея і Бертольда Брехта, але цього, розумів Горобчик, краще нікому не чути. Його студенти вимагали революційної доступності, а керівництво намагалося донести до нього правильну політичну лінію, але що це була за лінія? Варто було йому врешті її схопити, як вона розправляла крила і заповнювала собою небо. Яка музична ідея могла незмінно проіснувати цілий рік або ж усе життя, не кажучи вже про всю революційну епоху? 

Він висунув скрипучу шухляду столу і знову глянув на впевнений почерк Кая. Як і Хе Лутін, Кай народився у віддаленому селі, був грайливий і віртуозний, мав феноменальну пам’ять і любив музику там само загадково, так само незбагненно, як і сам Горобчик. Але Кай був готовий до успіху. Безсумнівно, щоб стати відомим музикантом, потрібно спочатку досягти успіху у власній уяві; лише музиканти, які на таке здатні, зможуть піднятися над усіма. У життя, відчував Горобчик, немає іншого виходу, ніж щедро обдарувати Кая. 

Він намагався не думати про власні можливості, які танули на очах. Він стер останні двадцять написаних тактів. Довго сидів і міркував, аж поки сама кімната стала інша. На порожньому аркуші до нього прийшов рядок. Він рухався уперед уздовж дедалі крутішого вигину. Він пішов за ним, тепер уже навіть не усвідомлюючи, що досі пише. 

Так минув ранок. Горобчик саме думав про лист від Веня Мрійника і про загадкового товариша Скляне Око, аж двері рвучко відчинилися — і ввійшла Чжулі, бліда немов незапалена свічка. Вона тримала зелений термос, футляр від скрипки і паперову торбинку. 

— Братику, — сказала вона, — хіба в тебе не бурчить у животі? Я чекала тебе у сто третій аудиторії, але ти так і не прийшов! 

Він геть забув. Вона відмахнулася від його вибачень і усміхнулась. У своїй поношеній блакитній сукні Чжулі видавалася втомленою, але водночас бадьорою, старшою за свої чотирнадцять років. Він підвівся й підійшов до невеличкого столика, заставленого чашками і блюдцями, взяв два горнятка, на яких було найменше чайного осаду, і уважно обдивився пачку грушевих карамельок, якими старого У пригостила шанувальниця, дівчина на прізвисько Печивко. Старий У скуштував одну, а решту так і залишив. 

Він налив чаю й кинув на блюдце декілька карамельок. Чжулі уважно дивилася на аркуші на його столі. Тепер вона тихенько наспівувала мелодію. Цілком поринувши в думки, вона відкрила футляр, узяла до рук скрипку і почала експериментувати з фразуванням. 

— Ще рано, Чжулі. 

Вона опустила руку. 

— Але, Горобчику, послухай. Я вже чую цю… 

— Друга частина ще навіть не закінчена. Я заледве її почав. 

— Заледве почав? Та ти цій симфонії віддав усі сили! Братику, хіба ти не бачиш, що це найдосконаліша композиція з усіх, які ти написав? Як на мене, маєш негайно показати її диригентові Лу. Ти ж йому довіряєш, правда? 

Хтось енергійно застукав у двері, й вони знову відчинилися. Прийшов Кай, із таким виглядом, наче лише кілька хвилин тому прокинувся й біг до них із самого Чанша. На ньому був картуз в армійському стилі й пом’ята футболка в кумедних плямах від трави. Привітавшись із ними, він одразу ж перейшов на інший кінець кімнати. 

— Товаришко Чжулі, що ти граєш? 

Вона нахмурилася до нього і розправила сукню. 

— Нічого такого, — озвався Горобчик. — Просто кілька моїх лінивих думок. — Він зібрав зі столу аркуші з нотами, Каєву записку й есей, який переглядав. — Каю, — сказав він, — якщо ти поквапишся, то ще встигнеш на виступ Їнь Чая. І навіть не запізнишся. 

— Але хіба в нас зараз не має бути зустріч? Я залишив вам записку. — Його обличчя і навіть красовитий картуз немов поникли. Горобчик почувався так, ніби випадково притиснув хлопцеві пальці кришкою фортеп’яно. 

— Зараз учитель Горобчик пише композицію, — урочисто сказала Чжулі. — Каю, ти вже їв? Пригощайся. 

Горобчик спостерігав, як паперова торбинка перескакувала з рук у руки. І відчув себе старим, коли сказав: 

— Прошу вас, тільки не накришіть на диван У Лі. 

Кай голодними очима заглянув у паперову торбинку. 

— Старого У? Та він пошле свою матір прибрати крихти. Або, може, й бабусю. 

Його кузена не втрималася від смішка. 

Вони були такі безжурні, ці двоє. Чжулі мала голі руки, але наче й не відчувала вітру, який залітав крізь відчинене вікно. 

Кай глянув на нього з прямою, бентежною відвертістю. 

— Було б добре піти надвір, прогулятися в парку і послухати музику народу. — Сонце зігріло Горобчикові руки. — Ходімо, вчителю. Ви від самого світанку працюєте. І хіба сьогодні не ваш день народження? 

— Він ніколи його не святкує, — сказала Чжулі. — Позбавляє себе радощів. На щастя, радість просочується у всі його композиції. 

 — А ви обоє хіба не маєте бути зараз на заняттях? — Відповів Горобчик, намагаючись зберегти власну гідність. 

— Усі піаністи зараз унизу, пишуть самокритику. Я не спав усю ніч, читав ту книжку, що ви мені дали, а потім, о другій, прийшов працювати над Концертом № 9 Моцарта. Навколо не було ні душі — лише я, бродячі пси і вітер. Навіть найзатятіші бабусі ще не вишикувалися в чергу по м’ясо. 

— Ого, в другій ночі! — вражено мовила Чжулі. 

Горобчик спробував придумати шлях відступу. Він хотів залишитися наодинці з вікном, аркушами на столі та свободою власних думок. 

— Одну годину, — сказала Чжулі. — Вкради годину зі свого життя й подаруй її нам. 

Вона усміхнулася до нього — широкою й щирою усмішкою, як усміхалася йому тітка Вихор, коли він був малий, отож він скорився. 

У парку Чжулі й піаніст йшли обабіч Горобчика, неначе боялися, що той кинеться навтьоки. Хіба горобчик і ластівка, думав він знову, можуть щось знати про вдачу лебедів? Так сталося, що в затінку коло ставка вони саме побачили лебедя, який розпушував свої сіро-білі крила, намагаючись видаватися більшим і смертоноснішим, аніж був насправді. Горобчик розчув лагідність його трелей. 

— Кімната, де я живу, — розповідав піаніст, — завбільшки з півтори лежачих людини. Місця мені вистачає хіба перевернутися спочатку на один, а тоді на інший бік. 

Футляр зі скрипкою вимахував у такт кроків Чжулі. 

— А як так сталося, що тебе поселили не в консерваторії? Може, тобі більше до вподоби жити в печері? 

— Я мусив залучити всі можливі зв’язки, щоб отримати цю жахливу кімнату, але це принаймні неподалік від мого вітчима. Він торік хворів… хай там як, а миші — чудова компанія. 

Чжулі пригнулася під низькою гілкою. 

— Будь обережний, інакше миші розмножаться й захоплять котову кімнату. 

Коли Кай засміявся, його волосся настовбурчилося на вітрі. 

Горобчик і не помітив переходу, коли Чжулі вже почала розповідати піаністові про Ба Лютню й ранкову сутичку з офіцерами громадської безпеки. Піаніст сповільнив ходу. 

— Нагадай-но мені, у якому таборі був твій батько? — запитав він. 

— Не знаю. Але він у провінції Ґаньсу, так же, братику? 

— Точно не знаю, Чжулі. 

Вона напружилася. На її чолі та щоках заблищав легенький піт. Вона мала такий вигляд, ніби їй під силу було протистояти будь-якій кампанії, критиці чи члену сім’ї й завдати їм нищівної поразки. 

— Братику, не варто за мене хвилюватися, — стиха сказала вона. — Я знаю, коли тримати язика на припоні. Чув би ти мене на занятті з політосвіти. Мені здається, я вивчила напам’ять більше гасел, аніж сам прем’єр-міністр. — Вона зухвало звела підборіддя. Її нерозважливість, її недбале ставлення до слів його вражали. Кузена так поводилася, ще відколи повернулася Вихор. 

Але, може, подумав він, ця бравада була не для нього, а для Кая. Тепер сонце торкалося до всього навколо. Вони спробували знайти прихисток на лавці під квітучою грушею. Сиділи так, немов були самі й більше нікого не потребували, і та радість, яка ще кілька хвилин тому витала поміж ними, розвіялася. Можливо, вони так притихнули через спеку. Поруч нікого не було, втім Горобчик відчував чиюсь важкість, чи радше важкість чиєїсь пильної присутності. Звіддаля долинали якісь вигуки чи, може, це був сміх. 

— Сьогодні вранці, — ледь чутно сказав Кай, — про ректора консерваторії писали газети. Ви читали? У «Визволенні» про нього стаття на цілу сторінку. У «Вень Хуей Бао» теж. Вони пишуть, що Хе Лутін — проти Партії і проти соціалізму, і що найнищівніші обвинувачення йдуть із консерваторії. 

— Я вважала, ти весь ранок вправлявся, — мовила Чжулі. 

Кай зробив паузу. 

— Мені здається, що половина мого життя піде на те, щоб перебігати від однієї позиції до іншої, аж доки я спіткнуся і вчиню фатальну помилку. 

— Ти бував в Ухані? — запитав Горобчик, щоб змінити тему. Певна річ, він добре знав, що Хе Лутін під слідством, але від Каєвих слів у нього однак похололо в грудях. 

— Вибачте, вчителю. Я лише студент, і все ж мені здається, що можу з вами поводитися дуже вільно. Про що ви мене запитували? 

— Ти хотів би поїхати в Ухань? 

— Із вами? — спитав піаніст. 

— Так. Якщо на канікулах матимеш вільний час. На дорогу і мої дослідження знадобиться три чи чотири дні, а може, й більше. Я шукаю асистента, консерваторія доручила мені зібрати… 

— Так, — сказав піаніст. 

— Але я ще не розповів тобі навіщо. 

— Я поїду. 

Чжулі притискала футляр зі скрипкою до грудей так міцно, ніби могла за ним заховатися. Вона не збиралася поводитися, як дитина, і вимагати, щоб вони взяли її з собою. Зрештою, їй іще й про матір треба було подбати. Одного дня, вже незабаром, вона зіграє для батька, обличчя якого вже не пам’ятала, але який колись їй співав: «Малесеньке дівчатко, скажи, куди ідеш? Скажи своєму татку, тебе він відведе. Скажи своєму татку, й він мапу віднайде, він чаю принесе, і навіть сонцю скаже, нехай воно зійде, й дере́вцями маленькими твій шлях він обснує». Це був якийсь віршик, якась приповідка, чи щось, що він сам склав? «Чжулі, — любив повторювати він, — маленька мрійниця». Вона відпустила його голос і почула Равеля, саму пісню, і як її взуття скрегоче об гравій щоразу, коли вона переступає з ноги на ногу. Вона добре бачила і світло, і парк, і свого кузена, і Кая, але ці образи були заледве зв’язані зі звуками скрипки в її голові. Вона чула їх щойно прокинулася і знала, що вони безнастанно лунали весь час, поки вона спала; сама вона з’являлася і зникала, існувала не навсправжки, але музика не мала початку, вона не вгавала, незалежно від того, була Чжулі присутня чи ні, спала чи ні, пильно вслухалася чи дрімала. Вона все життя беззастережно це приймала, але останнім часом почала замислюватися про те, якій меті це служило. Прокоф’єв, Бах і cтаригань Бетговен посідали для неї те місце, яке для інших людей посідала Партія, нація й вождь Мао. Але чому так? Як так сталося, що вона влаштована інакше? Після того, як її батьків забрали з Бінпая, з неї викроїли цілковито нову людину. 

Парком ішов, накульгуючи, якийсь чоловік і однією рукою прикривав розірвану футболку, немовби ця занехаяність турбувала його більше, ніж кров, що стікала обличчям. Коли він проходив повз людей, ті витріщалися, але ніхто до нього не озивався. Навколо пораненого незнайомця немов розповзалося холодне кільце тиші — як вода, що наповнює целофановий пакет. 

До консерваторії Чжулі верталася сама. Її кузен і Цзян Кай пішли далі, серйозні, як двійко радянських шпигунів, вони схилилися один до одного, і піаніст поклав руку Горобчикові на поперек — туди, де, як вона знала, в кузена завжди боліло. Він працював над своїми композиціями по вісімнадцять годин на добу. Часто, повернувшись додому з консерваторії, вона заставала його на долівці комірчини, де він лежав, знемагаючи від жахливого болю. Тоді вона розминала спазми в його спині й вичитувала за те, що він забагато працює. Горобчик немов боявся, що музика у ньому раптово припиниться, як ото перестає текти з крана вода. Але якщо вже зовсім чесно, хіба хтось колись чув про Горобчика без музики? 

Кай озирнувся, звів брову і всміхнувся до неї. У піаніста була така сама відкрита чесна усмішка, як у прем’єр-міністра Чжоу Еньлая. Вона уявила крихітну, завбільшки з домовину, кімнатку, в якій він жив, полущену підлогу і гризунів, й задумалась, як Каєві взагалі вдалося навчитися грати на фортеп’яно, якщо він зростав у якомусь злиденному селі на околицях Чанша. Які такі зв’язки міг залучити сільський хлопець? Цей піаніст — той іще в’юн, підсумувала вона. Він уміло подавав своє сільське походження — як бульварний роман, захований під вишуканою обкладинкою. Хоча, коли він не усміхався, то його обличчя виражало лиш одне — недремність. 

Її футляр для скрипки погойдувався в ритм кроків. Повз Чжулі проїхала процесія возів: усі були навантажені каністрами з олією, й візники страшенно пріли, так наче крутили педалі на саму гору Ба. На розі Хуайхайської вулиці вона побачила студенток консерваторії, які пурхали навколо Їнь Чая, а той дивився скляними очима людини, яка годинами терпить захопливі погляди. Найвродливіша з них, Печивко, несла трофей із квітів. Імператриця Печивко відкололася від компанії, підійшла до Чжулі й закидала її революційними гаслами, з глибини яких, наче бджолине жало, прорізалася репліка: «Я бачила, як ти кудись ішла з тим красунчиком, Цзян Каєм!» Чжулі кліпнула і сказала: «Сонце Мао Цзедуна надає моїй музиці нового запалу!» і притиснула до грудей скрипку. Печивко з розумінням подивилася на неї. Ця королева краси ніколи не стане великою скрипалькою, подумала Чжулі, обходячи її оксамитове волосся, яке на вітрі закручувалося в довгі арабески. Місяць поруч із нею тьмянів, а квіти — нітилися, як писали поети, але Бетговена вона грала так, ніби в ньому ніколи не вирувало життя. 

Чжулі зрештою вирішила не вправлятися, притьмом побігла до дороги і застрибнула у трамвай, що саме проїжджав, прикрашений транспарантом із написом «Захистимо нашого вождя Мао!» Трамвай був такий переповнений, що витіснив із неї навіть заздрість, тож коли Чжулі звернула у провулок з Пекінської вулиці, їй було добре й легко. Прийшовши додому, вона перетнула внутрішній дворик і зайшла в кухню так непомітно, що заскочила маму на гарячому — вона саме клала до кишені ложку. Вихор налякано обернулася. Жменя сушеного машу посипалася на підлогу. Чжулі підійшла до столу, приплюснула між долонями комара і вдала, що нічого не побачила. 

— Ма, — озираючись, заговорила вона. — Я відшліфовую «Циганку» Равеля. Вона страшенно складна. 

— Равель, — задоволено сказала мати. 

— Можна, я скоро тобі її зіграю? 

— Так, моя дівчинко. — Мати усміхнулася й ще декілька бобів зацокали й застукотіли об викладену кахлями долівку. 

П’ять років каторжних робіт, повсякчас нагадував їй Горобчик, коли дивишся на те, як невинні люди зникають із лиця землі, не можна одним махом стерти з пам’яті. Й усе ж Чжулі хотілося струснути матір, зробити так, щоб подумки вона більше не була в тих таборах, і змусити її зробитися присутньою. Важливе те, що відбувається тут і тепер, а не минуле життя, важливі мінливі сьогодні й завтра, а не одвічно, нескінченно, нестерпно незмінне вчора. Вона взяла мітлу і швидко позамітала боби, промила їх у мийниці й розклала сохнути на чистій шматині. 

— Ма, — знову озвалася вона, але тепер мати вже сиділа за столом у кухні. Чжулі підійшла до неї, щоб перепросити за свої зверхні думки, аж тут побачила на підлозі дві дорожні торби, а на столі — папери, мапи і записники. 

Чжулі узяла до рук один із записників, розгорнула його і почала читати. Сторінка за сторінкою він був списаний материним почерком: наполегливим, урівноваженим, чітким. Чжулі відразу ж упізнала історію, радіостанцію Да-вея в пустелі, мандрівку Четвертого Травня до західного прикордоння й велику революцію, яка їх наздогнала. Бентежна, епічна Книга записів. 

— Ма, ти готуєш новий примірник? — запитала Чжулі. 

— Сьогодні вранці нарешті закінчила. 

Мати намалювала розширене коло на найбільшій мапі. 

— Отут був табір, у якому сидів твій батько, — сказала Вихор, — але якщо він повернувся у провінцію Ґаньсу, то, думаю, уникав би цього району. 

Чжулі ніяк не вдавалося прослідкувати за материними траєкторіями. Вони перетиналися й розходилися, як переплетення пташиного гнізда. 

— Отож мені варто розпочинати пошуки звідси, — підсумувала мати. І кінчик її пальця зупинився на якійсь відкритій території. 

Чжулі хотілося взяти материну тендітну руку, відірвати її від мапи і заховати у своїх долонях. Їй кортіло взяти мапу і спалити її в пічці. 

— Але як ти це зробиш? — тихо запитала вона. 

— Ми з твоєю тіткою поїдемо разом. У юності ми з нею об’їздили країну вздовж і впоперек. 

— Але зараз усе інакше. 

— Так, це правда. Тоді була війна проти Японії, голод, а потім націоналісти розбомбили річку Хуанхе і стався жахливий потоп... 

— Я не це мала на увазі, — відповіла Чжулі. — Сусідські бабусі розпускатимуть плітки, і ті чоловіки з громадської безпеки знову вриватимуться в наш дім. Вони скажуть, що ти спільниця засудженого правого елемента. І потім що? — Вона хотіла сказати, але не сказала: «Як ти можеш навіть думати про те, щоб знову мене покинути? Невже я геть нічого не варта для тебе? У тобі залишилося бодай щось для мене, а не для нього?» 

— Велика Мама викладатиме нову революційну оперу у провінції Ґаньсу, — сказала Вихор. — Оскільки вона керівниця Ансамблю пісні й танцю, то змогла домовитися, щоб я її супроводжувала. Вона вже розповіла сусідам, що візьметься за мою реабілітацію в суспільстві. Сказала їм, що варто мені кілька тижнів пожити в землянці в Ґаньсу, і я спокутую всі провини та дурощі своєї молодості. 

Мати невпевнено простягнула руку і торкнулася довгих кінчиків волосся Чжулі. Її погляд був рішучий і спокійний. 

— Дурненьке дівчатко, — лагідно, піддражнюючи, сказала вона. — Я вже побувала на краю світу і повернулася. А це всього лише коротка мандрівка. — Материна сіра футболка і штани були випрасувані й чисті, правильні й невибагливі, утім вираз очей не мав нічого спільного з правильністю і смиренням. Там не було й натяку на покору — лише гострий ніж в озерцях води. Її мати, подумала Чжулі, достоту відповідала відомій приказці: у біді — оживає, у теплі — занепадає. 

— Ма, — сказала Чжулі, — будь ласка, дозволь мені поїхати з вами. — Щойно почавши промовляти ці слова, вона вже знала, що не хоче нікуди їхати. — Велика Мама може це організувати, хіба ні? 

Мати нічого не відповіла, так ніби сама ця думка не була варта того, щоб її вислухати. 

Вихор узяла до рук сімнадцятий розділ роману про Да-вея, який вона власноруч переписала, і почала тараторити, немов диктор вечірніх новин. Вона скопіює і решту розділів, сказала вона, і кожен переплете в окремий записник, яких загалом буде тридцять один. Але в кожному трохи змінить текст і додасть дату переписування. Вони скористаються тим самим шифром, що й оригінальний автор, вкладаючи місця й інформацію в імена Да-вея й Четвертого Травня — підказки, які міг розібрати лише батько Чжулі, зміни, які він миттєво помітить, бо ж їх не було в оригінальній Книзі записів. 

— Але які такі місця? — запитала Чжулі. — Сюди йому приїздити надто небезпечно. 

Мати вже про все подумала. Місце належало третій особі, пані Достоєвській, яку реабілітувала Партія і яка тепер мешкає у провінції Ґаньсу і працює в теплиці, де вирощують квіти. 

— Вона дала теплиці чудову назву, — сказала мати. — Називає її «Записки з Підземелля». Й мене раптом осяяло. Пригадала, як Да-вей надсилав повідомлення своїй коханій за допомогою радіоефірів, через громадські радіохвилі. Ховався у всіх на виду. Ми з Великою Мамою дорогою переписуватимемо роман і позалишаємо копії по всьому північному заходу країни. Вона вже скористалася копіром консерваторії, щоб виготовити дюжину примірників сімнадцятого розділу — улюбленого розділу твого батька. Вень може п’ять днів не їсти, але не зможе пройти повз відділ художньої літератури у книгарні. Ми додали дату, бачиш? Варто твоєму батькові її побачити, і він зрозуміє, що це послання не від автора. Що воно може бути тільки від нас. 

Чжулі пригорнула маму до себе. Та обійняла її у відповідь, але її руки були невагомі, як крила. 

— Ма, коли ви поїдете? — запитала вона. 

— Завтра вранці. 

Чжулі ще міцніше обхопила маму. Вона пригадала маленьку хатку, яка була в них у Бінпаї, й таємне підземне сховище, де була сила-силенна книжок і музичних інструментів. Вона залазила туди, як у чарівне королівство, і через це змінила життя своїх батьків назавжди. Цікаво, чи існують досі такі сховища, подумала вона. І якщо воно їй трапиться, то чи залізе вона знову всередину? 

У материних очах спалахнув бентежний вогник: почасти гнів, почасти божевілля й почасти любов. 

— Чжулі, будь пильна, що говориш і кому довіряєш. Ніхто не захищений. Усім здається, що однією-єдиною зрадою вони зможуть урятувати себе і всіх, кого люблять. — Вона знову опустила погляд на мапу, неначе саме вона, а не ця кімната, це місто, була реальним світом. — Думай тільки про навчання. Не пиши мені, не відволікайся. Пообіцяй не ризикувати. Зосередься на музиці. 

Коли Чжулі знову виходила з дому, Велика Мама саме перетрушувала одяг, сухофрукти, голки для шиття, килимки для спання, численні рушники, казанок і набір ножів, намагаючись запхати це все в армійські наплічники Ба Лютні. 

— Я краще б узяла з собою цей різак, а не цю пару штанів, — замислено мовила Велика Мама, піднявши обидва предмети для загального огляду. 

— Як на мене, то ліпше ти б узяла штани, — сказала Вихор. — Іди сюди, заховаєш різак у мою стебновану ковдру… 

Велика Мама почала наспівувати куплет із пісні «Північний вітер повіва», то тут, то там прикрашаючи його гострими слівцями, аж Вихор засміялася і сказала: 

— Чжулі, затули вуха! 

— Або додай свій куплет! — мовила її тітка, й обидві сестри захихотіли і заходилися й далі складати одяг у дедалі менші та менші квадратики. 

Да Шань повернувся додому зі школи і тепер лежав на канапі, тримаючи на животі есеї вождя Мао про ведення партизанської війни. 

— Візьміть мене з собою, — озвався він. — Я буду вашим тягловим конем. 

— Та якби я дала тобі нести пару виноградин, — глузливо сказала його мати, — то в тебе тріснув би хребет. 

Да Шань зітхнув. 

— Мамо, ну чому так різко? — мовив він, і Велика Мама обернулася — у кінчиках її пальців досі теліпалися штани. Її обличчя полагіднішало, і Да Шань сів, узяв штани, склав їх, а відтак скрутив і подав назад матері. — Ось, мамо, тобі знадобляться, — і він усміхнувся. 

Чжулі міцно притиснула до себе скрипку і повернула у напрямку консерваторії. Весняне небо мінилося рожевими й сірими барвами. Вона йшла повільно, прислухаючись, як шарудять, немов упіймані звірята, ноти у неї в торбі, і розмірковувала про те, чи прийде Кай до неї у сто третю аудиторію, а чи вона застане там Їнь Чая та Її Величність Печивко, непристойно притиснутими одне до одного. Вочевидь, Печивко і Старий У розійшлися. Але може, якщо їй пощастить, у репетиційних пануватиме абсолютна тиша. Уже раз чи двічі їй снився кошмар, наче вона стоїть на сцені перед тисячею людей, незмінно пильні обличчя вождя Мао, Чжоу Еньлая й Лю Шаоці позирають на неї зі стін, але коли вона торкається смичком до струн, перші ноти «Циганки» не лунають. Глядачі починають метушитися. Вони сміються, поки вона намагається перетягнути струни скрипки, кепкують, поки вона міняє смичок, голосно її ображають, але хоч що вона робить, скрипка все не грає. 

— Страх перед публікою, — сказав Горобчик. — Хвилюватися — це нормально. 

Консерваторія вже призначила дату наступного сольного концерту Чжулі, у середині жовтня, через кілька днів після її п’ятнадцятого дня народження. Вона хотіла зіграти Баха або свого улюбленого Прокоф’єва, але учитель Тань навіть слухати про це не став. Він хотів, щоб вона націлилася на наступний конкурс імені Чайковського — через чотири роки: 

— Граючи Равеля, ти краще підготуєшся, хіба тобі більше до вподоби «Каприс № 24» Паганіні. 

— Учителю, я донька засудженого правого елемента. Мені не дозволять виступати за кордоном. 

Його очі нічого не видавали. 

— Потрібно вірити в Партію. А ти, зі свого боку, повинна докласти всіх зусиль. 

Але дві ночі тому Кай розповів їй, що деякі, якщо не всі, ці можливості — конкурси, стипендії — скасують. Тієї ночі в консерваторії було незвично тихо. Стояла така спека, що всі, напевно, повтікали. 

— Одного дня, вже незабаром, — пожартував Кай, — ми підійдемо до виходу, але всі двері будуть замкнені на ключ. — Його наступний сольний концерт теж був запланований на жовтень. 

— Якби не Ба Лютня, мене взагалі ніколи не прийняли б у консерваторію, — сказала вона. — Я знай чекаю, що мене от-от переведуть у сільськогосподарський технікум у провінції Шаньдун. 

— Тим більше причин спробувати виїхати за кордон. 

Вона зіграла кілька тактів Равеля. 

— Твій батько, певна річ, член Партії. 

— Істинне зерно землі. Селянин, який грав на бамбуковій флейті та приєднався до революції так рано, що тоді навіть наш Великий Керманич іще про неї ні сном ні духом не знав. 

Йому подобалося її шокувати. Вона вперто не сміялася. 

— Каю, я не вірю жодному твоєму слову. 

Він узяв її за руку і не відпускав. 

— Я радий, Чжулі. Ніколи мені не довіряй. — Він нахилився уперед і притиснув уста спочатку до її щоки, а відтак до її губ. Тепло його вуст принизило її, й вона відвернулася, але він досі не відпускав її руку, і жар його дихання вривався їй у вухо. Саме тієї миті, коли їй захотілося піддатися і пристрасно його поцілувати, він відпустив її пальці. — Чини так, як каже тобі той старий скрипаль, — сказав Кай. Він провадив далі так, ніби нічого незвичного не сталося. — Грай Равеля. Я можу тобі акомпанувати, якщо хочеш. 

— Добре, — мовила вона. Її кинуло в дрож. Він змінив тему з плавністю пташки на льоту, з рішучістю безумця. — Раз уже він тобі так подобається. 

Коли він пішов, вона знову взяла до рук скрипку. Та як він посмів? Але всередині неї розбурхалося запаморочливе, непристойне задоволення. Чому вона йому дозволила? 

Тепер вона дійшла до кам’яних воріт консерваторії, де сотні студентів снували туди-сюди внутрішнім двориком, аж вони нагадали їй потріскування полум’я. Чжулі пішла просто на заняття з політосвіти: до початку ще була майже година, але вона зайняла своє місце в аудиторії останньою. Одна з її однокласниць, із темно-червоною пов’язкою на руці, демонстративно записала її прізвище. Ця дівчина, теж скрипалька, була щиро віддана своїй справі. Минулого літа вона була серед студентів, яких відправили в села. Хе Лутін відмовився переривати заняття, тому дозволили поїхати лиш небагатьом, дітям кадровиків. Більшість із них, зокрема й Кая, поселили у голих-голісіньких хижах. Серед учнів вочевидь були такі, що досі ніколи й не торкалися землі, але однак вони повернулися героями. 

У консерваторії вони демонстрували здобуті знання, постійно сумніваючись у викладачах, батьках і в самій музиці. «Ми повинні нести відповідальність за власні думки! — проголошувала та сама дівчина. — Щоб змінити свідомість, ми повинні змінити умови, в яких живемо!» Викладачам заборонялося заходити в аудиторію. Чжулі з однокласниками писали есеї на старих газетах і пергаменті, а потім наклеювали їх на північну стіну. «Ми обдаровані? — лунало запитання з есею. — Навіть якщо так, то хіба не однаково?» «Яка користь із цієї музики, з цих порожніх зачарувань, які лиш укорінюють буржуазію й ізолюють бідноту?» «Якщо стоїть вибір між красою й потворністю, то обирай потворність!» «Товариші, Революція залежить від нас!» 

Тепер клас перевів увагу на драматурга У і поета Ґо. Їх обох, уславлених колись митців, нещодавно викрили й оголосили ворогами народу. 

— Ґо стверджує, що неналежно студіював учення Мао Цзедуна, каже, що потрібно спалити всі його книжки, заявляє, що виправився, але ми ж то його знаємо, чи не так, товариші? Ця зміюка лукавить. Скільки він уже член Партії? Скільки він пробув таємним зрадником? 

— І все ж влада нічого з цим не робить! 

— Ми, жінки, повинні бути на передовій жорстокої класової боротьби, вона має стати нашим єством. Ніхто не буде боротися замість вас. Ніхто не вимиє замість вас ваше обличчя! Революція — це не просто писати твір чи грати «Партизанську пісню…» 

— Саме так, старше покоління скористалося Революцією, щоб захистити свій статус. Вони нас зрадили. 

Студенти заходилися критикувати себе й одне одного, і дівчина поруч із Чжулі, спеціальністю якої було ерху, почала висміювати її за любов до музики в «негативній» і «песимістичній» тональності мі-бемоль мінор і за те, що вона й надалі виконувала сонати радянських композиторів-ревізіоністів, зокрема, знеславленого формаліста Прокоф’єва. Чжулі бурхливо себе вичитала, заприсяглася сповна освоїти оптимізм тональностей до і соль мажор, й закінчила самокритику словами «Хай живе велика Революція, що творить пролетарську культуру, хай живе Республіка, хай живе наш вождь Мао!» Достатньо вона себе критикувала чи, може, забагато? Їхні обличчя, жести й очі були холодні. Вони розуміли, що в сам момент виголошування, вона вірила в те, що казала, але щойно заняття закінчувалося, ясність розвіювалася. Усі її думки безцеремонно вдиралися одна в одну. 

До кінця заняття її руки камінням лежали на колінах. Підвівшись, відчула, як від поту сукня прилипла до спини та ніг. Зніяковівши, знову сіла, опустила очі й узялася до книжок. 

Коли заняття з політосвіти завершилося, Чжулі попростувала спочатку одним коридором, а потім іншим й опинилася врешті у сто третій аудиторії, немов удома в довіреної особи. Кай і її кузен уже були там. Горобчик стояв, обпершись об дальню стіну, і коли він підняв своє захоплене обличчя й усміхнувся Чжулі, їй здалося, що в його очах виблискує найсумніше на світі світло. Кай подивився на неї усміхнено. Вона зачинила за собою двері, почуваючись так, наче ступила у відкритий космос. Двадцять перша Ґольдберґ-варіація Баха поступилася радісній, сміливій і владній Двадцять другій. Кай грав, наче жонглюючи дюжиною срібних ножів, і всі їхні леза мерехтіли й сяяли. 

Каю, подумала вона, ти такий само заблудлий, як і я. Ти й гадки не маєш, звідки походить ця краса, і достатньо знаєш, щоб розуміти, що таку ясність не може породжувати твоє власне серце. Може, як і Горобчик, Кай страшенно боявся, що одного дня звук раптово стихне, мозок оніміє, а всі ноти зникнуть. Дорогий Каю. Ах, подумала вона, похапцем виправляючись, слово «дорогий» було дурною сентиментальністю, і його витіснили з дозволеного лексикону. Як тоді їй називати його? Очі от-от могли наповнитися слізьми. Цзян Кай був такий схожий на неї й усе ж… театрально мерехтячи руками, він грав кожну ноту так, ніби вона належала тільки йому. Він був сама примхливість і краса, і вишукана, складна гра; їй здавалося, що йому більше пасував би запальний геній Бетговена або Рахманінова, чи навіть модерністські висоти Стравінського. Бах, завжди вважала вона, був людиною-шифром, людиною-химерою, композитором, який любив Бога і присвятив себе числовому порядку світу, але серце його було подрібнене на друзки. Він існував поза часом. Колись Кай зіграє Баха з усім запалом, який пробуджує композитор — колись, але поки що не зараз. Кай досі був надто молодий, надто впевнений. 

Після її наполягань Горобчик зіграв першу частину своєї незавершеної Третьої симфонії, а вони з Каєм слухали, обпершись об стіну. Вступ зслизнув із тональності мі-бемоль мажор до несподівано променистого ре мінор. Вона почула атональність, вигравіювану на оманливо гармонійній поверхні, вона почула ламкі розриви і час, що квапився немов колесо, яке крутиться дедалі швидше і швидше. Хоч би яка вона була здібна, хоч би який талановитий був Кай, саме Горобчик, не сумнівалася вона, був наділений істинним даром. Його музика змушувала її відвернутися від зовсім-неможливого і невдовзі-здійсненного, від іще не створеного, непевного майбутнього. Теперішнє, немов промовляв Горобчик, це все, що у нас є, і все ж це те єдине, що ми так ніколи й не навчимося втримати в руках. 

Поки інші студенти консерваторії давали своїм композиціям поетичні назви («Радість молодого солдата» чи «Тридцять миль до пункту зв’язку»), Горобчик, як завжди, присвоював їм лише числа. І все ж Чжулі уявляла, що чує в музиці батькову присутність аж так чітко, нібито ім’я Веня Мрійника було виведене на сторінці. Може, його ім’я написане там таємно? Бах, скажімо, зашифрував чотири літери свого прізвища у одному-єдиному мотиві. Ці чотири ноти, враховуючи, що в німецькій системі В — це сі-бемоль, а Н — сі-бекар, то тут, то там спливали в музиці й були йому за підпис. А хіба Шуман не зашифрував назву рідного міста своєї коханої? Це було б достоту в стилі її кузена: промовляти, не говорячи. Лівою рукою Чжулі грала на невидимій скрипці, а коли вона це помітила, то відразу ж припинила. Хай там як, а вона й далі чула в новій Горобчиковій композиції повторювану комбінацію, немовбито це були кроки Веня Мрійника. Ночами батько ходив її власними снами. Де він може переховуватися, утікши з табору? Минулого місяця Чжулі випадково підслухала, як мати розповідає, що тіла тих, хто помирав у пустельних таборах, кидали розкладатися в піщаних дюнах. Науковці й учителі, багаторічні члени Партії, лікарі, солдати, канцеляристи й інженери — більш ніж достатньо людей, щоб у потойбічному світі побудувати кращий Китай. 

— Обережно. Тут навіть привиди поза законом, — сказала тоді Велика Мама. 

— Ця брехня надто велика. Я не можу прикидатися і не хочу. 

Велика Мама сказала, що насувається чергова чистка — про це подейкують на роботі. 

— Яка ж я дурна, — сказала Вихор. — І була дурною. 

У чому ж вона була дурною, подумала тоді Чжулі. Що вона хотіла цим сказати? 

Велика Мама розвіяла меланхолію довгою, розкотистою відрижкою. 

— Якщо ти не можеш прикидатися комуністкою, то єдиний вихід… 

Раптом Горобчик перестав грати. 

— Вона незакінчена, — сказав він. — Я не можу продовжувати. 

— Але ж вона неймовірна, — вигукнув Кай. — Це ваш шедевр. 

Горобчик зашарівся і простягнув Чжулі її скрипку. 

— Нічого особливого, — відповів він. 

Щоб розвіяти зніяковіння, що заполонило аудиторію, вона вирішила зіграти сонату Ізаї у сумнівній тональності мі мінор. Вона заздрила композиторському інтелекту, спостережливому співчуттю, яким був наділений Горобчик, і прагнула виховати його в собі, але це було неможливо. Вона була виконавицею, прозорою склянкою, що надає форми воді, й нічого більше. Коли соната закінчилася, Кай підскочив і прожогом вибіг із аудиторії. 

— Деякі люди страх як не люблять мі мінор, — пробурмотіла Чжулі. 

— Може, у нього таємне побачення. 

Було вже пізно, майже північ. 

— Не думаю, що в нашого піаніста є якась пасія. 

Горобчик був геть блідий. 

Щоб повернути його обличчю бодай трохи кольору, Чжулі нагадала, що їхні матері саме пакують речі й уже от-от вирушать у периферію Ґаньсу. 

— Для тітки Вихор так буде краще. У Шанхаї тепер неспокійно, — відповів він. 

— Чому? 

Він промовчав. Чжулі хотіла розпитати його про страх, бо цей неспокій усередині неї, він також був схожий на спустошення, схожий на голод, і де ж він закінчиться? Цей неспокій прокладав у ній лінію розлому, яка простягалася аж до рук. 

Але тієї ж миті Кай повернувся. 

— Професор приніс нам попоїсти, — сказав він, і підняв у руках три порції локшини, три пшеничні булочки і, на їхній величезний подив, маленький слоїчок вина. Чжулі й гадки не мала, хто такий Професор, але вирішила, що це не має значення. У її животі бурчало. Меланхолія в кузенових очах зникла, наче її й не було. Кай сказав, що деякі студенти щойно повернулися з демонстрацій, але на вулицях спокійно. Спокійно для тебе, подумала Чжулі. І Кай, і її кузен мали незаперечне класове походження, вони були Синами Землі, Синами Героїв Революції, Синами… вона засміялася й надпила вина. Обличчя її кузена було затуманене радістю. 

Чжулі з Каєм, притиснувшись, сиділи на лавці. Алкоголь зробив її думки легкими і нескромними, й вона вирішила вилізти на лавку і салютувати кузенові. Кай обвив руки навколо її ніг, щоб не дати впасти. Від цього натиску Чжулі захотілося відштовхнути його геть — і водночас упасти в його обійми. 

— Брате Горобчику! — виголосила вона. — Ти вдвічі за мене старший… 

— Я що, такий старий? — обурився він. 

— …але найкращий друг на всьому світі! Я стоятиму поруч із тобою, коли нас накриє велика вода! 

— Мила Чжулі, нехай велика вода омине нас усіх, — відповів Горобчик. 

— Нехай велика вода віднесе нас до кращих берегів, — сказав Кай. 

Чжулі перша піддалася втомі. Вона пішла. Декілька секунд постояла, прислухаючись, за стінами репетиційної, ніби чекала, що знову залунає музика чи голоси, але так нічого і не прозвучало. 

І все ж рано-вранці наступного дня, коли в консерваторії ще й досі було тихо, він уже був тут як тут, достоту як і обіцяв: дорогий Кай, отой виснажений виконавець, що наполовину повис на фортеп’яно, немов на руці давнього друга. 

— Ви спізнилися, товаришко Чжулі, — сказав він. 

— Ти що, ночував тут? 

— З розплющеними очима і ручкою в руках. 

— Пишучи самокритику, звісно ж. 

Він усміхнувся. Видавався таким утомленим, і все ж наелектризованим, так ніби щойно вийшов із десятигодинного семінару з самим Ґленном Ґульдом. 

— Правду кажучи, — сказав він, — я ніколи навіть не чув «Циганки». Тож прийшов раніше, щоб вивчити її. Злякався, що ти виключиш мене зі свого концерту і натомість зіграєш з Їнь Чаєм. 

— То ти вже вивчив композицію? 

А ось і знову він: гордий полиск його очей. 

— Аякже. 

Прогнавши рапсодію один раз, вони сіли, схрестивши ноги, на підлогу обличчям одне до одного. 

— Ти слухав платівку Ойстраха? — запитала вона. 

— Уже разів із десять. Вона мені видалася такою містичною, аж я не міг зупинитися… А ще я слухав Хейфеца і Невьо. 

— Професор Тань сказав мені думати про неї як про «Фауста» Ґуно, — продовжила Чжулі. — Ти ж знаєш слова: «Я дам тобі усе, чого захочеш». Продати душу нечистій силі. Усе як завжди. — Тань також додав, що скрипкова партія у «Циганці» була збіса складна. Чудово, подумала тоді вона. 

Кай кивнув і зробив декілька нечитабельних, розмашистих позначок у своїх нотах. 

— Ця партія фортеп’яно якась загадкова, правда? — Він перегорнув кілька сторінок. — По-перше, воно вступає з запізненням. По-друге, сама партія якась холодна. Бачиш, вона ніколи не втрачає самоконтролю і їй жодного разу не забиває дух? І все ж я відчуваю в ній неймовірний голод. Вона прагне контролювати. Можливо, підштовхнути скрипку ближче до краю прірви. 

Так воно і було. В останній третині скрипка вертиться чимраз швидшими — майже неймовірними — колами. Вона сказала вголос, не думаючи: 

— Отже, це не любов, але щось схоже. 

Вони з Каєм іще раз зіграли композицію, й несумісність між двома інструментами дедалі загострювалася — це був наче танець між двома коханцями, які вже давно одне одного вихолостили, але однак рухалися вперед тими самими безтямними кроками. Добром це не закінчиться, подумала Чжулі, простягаючи руку до нот — її спина напружилася, шия боліла. Це вона була отим дияволом-музикантом. Стіни навколо сто третьої аудиторії пританцьовували і немов відступали перед нею, так наче вона стала дощем і бурею. 

Музика закінчилася. Вона сіла за фортеп’яно і втупилася у клавіші. Кай узяв її за руки — вони були гарячі й вологі. Чжулі терпіти не могла, коли її торкалися за руки, вони були чутливі й весь час боліли, і їй, бувало, снилося, що їх розчавили або розрізали. Немов читаючи її думки, він випустив її, узяв олівець і постукав по нотах. 

— Ти в кожному такті бачиш більше, ніж усі скрипалі консерваторії. 

— Консерваторія — це лише крихітний куточок світу. — Вона забрала в нього олівець, перегорнула ноти до meno vivo і сказала: — Ось, де я зашпорталася. Смертельно зашпорталася. Повернімося ще раз на початок. 

Його рука невагомо пройшлася по її спині. 

Вона спробувала підвестися, але він схопив її рукою за талію. 

— Чжулі. — Його голос був надто близько, його вуста притискалися до її волосся. — Не бійся, — сказав він. 

Чжулі не боялася. От тільки, подумала вона, дозволяючи його вустам знайти її, існує надто багато людей, надто багато слів, надто багато речей, яких я бажаю. А ще відчуття, що часу обмаль. 

Вони поцілувалися. Чжулі не розуміла, що досі стоїть, їй здавалося, що вона лягла на підлозі аудиторії. 

Вивільнилася, підвелася й підійшла до своєї скрипки, так ніби нічого не сталося, пишаючись, що може бути така ж байдужа, як і він, й награла перші такти «Циганки». Почувалася так, ніби розум її був непохитний і отерплий, але серце раділо. Кай їй усміхався. Цікаво, подумала вона, що він почуває? Глибоко в душі, у тій потаємній частині себе, чи був хтось, кому він би по-справжньому довіряв? Вона змусила себе розчинитися в Равелі. Забулася — у стінах аудиторії і в самих звуках скрипки. 

6 

Ми й самі не помітили, як тижні після від’їзду Ай-мін перетворилися на місяці, а місяці на роки. 

18 травня 1996 року я дивилася телевізор і намагалася розв’язати складну математичну задачу («Нехай D — позитивне ціле число, яке не є квадратним числом. Доведіть, що неперервний дріб √D періодичний»), аж задзеленчав телефон. Голос Ай-мін лунав напрочуд чітко, так ніби я мала просто простягнути руку і затягнути її в кімнату. Я не тямилася від радості. Останній лист від неї прийшов місяць тому, і ми з Ма чекали хороших новин: після п’яти довгих років очікування, амністію, про яку так багато говорили, нарешті прийняли, й Ай-мін, як і пів мільйона інших людей, подали заявки про дозвіл на постійне проживання у Сполучених Штатах. 

— Ма-лі, — сказала вона, — я дзвоню привітати тебе з днем народження. 

Мені щойно виповнилося сімнадцять. Ай-мін засипала мене запитаннями — про Ма, інтенсив із математики, мої плани щодо університету, наше життя — але я на них не зважала. 

— Що з твоєю заявкою? Тобі вже призначили співбесіду? 

— Ні… поки нічого нового. 

Я попросила її продиктувати свій номер і покласти слухавку, щоб я могла передзвонити. 

— Та ні, не хвилюйся, — відповіла Ай-мін. — Тут такі дешеві телефонні картки. Лише один цент за хвилину. 

Тепер в її англійській вимові вчувався натяк на Нью-Йорк, напруга, якої раніше там не було. І в Сан-Франциско, і у Нью-Йорку вона мала безліч різних підробітків — працювала й офіціанткою, і прибиральницею, й нянею, й репетиторкою. Спершу, коли все в Америці було нове для неї, її листи рясніли спостереженнями, жартами та історіями. Ми з Ма двічі навідували її в Сан-Франциско, де вона, попри все, видавалася щасливою. Але відколи 1993 року Ай-мін переїхала в Нью-Йорк, ми з нею більше не бачилися. Вона завжди казала, що зараз не найвдаліший час — то вона мешкала в гуртожитку і їй не можна було приймати гостей; то в неї був непостійний графік роботи; то вона працювала в нічну зміну. І все ж її листи приходили з точністю годинникового механізму. Ай-мін більше не писала про теперішнє життя, а натомість згадувала Пекін і дитинство. 

1995 року, коли Конгрес прийняв Розділ 245(і) Акту про імміграцію й національність, ми подумали, що вона отримає легальний статус упродовж року. 

Зараз, по телефону, я й не знала, що сказати. Раптом у слухавці зашипіло. 

— Ай-мін, справді, як у тебе справи? 

— Марі, моя англійська так поліпшилася. Вони не зможуть мені відмовити. — Вона засміялася, але сміх цей звучав немов чужий. — Щойно я отримаю документи, поїду додому. Моя мама… Та нічого такого, просто… — Я почула, як десь позаду неї загуркотіло якесь авто. — Ти ж незабаром приїдеш до мене в Нью-Йорк, правда? 

— Авжеж! — Але навіть вимовляючи ці слова, я й гадки не мала, як можлива така поїздка. Ми з Ма заледве зводили кінці з кінцями. 

— Тобі вже сімнадцять. Якби ми перетнулися десь посеред вулиці, я б тебе, мабуть, і не впізнала. 

— Я анітрохи не змінилася, хіба стала вища… Ай-мін, у мене для тебе новий анекдот: «Якими словами буддійський монах підписав листівку на день народження? — Вона вже хихотіла. — «Не думаю про тебе»». 

— Ма-лі, скільки треба буддійських монахів, щоб закрутити лампочку? 

— Нуль! Вони і є світло. 

Авто позаду неї немов розсміялося контрапунктом. 

— А ти могла б… — Вона закашлялася й перевела дух. А потім додала: — У тебе ще є той рукописний примірник сімнадцятого розділу? Примірник твого батька… 

Я повинна була наполягти, я мала би запитати, що вона хотіла мені сказати, але Ай-мін видавалася такою крихкою. Наче це я стала старшою сестрою, а вона — молодшою. Я відповіла: 

— Авжеж, він лежить отут біля мене, на поличці, поруч із примірниками, які ми відксерили в Сан-Франциско. Пам’ятаєш? Мені його видно з цього місця, де я стою… Цього літа я прилечу в Нью-Йорк, обіцяю. 

— Я сумую за вашими голосами. Іноді годинами щодня їжджу в метро, почуваюся дитиною в підземному царстві й уявляю собі стільки всього… Ніби потойбічний світ — це окреме царство зі своїми власними префектурами, магістратами і владою, він повинен бути взагалі цілим окремим містом… «Утраченого раю я шукаю / За ним поїду в дальнії світи».14 Знаєш цей вірш? 

Її слова мене налякали. 

— Ай-мін, тільки не втрачай надії, не зараз, коли ти доклала так багато зусиль. 

— О, Ма-лі, я не хочу сказати, що нещаслива. Зовсім ні. Я просто хочу ступити ще один крок. Я хочу жити. 

Перш ніж попрощатися, я записала її новий номер телефону — на тій самій сторінці, що і моє розв’язання неперервного дробу √D. Але коли того ж вечора Ма намагалася додзвонитися до Ай-мін, лінія не працювала. Я боялася, що не розчула чи неправильно записала якусь цифру, і все ж її голос звучав так точно, так ідеально чітко. Коли Ма спробувала додзвонитися до матері Ай-мін, гудки ішли, але ніхто не відповідав. 

Через два тижні прийшов лист. Ай-мін писала, що здоров’я її матері несподівано погіршилося, тож вона їде додому. Сказала не хвилюватися за неї, й що вже зовсім скоро вона зможе приїхати до нас у гості в Канаду. Я хотіла дати Ай-мін свою електронну адресу — marie.jiang1979@pegasusmail.com. Ми щойно провели додому інтернет, і це була моя найперша електронна адреса; я знала, що так ми ніколи не втратимо зв’язку, що зможемо спілкуватися майже миттєво. Кожного пообіддя, прийшовши додому зі школи, я була впевнена, що мене чекає лист або голосове повідомлення, але була тільки тиша — ку, яка стала напругою в повітрі. 

Коли настало літо, ми полетіли у Нью-Йорк і поїхали на метро на останню, яку знали, адресу Ай-мін. Одна з її сусідок по кімнаті, Іда, вже літня жінка, сказала, що відраджувала Ай-мін їхати. Попереджала: якщо Служба імміграції й натуралізації довідається, що вона покинула країну, її анкету викинуть. Або й гірше: якщо, коли вона повертатиметься, її впіймають під час спроби перетнути кордон, то заборонять в’їзд у США на десять років. Сама Іда щойно отримала амністію за тією ж програмою. Вона пояснила нам, як дістатися до фабрики штучних квітів, на якій раніше працювала Ай-мін, але коли ми туди приїхали, ніхто в офісі не захотів із нами розмовляти. Вкінці, коли ми вже йшли геть, до нас вибігла якась дівчинка-підліток. Вона заговорила по-кантонському. Сказала, що Ай-мін мала повернутися на роботу ще кілька тижнів тому, але вона так і не з’явилася. 

Не знаючи, що робити далі, ми з Ма бродили чайнатауном від ресторану до ресторану з фотографією Ай-мін. Люди один по одному вдивлялися у світлину і хитали головами. 

Ні я, ні Ма досі не бували в Нью-Йорку, і я почувалася немов травинка у світі риб. Кожна автівка, здавалося, маскувалася під жовте таксі. 

Ма була така оторопіла, що заледве помічала місто. Неначе вві сні ми перейшли Бруклінський міст, понад збриженою водою. 

Того вечора Ма скористалася кредиткою, щоб ми могли піти на концерт у Карнеґі-хол; у фоє і головній залі я вдивлялася в кожне обличчя, ряд за рядом, до стрімкого балкона аж доти, доки все занурилося в пітьму. У мене в голові застрягнув вірш із Книги записів: Розкидані у світі, дорогами блукають рідні, з тінями обнявшись / За домом тужить серце — в одному місті злилися всенькі п’ять пейзажів.15 Від музики, концерту «Імператорський» Бетговена, який мій батько десятки років тому виконував із Центральною філармонією Китаю, Ма розплакалася. Я сиділа в темряві, тепер уже доросла. І здавалася собі надто об’ємистою, надто переповненою почуттями для того невеличкого простору, який займала. 

У літаку дорогою додому я сказала Ма, що Ай-мін неодмінно з нами зв’яжеться, це лише питання часу. Нам лишалося тільки чекати. 

Коли 1998 року Ма поставили діагноз, усе змінилося. Ми вже не вписувалися в години, дні й тижні звичайного світу. Вона почала говорити про майбутнє не як про щось відкрите і невизначене, а як про фіксовану міру часу; рік, може, два, якщо пощастить. Її прагматизм підсікав мене. Мені було лише дев’ятнадцять, я мала потребу вірити, що саме їй вдасться перемогти статистику. Коли Ма розпочала хіміотерапію, я навчалася в університеті, здобуваючи нарешті математичний фах, тож могла придумати безліч статистичних причин, чому смерть повинна її оминути. Я годинами обдумувала саму лише цю задачу, так ніби життя і смерть Ма були простим питанням чисел і ймовірностей. На мій — хоч, мабуть, не на мамин — подив, увесь той гнів, який я накопичувала в собі після батькової смерті, повернувся. Дивлячись на однокурсників, я чула в їхніх голосах і бачила в їхніх життях свободу, яку, як мені видавалося, несправедливо відібрано в мене. Які ж сліпі вони були до своєї щасливої долі. Я відшкодовувала собі тим, що вчилася старанніше, намагалася усіх перевершити, намагалася не піддаватися — чому саме? Я не знала. Воно й не дивно, що я стала такою самітницею, коли виросла. Я ірраціонально ображалася на Ма і знову гнівалася на Ба. Я бачила, що от-от можу втратити матір незалежно від того, що кажуть цифри, і незалежно від того, скільки всього їй іще залишалося спробувати і відчути. 

Як завжди, Ма дозволила мені думати все, що заманеться. 

Тим часом вона змінила раціон і перейнялася нескінченною бюрократією листів, лікарняних виплат, страхування життя і здоров’я, павутинням документів і медикаментів, яке швидко обплутало її життя аж так, що вимірювання часу перестало опиратися на схід і захід сонця, а стало залежати від інтервалів між курсами лікування, госпіталізаціями, прийомами їжі, відпочинком і відновленням. Вона написала заповіт і залишила певну суму грошей Ай-мін, утім права на них й досі ніхто не пред’явив; ні я, ні материн юрист так і не змогли її розшукати. Того ж року в одному престижному математичному журналі вийшла моя наукова стаття, і я раділа, що Ма дожила до цього маленького успіху, цього проблиску майбутньої стабільності. 

У ті довгі години в лікарні я змушувала себе зрозуміти геть усе про алгебраїчну геометрію; якимось дивним чином нездійсненність цього завдання мене рятувала. Я писала наукові статті й намагалася віднайти в собі мамину силу. В останні два роки її життя я змінилася. Діагноз Ма був кінцем, але водночас і початком, насичено прожитим часом. Нам пощастило, бо нарешті ми мали нагоду поговорити, звернутися до тем, яких могли так ніколи й не підняти за все життя непроникності, за все життя тиші. Упродовж тих двох років я знала лише дві константи: математику і Ма. Я багато дізналася про тривкість любові й про те, як нестерпно боляче її відпускати. Швидкоплинне життя моїх батьків мене сформувало. 

1999 року Ма попросила мене знайти Ай-мін. 

— Ти єдина, хто знає, — сказала вона. 

Що ж я знаю, подумала я, бо хіба могла тоді щось по-справжньому зрозуміти? 

— Ма, я спробую. 

— Я не змогла її знайти. Я так старалася, але не змогла. І тепер вже немає часу. 

А якщо стався якийсь нещасний випадок? А що як Ай-мін померла? Я хотіла все це сказати, але й уявити собі не могла, щоб промовити ці слова вголос. 

Від знеболювального слова Ма сповільніли й поважчали. 

— Вона повернулася в Пекін. Можливо, в Шанхай. Я впевнена. 

— Ма, я її пошукаю. 

— Я написала Ай-мін листа. 

— Як? 

— Я надіслала його її матері в Шанхай. Але він повернувся, її мати переїхала. А нової адреси не залишила. Я стільки разів дзвонила за тим номером, — мамині очі зайшли сльозами. — Я обіцяла її матері, що подбаю про Ай-мін. Дала їй слово. Вони були для нас як сім’я. 

— Прошу тебе, не засмучуйся, — сказала я. — Прошу тебе. Я їх знайду. 

— Дивися тільки вперед і не озирайся. Не йди за ілюзією, не забувай повертатися додому. — Ма наче могла заглянути в майбутнє, наче знала, що я візьму на себе батьків жаль і провину. — Марі, ти ж мене чуєш, правда? Лі-лін… 

— Ма, тобі не варто ні про що хвилюватися. Обіцяю. 

Жодного разу вона не запитала мене про батька, і все ж я певна, що якимось чином це було те саме, що надія на повернення Ай-мін була надією й на його повернення також. 

Перед смертю Ма дала мені фотокартку, яку нам залишила Ай-мін. Це була копія тієї світлини, яку Ай-мін носила при собі і яка колись належала її батькові. На знімку були Горобчик, Кай і Чжулі. На звороті мама написала: «Шанхайська музична консерваторія, 1966 р.» 

Моя мати померла п’ятнадцять років тому, але тепер я думаю про неї більше, ніж будь-коли: про те, що я відчувала, коли вона мене обіймала, про риси її характеру, надто про її відданість, прагматизм і сміхотливість. Вона прагнула показати мені інший приклад того, як прожити своє життя і як мені його відпустити. Отож, зрештою, її слова були суперечливі. Дивитися вперед чи назад? Як я могла знайти Ай-мін і водночас відвернутися від свого батька? Чи вона вважала, що обидві дії — це те саме? Минули роки, поки я почала шукати, поки нарешті зрозуміла, що дні не лінійні, що час рухається не просто вперед, а по спіралі, чимраз ближче і ближче до рухливого центру. Скільки знала Ма? Як я зрозумію, коли припинити пошуки? Як на мене, з фактів можна побудувати дім, але істина, закладена в його фундамент, може виявитися зовсім іншим світом. 

Цілком імовірно, що я заплуталася в датах, у часі, в розділах і в перестановках цієї історії. Що опісля я просто відтворила, як могла, спогади про сім’ю Ай-мін і про свою сім’ю. Безліч років потому деякі образи вперто не стиралися з моєї пам’яті — неозора пустеля, поет, що залицявся до вродливої жінки на ім’я Вихор за допомогою історії, яка належала не йому, музика, зовсім беззвучна — і я дедалі частіше до них поверталася. Хотіла знову її знайти, розповісти їй те, що пам’ятала, віддячити їй, повернути щось із того, що вона мені подарувала. 

Навіть тепер я розсилаю листи на всі її останні адреси, які знаю. 

Коли гуляю районом, де ми колись жили, до мене повертається голос Ай-мін, і мамин голос теж. Мені хочеться описувати життя, які вже не мають фізичного втілення у цьому світі; чи, радше, життя, які могли б тривати, якби я здатна була їх розгледіти. Навіть тепер деякі спогади стають лише чіткіші. «Вже вкотре Горобчик подумки переповів лист від Веня Мрійника. Тепер у ньому вчувався власний ритм, пульс лібрето: Дорогий друже / Сподіваюсь, у тебе все гаразд! / І ти пам’ятаєш мене / Свого мрійливого друга…» 

* * * 

Напередодні вночі Горобчик розповів Вихор і Великій Мамі про лист від Веня й зачитав його напам’ять. Велика Мама радісно плеснула себе спочатку по одному коліну, а потім по іншому. 

— Наша квола пташка схоплює всі новини! 

— Отже, це правда, — сказала Вихор. — Я знала, що це правда. — На якусь мить вона немов знову стала така, якою Горобчик її пам’ятав, задовго до таборів, дівчина-підліток, що втікає від війни. — Якщо він знову з тобою зв’яжеться, скажи нехай їде до теплиці квітів пані Достоєвський, «Нотатки з Підземелля». Місто Ланьчжоу, провінція Ґаньсу. 

— «Нотатки з Підземелля», — повторив Горобчик. — Місто Ланьчжоу. 

— Ти ж подбаєш про Чжулі, правда? 

— Зі мною і Ба Лютнею Чжулі нічого не бракуватиме. Обіцяю. 

— Будь пильний і не літай у хмарах, — сказала Велика Мама. — У Шанхаї аж кишить ходячими палицями. — Вона мала на увазі інформаторів і шпигунів. Поруч із нею вичікували спаковані наплічники, по-змовницькому прихилившись один до одного. 

— Добре. 

Місячне сяйво прослизнуло крізь вікно і зібралося в мідниці Великої Мами. Поплескавши себе по пузу, як по барабану, вона процитувала16: 

«Внизу перед ліжком 

побачив місячне сяйво. 

А може, це іній 

з’явився вже на долівці? 

Підвів чоло — 

на місяць гірський задивився. 

Схилив чоло — 

в думки про вітчизну поринув».17 

До Горобчика вона буркнула: 

— Наглядай за батьком. Він і не уявляє, як жити без мене. — Її очі почервоніли. 

— Ма, будь обережна. 

Велика Мама засміялася, і її сміх розкраяв місяць і воду. 

Можливо, колись у майбутньому, думав тепер Горобчик, лежачи на ліжку, він напише оперу про Веня Мрійника. Й ось зв’язковий вирушає у провінцію Хубей на пошуки загадкового товариша Скляне Око і везе з собою копію копії копії Книги записів. Увертюра розпочнеться фанфарами, з бравадою Шостаковича, а потім перейде у витриману, обережну красу Курта Вайля, з лібрето з Маяковського: 

Вулиці — наші пензлі 

Майдани — наші палітри. 

Тисячолиста книга часу 

Революції не оспівала. 

На вулиці — футуристи, 

барабанщики і поети!18 

і Лі Хе: 

Жовтий пил, під трьома горами, чистії води. 

Тисяча років минає стрімко, як кінський галоп. 

Здаля Китай — лиш дев’ять струменів диму. 

І океан клекоче у чашці води.19 

Чи здатна така опера стати чимось більшим, ніж просто ідеєю, чи може вона не бути ні підробкою, ні імітацією? Чи здатен він сісти і написати оригінальну роботу, історію про ймовірне майбутнє, а не про суперечливе минуле? 

Чи важко було б знайти товариша Скляне Око? У Селі Котів, біля Уханя, його, певна річ, буде легко відшукати. 

Два дні по тому він сказав Ба Лютні, що прийняв доручення консерваторії на збір народних пісень у провінції Хебей. Студент по класу композиції, Цзян Кай, супроводжуватиме його у шестиденній експедиції і працюватиме його асистентом. Горобчик навіть показав батькові сталедротовий магнітофон і дротові котушки, які він узяв на користування з консерваторії. Ба Лютня мало не злетів від гордості. Дістав мапи, які розсипалися на очах, і давно застарілі розклади поїздів; він по саму зав’язку навантажив Горобчика листами до товаришів зі штабу, зв’язок з якими втратив давним-давно, аж Летючий Ведмідь захихотів і сказав: 

— Ба, він же не працює на Пошті Китаю! 

Да Шань понуро додав: 

— Хтозна, чи твої друзі ще живі. 

Ба Лютня здивовано витріщився на нього. Горобчик зібрав листи і сказав: 

— Не хвилюйся, Ба, я неодмінно все доставлю. 

Чжулі постукала пальцем по крекеру, який тримала в руці, накинула своє довге волосся на плечі й мовила: 

— Обережно з тим хуліганом. 

Горобчик усміхнувся, продовжуючи пакувати речі, поки вона повільно розжовувала свій крекер. Відтак Чжулі прошепотіла: 

— Поки мама не повернеться, я нікуди не поїду. Вони з Великою Мамою зараз уже мали би бути на півдорозі до пустелі. Тобі ж хотілося, щоб я поїхала з тобою і Цзян Каєм… Правда? 

Він продовжував збирати речі. 

Чжулі не вгавала. 

— Я б залюбки до вас приєдналася, але… що, як від батька прийде гість або якась звістка? — І вона втупилась у нього, наче щось вишукуючи очима. 

— Ага, — відповів Горобчик. — Правильно. 

А тоді додав: 

— Чжулі, думай лише про свій концерт. Увесь час вправляйся, не дай цій нагоді вислизнути з рук. Уяви, скільки це означатиме для твоїх батьків, якщо Партія дозволить тобі навчатися за кордоном. 

Вона кліпнула, щоб прогнати неждані сльози. 

— Братику, я їх не підведу. 

Наступного дня, удосвіта, вони з Каєм зустрілися на автовокзалі. Біля присадкуватих будівель виднілися розмиті скупчення людей у черзі по пайки, вони огинали кути будівель і зникали за обрієм. Вулиці здавалися напруженими і всевидючими. Коли їхній автобус розмашисто відчинив двері, їм вдалося знайти два місця у хвості, над колесом. Кай наполіг, що дротовий магнітофон триматиме він. А Горобчик притискав своє ерху до грудей, намагаючись захистити, щоб його не розчавили. Дедалі більше й більше людей набивалося всередину, автобус немов надувався і скорочувався, як легеня, а потім уже тільки скорочувався. Над Горобчиком нависла, втискаючись у його сидіння, якась ветха бабуся, і його приплюснуло до Каєвого плеча. Поки автобус підстрибом виїжджав на Цзіньтанську вулицю, Горобчик спостерігав, як змінюється місто, як бетонні коробки поступаються відкритому простору, а плями світла ковзають рівнинами околиць. Каєве неслухняне волосся тремтіло на вітрі. Горобчик укрився потом. Автобус сунувся вперед. 

У якийсь момент він, певно, заснув. Прокинувшись, побачив, що Кай огорнув його рукою, захищаючи і самого Горобчика, і його ерху від тієї таки літньої жінки, що, як з’ясувалося, була наче куля для боулінгу. Дюйм за дюймом вона привласнювала собі сидіння, не перестаючи водночас лузати соняшникове насіння. Горобчик спробував повернутися в сон, у якому гер Бах сидів за комічно маленьким фортеп’яно і грав Варіацію № 13 з Ґольдберґ-варіацій, щоб продемонструвати особливу вишуканість строгого контрапункту. Ім’я композитора зв’язувало докупи слова «ба» (туга) і «хе» (захват). Бахове лице було поважне, як місяць. Під липке, упріле похитування автобуса, прислухаючись до музики, що струменіла в його пам’яті, поки сам він крокував камінцями, позначеними «ба», «хе», «ба», «хе», Горобчик знову заснув. 

Кай розбудив його в Сучжоу. Вони вийшли з автобуса, наче п’яні. Тридцять один записник Книги записів (усі скопійовані на мімеографі, крім переписаного від руки сімнадцятого розділу) у Горобчиковому наплічнику штурхали його в спину, немов він ніс на плечах самого Да-вея й Четверте Травня. Вони притьмом підбігли і таки догнали автобус до Нанцзіня, який саме почав від’їжджати. Автобус, постогнуючи, посунув уперед, і кондуктор помахом руки показав, щоб вони шукали собі місце на даху — поміж курей, студентів і багажу. 

Кай видерся нагору перший, а відтак повернувся, нахилився і схопив Горобчика за руку, саме коли автобус почав набирати швидкість. Коли Горобчик, у якого світ крутився в очах, звів погляд, то побачив лише щире обличчя піаніста на тлі білого неба, й тоді він, панікуючи і щосили тримаючись, вибрався нагору і сів поруч із Каєм. Студенти на даху розсунулися, щоб дати місце приворожливому Каю, що, як і слід було сподіватися, відразу ж вмостився по центру. Піаніст умів і по-міському швидко тарахкотіти, і по-сільському наспівно вести бесіду, він був одноосібною «Книгою пісень» і «Книгою історії». Кай пустотливо пожартував, і хлопці навколо аж зайшлися сміхом, а дівчата досвідчено усміхнулися. Там, де Кай тримав його за руку, на Горобчиковій шкірі утворився синець, і він болів у ритм погойдування автобуса. 

— Учителю, — сказав піаніст, коротко торкнувшись його руки, — може, зіграєте щось, щоб звеселити нам дорогу? — У Каєвих очах блимнула дражлива приязнь, і дівчата підсунулися до нього ближче. — Цей товариш, — сказав він їм, — найвидатніший молодий композитор нашого народу! Повірте мені на слово, цей день ви запам’ятаєте на все життя. 

Горобчик, анітрохи на нього не зважаючи, настроїв своє ерху і заграв «Коні у галопі», від якої хлопці почали радісно погукувати, а дівчата підспівувати. Хтозна-як рум’янощока красуня з іскорками в очах опинилася біля його коліна. Коли він дограв, вона попросила його зіграти пісню ще раз, і він так і вчинив, перш ніж перейти до «Ночі в Шанхаї». Граючи, він пригадав, як стояв на круглих столах чайних і співав «Жасмин» під дзенькіт монет і подавання чаю й гарбузового насіння, а мама і тітка Вихор співали з ним в унісон, ще тоді, коли він уперше собі уявив, що весь світ це пісня, виступ чи сон, і що творити музику означає вижити, й що вона здатна наповнити порожній шлунок і прогнати війну. 

Студенти співали й галасували, і водій гримнув на них, щоб вони поводилися тихіше, а пасажири внизу вигукували «цао дань» (сатана) й осипали їх гнівними епітетами, які лише безслідно розчинялися в повітрі. Кай запропонував Горобчикові зіграти «З висоти пташиного лету» — доречну і водночас меланхолійну пісню. Він так і вчинив, Кай співав, і до кінця мелодії в оксамитових очах тієї прихильної дівчини стояли сльози, і йому здалося, що знизу, з черева автобуса, доносяться старечі схлипування. 

Минуло пообіддя, й почало сутеніти — спочатку повільно, а потім дедалі швидше. Уздовж дороги міста безладно розсипалися на чимраз менші й менші будівлі, аж поки їх остаточно перемогла земля — неозора, золота і безкрая. То тут, то там з автобуса жменьками сходили пасажири, а на їхнє місце заходили нові. У світлі, що згасало, Горобчик помітив на собі Каїв погляд і відчув руку піаніста спершу на плечі, тоді на потилиці, а потім уздовж тонкого хребта. До іншої Горобчикової руки притиснулася дівчина і від чистого солодкавого запаху її волосся віяло меланхолією й надією, як від букета зимових квітів. Партія казала, що бажання, як і розум та навички, це інструмент боротьби. Але любов, якщо вона передусім служила малому «я», а лиш потім — більшому, насамперед — індивіду, і лиш опісля — народові, була зрадою революційних ідеалів, зрадою самої любові. 

Він дивився, як щезають низини, поступаючись щораз більшим висотам і дедалі сухішим вітрам. Розстелялися стебновані ковдри, відкривалися термоси, і цівки диму спліталися й звивалися в нічне небо. Горобчик спав під захистом зірок і півмісяця, сховавшись під ковдрою, яку він ділив із Каєм, у теплих обіймах піаніста. 

Вони проминали маленькі річечки й односмугові естакади й урешті спустилися в середнє завбільшки містечко, яке анітрохи не вирізнялося з-поміж інших поселень. Вони обидва з голови до ніг були в куряві й перетворилися на майже ідентичні відтінки червонаво-брунатного кольору. Стояв ранній ранок. Поки вони чекали на бетонній лаві наступного автобуса, Кай розповідав йому про своє рідне село неподалік Чанша. 

— Моя мала батьківщина недалеко звідси, якихось кілька годин на велосипеді. Та якби ви, вчителю, приїхали туди, вам би здалося, що ви перенеслись у минуле років на сто або й більше. Раз по раз з’являються ті ж самі обличчя, вони повертаються з кожним поколінням. Старий фермер може повернутися сусідським немовлям, а багатий землевласник — закріпленим за орендодавцем фермером. У таких селах, як моє, окремі люди помирають, але покоління й узвичаєні порядки нескінченно повторюються по колу. 

Піаніст пересунув свій наплічник, звів погляд на незмінний потік велосипедистів, розхитаних вантажівок і на хмару ластівок, що злетіла на лавку навпроти. 

— Але одного разу, коли мій батько ще сам був дитиною, — провадив далі Кай, — у сусідньому містечку відкрилася нова школа. Нею керували трійко колишніх крамарів, яких місіонери-єзуїти навернули у християнство. Ці троє мастили собі олією волосся й носили такі довгі чорні ряси, аж вони волочилися по землі. Вони були люди побожні та підприємливі. Щойно приїхавши в містечко, вони викупили дві крамниці й перетворили їх на церкву та школу. Замість оплати за навчання попросили фермерів розраховуватися овочами і зерном, а ще працею — підтримувати порядок у будівлях і збирати урожай, — а також вірою в їхнього бога, який скидався на опасисте немовля з Тяньцзіня, що його, одягнене у святковий одяг, тримала на руках імператриця. Люди захоплювалися немовлятком, бо воно було схоже на радісного бога достатку. І щотижня ті троє панотців збирали вірян у своїй церкві та грали музику на маленькому фортеп’яно, яке, за їхніми словами, привезли до Китаю італійці двісті років тому на кораблі, що приплив річкою Янцзи. Але як цей музичний інструмент потрапив від італійців до трьох панотців, не знав ніхто. 

— Мій батько, — додав Кай, — сам був сільський учитель і обробляв декілька акрів землі. Він відправив мене до панотців, коли я ще був геть малий, бо хотів вивідати більше інформації про це фортеп’яно. Взагалі-то, ми теж, по-своєму, були вірянами. Свято вірили в те, чим забезпечували нас панотці: в їжу, в позики, в освіту і в медицину. Отож я пішов і щосили вчився, — розповідав Кай. — Я не був найрозумніший у класі, але був чутливий. Мені так несамовито кортіло вирватися із села, що шкода було навіть трави, яка росла в тому злощасному місці. Тоді мені видавалося, що всі села на землі точнісінько такі самі, тож я фантазував, буцімто поїду далеко-далеко, на Місяць чи іншу планету. Тимчасом як троє панотців помилково сприйняли моє бажання змінити життя за щиру віру, тобто, чисте дитяче прагнення святості. Вони прийняли мене як свого. Коли мені виповнилося шість, почали вчити мене грати на фортеп’яно. Не знаю, як вони насправді роздобули всі ті інструменти, але їх було достатньо, щоб утворити камерний ансамбль. А ще в них була хороша бібліотека. Я навчився грати на всьому потроху: на скрипці й альті, на органі, на флейті, навіть на сурмі, але завжди повертався до фортеп’яно. Клавіші були наче продовженням мого власного тіла. Фортеп’яно, думав тоді я, прийшло з того зовнішнього кращого світу, з неба, а не з болота. Я так невгамовно вправлявся, аж у мене німіли руки і на кінчиках пальців з’являлися синці. Хай там як, а я продовжував співати і студіювати сольфеджіо й контрапункт, а панотці навчали нас, що музика вивільняє від життєвих прикрощів, що нам більше не потрібно перероджуватися щурами, рабами чи навіть багатіями, адже всі ми — частина одного плану, всі ми діти одного Царства Небесного. Тож коли прийшов вождь Мао зі своєю визвольною армією, коли прибули загони перерозподілу землі, коли землевласників зганяли докупи і позбавляли майна, коли декотрих із них ховали заживо, коли селян підвищували до партсекретарів, ми вже були підготовлені та згодні прийняти цей новий стан речей. Як казав Мен-цзи, благодушна людина не може бути заможною. Нам іще раніше розповідали, що всі рівні й що ворота перед нами відкриті, тож наша відповідальність — лише прийняти рішення крізь них пройти. Троє панотців були впевнені, що комунізм — це Боже провидіння. — Кай неоднозначно усміхнувся. — І все ж, хоч і побачив на власні очі велику революцію, я все одно відчував, що мені судилося поїхати геть із того села. 

— А що сталося зі школою, з панотцями і з фортеп’яно після земельної реформи? — запитав Горобчик. 

Кай знизав плечима. Він видавався непримиренно відособленим від тієї сцени, яку описував. 

— Школа досі на місці, а панотці й досі вчителюють. Ба більше, під час кампанії з земельної реформи, головний серед них, отець Ігнатій, став партсекретарем комуни. Він узяв на себе нагляд за перерозподілом земель від імені міста і засуджував кожного землевласника, хоч і сама церква була землевласником. Панотці відмовилися від свого майна й оголосили вождя Мао другим пришестям свого визволителя. Тож навіть після Революції людські життя знай ішли по колу, а не по прямій. Щороку на Місячний Новий рік я приїжджаю додому зіграти для них, і вони тихенько мене запитують, чи залишався я вірним Господові. Глибоко в серці я замінюю слово «господь» на «партія», «батьківщина» і «сім’я», й відповідаю, що так, залишався. Коли 1959 року почався голод, з’ясувалося, що панотці — лише прості смертні, що й гадки не мають, як примножити хліба чи риби. Моя мати, батько і двоє сестер — усі померли тієї ж зими. Навіть отець Ігнатій помер із голоду. — Він пересунув свій наплічник і поклав його на коліна, частково затуливши обличчя. — А я дивився, як вони вмирають із голоду. Я був наймолодшим і єдиним сином, тож вони робили все, щоб мене вберегти. Наші сільські кадровики перехоплювали листи до родичів. Усіх, хто намагався втекти із села, арештовували. Покарання було суворе. Якщо вас ніколи не морили голодом, то ви й уявити собі не можете… Коли я вперше приїхав до Шанхая, то побачив, що це майже те саме, що інша планета. Люди не… вони нічого, геть нічого не знали про голод чи руїну. Іще геть юним я вирішив будь-що вписатися в цей новий світ, урятуватися, тому що Шанхай був раєм. 

Вони замовкли. Врешті Горобчик сказав: 

— Взагалі дістатися Шанхая, приїхати з твого села до великого міста, це як перетнути океан. 

Кай кивнув. 

— Після смерті батьків мене врятував один із моїх учителів музики. Він помітив мою здібність і відправив жити з другом сім’ї, ученою людиною, професором літератури тут у Шанхайському університеті. Він першим із нашого села вступив до університету. Від десяти років він мені як батько. Лишень уявіть собі! — Кай різко і гірко розсміявся. — Геть нетямуща дитина-заїка раптом опиняється в чистесенькому професорському салоні. Шість років минуло, а я досі називаю його «Професор»! Мені подобається думати, що якби в нього були власні сини, вони так само до нього зверталися б. Ви зрозумієте, коли з ним познайомитеся. Я сидів як пень, поки його студенти і колеги запекло сперечалися і галасували. Іноді почувався звіром, якого привели з лісу. Я знав, що нагадую Професорові його самого багато років тому. Але я вмів грати. Я вмів грати Баха і Моцарта, хоч моя освіта, моя мова були вкрай примітивні. Я був рішуче налаштований піднятися на новий щабель у житті, мені потрібно було навчитися наслідувати Професора і його коло знайомих геть у всьому — їхнє вбрання, їхні звички і їхню мову. Поза стінами його дому, на вулицях, Партія, може, й проголошувала новий порядок, кінець феодалізму, повстання проти давніх класових упереджень, але у Професоровому салоні, — Кай стишився майже до шепоту, — старий порядок досі зберігався. І я його не обвинувачую. Розумієте, марно очікувати від сільської дитини, що вона прославлятиме село. Та завдяки Професоровим друзям, я почав мислити по-іншому. Шанхай, як я з часом зрозумів, для мене замалий і ніколи не задовольнить усіх прагнень моєї душі. Я розламався на надто багато особистостей. У цьому я обвинувачую панотців, які вселили в мене ідею про кращий світ і віру в те, що мені судилося стати великою людиною. А ще я обвинувачую Професора, який колись відкрив мені очі, а тепер сам скований ностальгією за минулим. Я хочу, щоб батьки і сестри мною пишалися. Хочу піднятися ще вище. А ви так само почуваєтеся, учителю? Ваша музика для мене стала всім, вона показала мені… Я запитую себе, чому ваших симфоній ніколи не виконують, і вважаю, це тому, що вони розбурхують у нас стільки почуттів, вони змушують нас ставити під сумнів не тільки те, хто ми є, а й те, ким ми прагнемо стати. Фу Цун одружився з донькою Ієгуді Менухіна, він грає на фортеп’яно на сценах від Лондона до Берліна, і все ж його батьків критикують як буржуазних елементів. Нам, піаністам, заборонено брати його за приклад попри всі його досягнення. Але ми, певна річ, краще послужили би своєму народу, якби були частиною великого світу. Чому вашою музикою не можуть захоплюватися в Москві, в Парижі чи в Нью-Йорку? 

Юнак говорив з повною упевненістю, з дитячою рішучістю, яка видавалася Горобчику пережитком якогось іншого світу. І все ж, як і деякі інші студенти, Каєві ровесники, він говорив іще й так, ніби не було жодної різниці між учителем і студентом, батьком і сином, жодної формальності. Дати їхніх народжень розділяло всього десять років, подумав Горобчик, але вони немов виростали в різних століттях. 

— Моя музика… — врешті озвався Горобчик. — Коли я був молодший, то хотів лиш одного — писати музику. І більш нічого. Я й досі прагну лише цього. 

— Я у ваших композиціях чую іще щось. Чую прірву між тим, що ви кажете, і тим, чого прагнете. Музика вимагає чогось більшого… Я певен, що ми з вами однакові. — Він повернувся й подивився Горобчику просто у вічі. — Учителю, я більше не хочу жити скуто. Я хочу відкинути пересічність. З роками Професор став боятися Революції. А я ні. Я хочу, щоб нинішнє пробудження розбудило і мене також. Ми не можемо просто вчитися західної музики і мистецтва, нам також потрібно вивчати і критикувати свій щоденний досвід і власне мислення. Ми не маємо боятися власних голосів. Настав час говорити те, що ми насправді думаємо.20 

Цієї миті під’їхав автобус і врятував Горобчика від необхідності відповідати. 

Перші два дні вони збули, збираючи музику по селах в околицях Уханя, а ще два — у самому місті Ухань, де заповнили одне пообіддя походом на фабрику цимбалів і гонгів. Щоразу, коли Горобчик обережно згадував ім’я товариша Скляне Око, на нього дивилися спантеличено чи зацікавлено, але зазвичай байдуже. Зрештою, на п’ятий день, коли вони сиділи у чайній «Червона опера», до них підійшов якийсь незнайомець. 

Це був дрібний чоловік років під сімдесят із великою блискучою головою і потайними очима картяра. 

— Товариші, — звернувся він, — ми їхали з Нанцзіня в одному автобусі. Як приємно з вами перетнутися знову! Розкажіть, чи довго ви плануєте гостювати в Ухані? 

— Ще принаймні добу, — відповів Горобчик. 

— Радий це чути, і, до речі, хай живе наш вождь Мао! Хай живе незрівнянна Комуністична партія! — У нього в горлі на цих словах затріщало, і йому довелося замовкнути і прокашлятися. — Учора ввечері моя небога розповідала, що чула виступ музикантів з Шанхая у Маленькому персиковому саду, і я відразу зрозумів, що це, мабуть, ви. — Він рвучко розкрив віяло, наче складний ніж. — Спека, еге ж? Як-то кажуть, Ухань — горно Півдня. — Повільно, але різко помахуючи віялом, він розповідав, як іще до війни, жив у Шанхаї й недовго брав уроки скрипки у Тань Хуна. — До речі, мене звати Старий Хуан, але, прошу вас, звертайтеся до мене Цзянь, бо так мене кличуть друзі. Не те «цзянь», яке означає «камбала», а «цзянь» — міфічна пташка з одним оком і одним крилом. — Він підсунув свій стілець ближче до них і схвильовано прошепотів: — Прошу вас, розкажіть, як там мій дорогий друг Тань Хун. Він досі викладає в Шанхайській консерваторії? 

Вони провели пів ранку, лузаючи гарбузове насіння й розмовляючи про стан музики. 

Цзянь запропонував їм зупинитись у нього. 

— Кімнатка в мене скромна, — сказав він, правою рукою обмахуючи собі тім’я. — Не надто годиться для таких славетних музикантів, як ви, зате в садку хороша акустика. Почувши вас у автобусі, я зрозумів, що вже вкрай довго не чув, щоб хтось грав на ерху настільки чуттєво. І, товаришу Горобчик, дозвольте мені бути з вами відвертим, у мене таке відчуття, ніби ми з вами вже знайомі. Торік у Палаці культури Уханя приїжджі музиканти виконували ваш Струнний квінтет у до мажор. Сказати, що ваші композиції мене заполонили — це применшення непростимих масштабів. Воістину, такий складний контрапункт і глибина почуттів у наш час рідкість. Прошу, вшануйте мене своєю присутністю! 

Горобчик прийняв запрошення від імені їх обох. 

У Цзяня, пообідавши пекельно гострою локшиною, вони сиділи в затінку парасолькового дерева і курили. Горобчик почував вдячність за сонце, яке гріло йому тім’я й коліна, за блідий, та все ж міцний, чай і ароматний бісквіт, який Цзянь розділив на два величезних шматки, а собі відкраяв лише маленький кавальчик. Думками він занурився в себе і зосередився на лекції з композиції, яку хотів присвятити революційному експресіонізму, опираючись на «Трактат про гармонію» Шьонберґа і есей Черепніна про вічну лінію фольклорної музики. «Щоб викристалізувати варіації, — почав би він, цитуючи Шьонберґа, — потрібно починати з засадничої теми і від неї розвивати подальшу ідею композиції. Композитори, пам’ятайте про плавність, контраст, розмаїття, логіку та єдність, з одного боку, і про характер, настрій та експресію — з іншого…» 

Раптом Цзянь ляснув себе по голові, так ніби забув погасити жаровню. Він вибіг, а тоді повернувся з дуже старою, навдивовижу красивою скрипкою. Запропонував її Каю, який своєю чергою подав її Горобчикові, й той урочисто прийняв інструмент. Під пильним поглядом стариганя Горобчик її настроїв. Він відчув тонкість струн і крихкість корпусу скрипки. Цікаво, подумав собі, яка музика найкраще підійде настільки родовитому і статечному інструменту. Він протер струни й обміркував варіанти. Зрештою підняв інструмент і зіграв вступну арію з «Ксеркса» Генделя, а потім «Пісню без слів» Мендельсона. Скрипка була виразна і бувала. Горобчик глянув на Цзяня. Господар сидів у затінку і пригадував, і усміхався, і немов знову помолодшав. 

Закінчивши, Горобчик повернув скрипку власнику. 

— Тепер, коли ми по-братерському зріднилися, — сказав Цзянь, беручи скрипку, — можна запитати, що привело вас в Ухань? Здогадуюсь, не просто бажання побачити знамениті Гуциневі сади. — На його широкому чолі меланхолійно поблискувало пообіднє світло. 

— Ми з товаришем Каєм збираємо народні пісні провінції Хебей, — відповів Горобчик, а потім додав: — І коли дозволяють обставини, я намагаюся розшукати друга сім’ї. 

Цзянь кивнув. Він дозволив Горобчиковій довірі на мить зависнути в повітрі, і відтак відповів: 

— Скажіть мені, як цього друга звуть, і, можливо, я зможу вам допомогти. Розумієте, я працюю в міському відділі планування й веду облік усіх дозволів, народжень, смертей, підвищень і понижень по службі, а також реабілітацій. Я хранитель усіх цифр цього міста, і знаю їх уздовж, упоперек і навспак. Наш світ складається з чисел, — мовив старигань і сумно посміхнувся, — і нехай довго палають вогні Революції. 

— Я знаю цього друга лише як товариша Скляне Око. 

Цзянь замислено взяв скрипку. Він награв мотив «Ксеркса» Генделя, а потім затримав низьку ноту мі / ре-дієз і подався вперед у кріслі. 

— У мене є приятель, який відповідає цьому опису, але зазвичай, його так не називають. У вас здивований вигляд, — сказав Цзянь, усміхаючись, — але тут немає нічого дивного, бо ж, як ви знаєте, мене звуть Цзянь, на честь одноокої пташки. Розумієте, оце ліве око — скляне, я ще з підліткового віку ношу скляний протез. — Цзянь повернувся у профіль, подивившись скляним оком спершу на Горобчика, а потім на Кая. Горобчик, заворожений, нахилився ближче. — Цього мого приятеля звуть учитель Ай Ді Шен, і відколи я втратив своє справжнє око, саме він виготовляв мені протези. Але 1958 року, під час кампанії «Сто квіток», його оголосили правим елементом і відправили в табір трудового перевиховання в північно-західному Китаї. Через рік після його затримання моє єдине скляне око вкрали! Я був у відчаї. Радше помер би з голоду, ніж показався у цьому місті з порожньою очницею. Я багато років прикривав рану пов’язкою. Ока ж там зовсім немає, бачите. 

Горобчик уважно розглядав око — воно переливалося бентежним світлом. 

— Коли вчителя Ай Ді Шена реабілітували, і він повернувся додому, в мене було відчуття, ніби мене самого відпустили з краю світу. Я знав, що без протеза це суспільство ніколи мене не прийме і не сприйматиме за свого. Мені доводилося чути, що умови у трудових таборах жахливі, тож я приніс йому кошик харчів — найкращих, що міг роздобути за тих обставин — і декілька зекономлених купонів на їжу. Ніби й нічого такого, але тоді такі подарунки були рідкістю. Йому довелося переробляти нове око тричі, тому що доти він десять років не тримав у руках ані скляної трубки, ані пензлика, й руки в нього без упину тремтіли. Я першим його навідав, але з часом до нього почали приїжджати пацієнти з усієї провінції. Ніде правди діти, він у тутешніх краях справжня знаменитість. 

Цзянь обережно підняв скрипку, яка лежала в нього на колінах, наче улюблений кіт, і поклав її назад у поношений футляр. Минула якась мить, і Горобчик відчув, як починає накрапати легкий дощик. 

— Сьогодні ввечері я до нього навідаюся, — сказав Цзянь. — Якщо він погодиться, завтра зможемо піти до нього разом. Ви вчасно приїхали, бо останнім часом я багато про нього думаю. Учитель Ай уже в літах і живе сам-один. 

Він почав збирати чайні горнятка і блюдця. Коли Горобчик із Каєм підвелися, щоб йому допомогти, він усміхнувся, знову засміявся й видався зовсім юним, ще молодшим за них, так нібито його око — яке ніколи не постаріє — омолоджувало його, щоразу ледь помітно оновлювало. 

Горобчик прокинувся перед світанком. У крихітній кімнатці з темряви випливали обриси предметів: письмовий стіл і веретеноподібні листки хлорофітуму, облуплені шпалери і полотняний картуз на гачку на дверях. Каєве дихання немов ішло від самого ліжка: від однієї на двох подовгастої подушки і пом’ятої стебнованої ковдри. Горобчик гостро відчував кожне поскрипування ліжка і віконних рам, близькість стіни і близькість Кая. Він почув, як тихо хлюпнула у відро вода і запала тиша, й задумався, чи не вставляє пан скрипаль саме цієї миті своє скляне око в очницю. Він пригадав, як протез не сидів нерухомо, а весь час рухався, коли Цзянь говорив. Він рухався повільніше, ніж інше око, немов керувався власним розумом. Тепер прокинувся й Кай. Він повернувся на бік і легенько торкнувся Горобчикової щелепи та шиї, над вигином ключиці. Так близько один до одного годі було заховатися. Усе життя він спав на підстилках і вузьких тапчанах поруч із братами й однокласниками, але це вперше відчув таку близькість, по-справжньому відчув, як воно — лежати поруч з іншою людиною. Несподіваний жар, що розлився Горобчиковим тілом, став сороміцьким і принизливим, але Кай не відвернувся. Він не відсмикнув руку, а поклав розкриту долоню Горобчику на груди, немовби щоб утримати його на цьому ж місці, завжди поодаль — і водночас завжди близько. Пристрасть або щось таке незначне, як любов, були другорядними проти Революції; цю істину він знав, але істина, яку Горобчик відчував, вела до цілковито іншого життя. Він знав, чи радше боявся, що ці дві істини непоєднувані. Вони почули, як на вулиці щось собі наспівує старигань. Кай відсунувся, відкинув ковдру і підвівся з ліжка. 

Сонце досі стояло низько, і місто було закутане в імлу, коли вони всі троє вилізли на мопед Цзяня — транспортний засіб, який йому видав міський відділ планування. Вони промчали вимощеною дорогою, що поступово перейшла в каміння, потім у гравій, а відтак у білу куряву, так ніби вони рухалися крізь час, до епохи, коли ще не було каміння й міст, чи, можливо, в якусь майбутню епоху. Або Горобчику просто так здавалося, допоки Кай сидів позаду нього, охопивши руками за талію і намагаючись отак втриматися на швидкості. 

Спочатку він хвилювався, що Цзянь не помітить транспорту, тяглових тварин чи велосипедів, які наближатимуться зліва, тому вирішив, що слідкувати за цим — його відповідальність, але в міру того, як містечко за спиною зменшувалося, а небо яскравішало, він почав почуватися так, ніби з ними не могло статися нічого поганого. Цзянь був у картузі з хутряними вухами, одне з яких приколене догори, а інше вільно розвівалося на вітрі, й він достоту скидався на якогось однокрилого фольклорного персонажа. Урешті Цзянь звернув на вузьку дорогу, яка ішла на схід, і повіз їх у напрямку світанку, повз ряд будинків, униз заїждженою ґрунтовкою, і врешті вони доїхали до цегляного будинку з асиметричним фронтоном. Мопед зупинився. 

Жилавий чоловік невизначеного віку, в одязі не за розміром і з лійкою в руках, стояв посеред грядки запилених овочів. Він поставив лійку на землю й підійшов до них привітатися. Цзянь зустрів його вигуком «Хай живе наш вождь Мао!» і представив Горобчика й Кая як видатних музикантів, про яких вони говорили напередодні ввечері. Жилавий чоловік кивнув. 

— Ви так несподівано матеріалізувалися, мов оті мандрівні музичні трупи, що навідувалися сюди в перші роки нашої великої Республіки. — Навіть його голос був тоненький, наче зроблений із очеретини. У його пильному погляді прочитувалися водночас і легкість, і втома. 

Горобчик запхав руку в торбу і дістав звідти громіздкий пакунок. Він подарував господарю блок сигарет Front Gate, пляшку коньяку і торбинку цукерок «Білий кролик», які Ба Лютня дав йому, щоб полегшити переїзди провінцією, охрестивши їх новою валютою Республіки. 

— Дарунки товаришу Скляне Око, — сказав Горобчик, намагаючись не впустити пляшку, яка вислизала з рук. 

Чоловік схилив голову, люб’язно приймаючи подарунки. 

— Мало хто знає мене під цим іменем, — мовив він. — Тутешні люди називають мене Ай Ді Шен, на честь Томаса Едісона, а все через мої експерименти з електрикою. Односельці жартома так мене кличуть, але не зі зла. Іноді дітвора і п’яниці називають мене Вчитель Суйжень, легендарний творець вогню. Отож, як мене тільки не називали. Моя майстерня тут поруч. Прошу, заходьте. 

Він розвернувся й хутко подріботів до бічних дверей під шурхіт гостинців об завелику сорочку. Горобчикові довелося майже бігти, щоб не відставати. Товариш Скляне Око пошепки запитав його: 

— Хто сказав вам шукати мене за цим іменем? 

— Мій дядько, Вень Мрійник. 

Чоловікове обличчя анітрохи не змінилося, й він продовжував іти, притримуючи свої подарунки. 

Дерев’яні двері відчинилися без скрипу чи скарги, й відразу зашипіла лампа, хоча господар ні до чого не доторкнувся. Горобчик, Кай і Цзянь зайшли за ним досередини. Вони обійшли величезний скляний рибацький буй, піднялися на три сходинки і ввійшли в кімнату з одним-єдиним довгим столом і цілою стіною поличок. 

Заблимали, неначе їх розбудили кроки гостей, світлові дроти. Товариш Скляне Око поставив свої дарунки на долівку. Він вказав на вщент заповнену речами і водночас охайну кімнату й мовив: 

— Прошу, роздивляйтеся. 

— Учителю, — заговорив Кай, — вас найбільше цікавить світло? 

— Колись так було, — відповів чоловік. — Але повернувшись із перевиховання, я побачив, що мій запас мідного дроту зник. Під час Великого стрибка мої двері виламали і винесли звідси весь метал. Ви ж пам’ятаєте гасло: «Разом виробимо 10,7 мільйона тонн сталі». Коли вождь Мао наказав селянам провадити індустріалізацію, сусіди відшукали весь мій мотлох, навіть вимірювач напруги, колекцію батарейок, стенопи і металеві котушки, не кажучи вже про баняки та металеві ложки, і згодували це все плавильні, яку ви побачите за п’ятдесят кроків на схід звідси. Вони примудрилися виплавити дивовижну кількість сталі, але, на жаль, вона зовсім не була придатна для використання. — Він знизав плечима, і одна з лампочок зашипіла, потьмяніла, а відтак знову яскраво загорілася. — Коли мене звільнили, всі мої сусіди прийшли і сказали: «Вчителю Едісон, як же ж прикро, що вас не було, щоб допомогти нам закрити квоту по сталі». І зрештою я й сам зрадів, що мені не довелося особисто здавати всі мої шпателі й дроти, материну обручку і німецький кухоль для пива, який батько багато років тому привіз із Дюссельдорфа, та ще й свій велосипед. Іноді краще не прощатися. 

Чоловік замовк, щоб перевести дух, і зміряв поглядом довгий стіл, на якому лежало всього декілька речей. 

— Підійдіть і подивіться на мої очі, — сказав він. 

Підняв маленький ящик і поставив його перед ними, а тоді висунув шухляду, що вигиналася убік, як таємне крило. На пощербленій паперовій поверхні рівними рядами по вісім штук були розкладені очі. Ще одна лампочка автоматично затріщала і засвітилася. Очі були розкладені за кольором райдужної оболонки, від чорних до карих, кожне — з вигадливим сплетінням ліній, борозен і глибин. Це порожні напівсфери, сказав господар, які потрібно надіти на неробоче око або ж на сферу, вставлену в очницю. 

— Ось ці для правого боку, — сказав він. Чоловік висунув другу шухляду, яка вигиналася у протилежний бік. З’явилося ще сорок скляних очей. — А ці — для лівого. Усі вони мають пару, але мені більше подобається зберігати їх окремо. 

Горобчик нагнувся ближче, загіпнотизований грою барв і облудливим, незручним відчуттям, нібито очі його розглядають. 

— Здається, ніби вчора, — озвався Цзянь, який досі не зронив ані слова, — я вперше познайомився з учителем Ай Ді Шеном, у цій самій кімнаті. Я втратив око, коли мій найкращий друг у пориві ударив мене кулаком в обличчя. Як я міг утратити око через таку дрібницю? Опісля я не міг ні їсти, ні спати, і коли дивився на своє відображення, то бачив лише порожню очницю, неначе вся моя сутність перелилася у цей маленький, огидний отвір. Ніч за ніччю я сидів у себе в темній кімнаті та грав на скрипці, й її голос це було єдине, що мене втішало. Лише музика могла виразити мої почуття. Втрата ока мене зламала. Мій найкращий друг, який ударив мене ненавмисно і якому теж було соромно дивитися на моє обличчя, дізнався про вчителя Едісона. Й одного дня я прийшов сюди. Ми сиділи за цим же столом, лицем до лиця, й розмовляли про зір, однобокість і подвійну природу життя. Він запитав, чи це скляне око буде для мене, чи для мого найкращого друга; іншими словами, чи я хотів, щоб нове око стало вікном у зовнішній світ чи вікном, через яке світ заглядатиме у мене? Що ж, я був дуже пригнічений, отож обидві думки видалися мені рівноцінно слушними. Зрештою, коли я пригадую своє минуле, то дивлюся на себе неначе збоку і сприймаю себе так, як би мене сприймала стороння людина. Отож ми дійшли висновку, що очі — не щось одностороннє. Тоді учитель Едісон довго читав мені лекцію. Він сказав, що скляне око ніколи не зможе замінити втрачене, але зможе його доповнити, воно не буде ні пов’язкою, ні зрячим оком, а розфарбованим дзеркалом… «Прошу вас! — заблагав я. — Мені байдуже, яке воно буде… якщо вам під силу мені допомогти, ви повинні це зробити! Мене немовби розрізали навпіл». Отож упродовж багатьох днів він розфарбовував мій перший протез: брунатно-карий із цяточками помаранчевого та золотистим відблиском — така, за його словами, була природа мого зрячого ока. Одного сонячного ранку, точнісінько такого, як сьогоднішній, ми вперше той протез вставили. Після довгого очікування й нетерплячки я відмовився дивитися на себе в дзеркало. Боявся чорта, якого ризикував там побачити! А що як я побачу у дзеркалі замість себе якогось монстра, нового себе, ще потворнішого, ніж досі? Але він не зважав на мої сльози. 

Цзянь заплющив обидва ока і, здавалося, затамував подих, а тоді розплющив очі й подивився просто на Горобчика. 

— Коли я нарешті подивився у дзеркало, то побачив — мабуть, уперше в житті — що я така ж людина, як і всі інші. Це всього лише око, така дрібничка, але… — Він повернувся до худющого чоловіка. — Товаришу, думаю, вже майже настала пора для нового ока. 

Товариш Скляне Око оцінив скрипалеве обличчя. 

— З віком, — сказав він, — барва райдужної оболонки блякне. Тож, може, ти й слушно кажеш, колір можна зробити на тон світлішим. 

— От бачите, — сказав Цзянь, — ми двоє як брати. 

На довгому столі Горобчик помітив вишуканий набір скляних трубок, пальник Бунзена, мініатюрні баночки фарби і тонесенькі, немовби з однієї-єдиної волосинки, пензлі. 

— У мене є вільна кімната, — сказав товариш Скляне Око, — отут поруч, може ви, друзі, захочете залишитися в мене на кілька ночей. Там нема нічого вигадливого, але затишно. — У світлі електричних ламп обидва його ока здавалися намальованими, своєрідними й осяйними, наділеними особливою, власною таємничістю. Перш ніж Горобчик встиг відповісти, Кай сказав: 

— Залюбки, вчителю. 

Худий чоловік плеснув у долоні, й усі аж підскочили. 

— А ти, старий Цзяню? Залишайся і склади старому дурневі компанію. 

— Я прихопив свою скрипку, — сказав Цзянь. — А наш юний Горобчик грає на ерху. 

— Отже, ви просто мусите подивитися мою колекцію музичних інструментів. Прошу сюди, за мною… 

Тієї ночі вирувала буря. Поки Горобчик для них грав, постукування голок дощу просочувалося в його музику, втручалося в ноти, заглушуючи одні й підсилюючи інші, так наче злива керувалася власним розумом і диригувала всіма звуками і всередині будинку, й поза ним. Товариш Скляне Око подав каламутну підсолоджену каву, яка, за його словами, була з буддистських земель південних морів, а опісля рисове вино, яке, за словами Цзяня, привезли з західних кордонів Туркменістану. У кутку кімнати стояв маленький клавесин, такий вузенький і землистий, що Горобчик спочатку навіть не помітив його. Він підняв кришку і побачив під нею напис латиною. 

— Музика, — переклав товариш Скляне Око, — утіха в життєвих знегодах. Що ж, юначе, — мовив він, повертаючись до Кая, — зіграєте для нас? Учитель Горобчик казав нам, що ви піаніст від бога. 

Кай спробував було заперечити, мовляв, він лише посередній музикант, але вони не захотіли й слухати. Зрештою він сів на розхитану дерев’яну лаву і почав грати одну з кантат Баха, транскрибовану для клавіру, «Actus Tragicus». У Горобчика було таке відчуття, наче він спускається залитими сонцем сходами. Лібрето підіймалося йому назустріч: «О, Господи! Навчи нас думати, що наша смерть близько, щоб ми стали мудрі. Заряди своїм домом, бо ти вмреш, а не видужаєш».21 

У панотців із Каєвого села, напевно, був клавесин, тому що піаніст грав на ньому, як на своєму. Він вигадливо складав музику вдвоє — один раз, другий — і на початку третьої частини вступив із несподівано сповненим радості рефреном: «Сьогодні, сьогодні ти будеш зо Мною в раю!»22 І з цієї висоти, з місця, яке найточніше можна описати як «ку ле», стан, що охоплює водночас і радість, і скорботу, музика покотилася вниз, раптом змішуючись із Горобчиковою незавершеною Третьою симфонією. Кай чув її лише той один раз, але зараз грав її з пам’яті. Цей перехід вразив Горобчика. Ноти водночас затиналися й підіймалися, спотикалися й підносилися. Музика немов переливалася незнайомими й незвичними барвами, аж Горобчикові здалося, що це він уперше чує власну композицію. 

Коли третя частина скінчилася, товариш Скляне Око захитав головою. 

— Що ж це за така музика, яка нагадує мені про вже знане колись? — Він почав сп’яніло переповідати спогади про табори північно-західного Китаю. — Невже ми так багато хотіли, — говорив він, — просто, щоб нам дозволили жити власне життя, шануючи батьків і посильно виховуючи дітей? Чому таке найпростіше життя найскладніше здобути? 

Портрети Мао Цзедуна, Чжоу Еньлая і Лінь Бяо кидали на них оцінювальні погляди, наче надто допитливі сусіди. 

— Бідний учитель Едісон! — закричав Цзянь, зриваючись на ноги. 

Горобчик боявся, що у стін є вуха, і хотів було сказати, що це всього лише музика, але не зміг змусити себе вимовити настільки очевидну неправду. Кай замовк, щоб дати слухачам утихомиритися. Піаніст одним духом випив повну склянку туркменського вина і перехопив Горобчиків погляд із сумною, безпорадною усмішкою. Він знову почав грати, а дощ дедалі більше розходився, відносячи їх усіх з Уханя, з повіту, з провінції й навіть із самої землі, аж поки все захиталося, разом із бринінням Каєвої музики. Вони зосередилися на шостій і сьомій пляшці, й Горобчик відчув запаморочливу свободу думки і свободу пересування. Двері видихнули, і ковдри на ліжках розчахнулися, щоб прийняти їх: Кай незграбно тримав його у своїх обіймах і Горобчик слухав зливу за вікном. 

— Як ти міг зіграти мою симфонію настільки досконало? — запитав він. 

Кай відповів: 

— Як ти міг подумати, що я її забуду? 

Так вони й заснули — торкаючись і сповна не торкаючись, близько і поодаль, насичені й усе ж нескінченно спраглі. 

Горобчик прокинувся перший. Він почув, як торохтять вантажівки на розбитій дорозі за вікном, і помітив, що Кай повільно спадає з вузького ліжка. Він лагідно притягнув непритомного піаніста назад на матрац і укрив його. Юнак бурмотів уві сні й вимовив слова «Дорогий Горобчику», і Горобчик відчув, уперше в житті, як найчистіша радість може бути тягарем. Тепер вино відгукувалося болем у голові, й він лежав безмовно, дослухаючись до звуку за вікном — різкої ноти удару заступу об камінь. Він натягнув одяг і вийшов назовні. Посеред запиленої овочевої грядки навколішках стояв товариш Скляне Око, зосереджено розглядаючи щось, що показалося з-під землі. 

— А ось і він, — сказав товариш Скляне Око, звертаючись до рослин, — небіж Веня Мрійника. Знаменитий композитор немов з іншого часу й епохи. — Із Горобчиковою допомогою він повільно зіп’явся на ноги. — Ходімо, я покажу тобі плавильню, яку побудувало наше село під час Великого стрибка. Взірець винахідливості, — додав він насуплено. 

Вони відійшли від будинку, спускаючись униз до ряду дерев, що тихо шуміли. Горобчик побачив плавильню, про яку говорив товариш Скляне Око, — покинуту напризволяще деформовану чорну шапку, що виступала з болота. 

— А ось і вона! Нехай вічно тішить нам око! — майже прокричав товариш Скляне Око. А відтак різко стишив голос. — Подейкують, що Вень Мрійник уже не в таборі. 

Горобчик кивнув. 

— Якщо ти приїхав аж так здалеку, щоб про нього розпитати, — сказав старигань, — то мушу сказати, що зовсім нічого не знаю про те, де він. Мені дуже шкода. 

Йшли вони не швидко. Товариш Скляне Око, схоже, більше довіряв правому боку свого тіла, а його чоло аж блищало від поту, настільки він намагався приховати фізичний біль. Горобчику було очевидно, що винахідник смертельно хворий. 

— Учителю, зупинімося тут і перепочиньмо. 

— Нема потреби, нема потреби, — а потім, іще тихіше, — подалі від дому мені буде ліпше. І у стін є вуха. Боюся, учора ввечері я надто безпечно кидався словами. 

Горобчик кивнув. Він озирнувся, майже очікуючи, що слідом за ними хиткою ходою подріботіли вікна і двері. 

— У Веня Мрійника була валіза, — сказав товариш Скляне Око після того, як вони вже відійшли трохи далі. — Дуже важлива валіза. У ній був чистий комплект одягу, фото дружини і їхньої маленької донечки, як же її звати… 

— Чжулі, — підказав Горобчик. 

— Авжеж. Чжулі. 

— Я отримав від нього листа. 

Старигань немов і не чув. Його очі у світлі сонця здавалися скляними, а потім раптом зволожилися. Сльози покотилися обличчям, змішуючись із потом, і лише тоді Горобчик збагнув, що товариш Скляне Око зрозумів. 

— Наш друг — не лише вправний каліграф, — прошепотів чоловік, — а й майстер-утікач найвищого класу. Де людині заховатися в пустелі? Та це те саме, що рибі намагатися заховатися на дереві! — Він зупинився, щоб відвернутися, й підняв долоні до обличчя. З-за цього укриття він сказав: 

— Мені доводилося бачити, як люди покидають цей світ, відбувши лише половину терміну. Якщо я тобі розповім, через що нам довелося пройти, ти мені повіриш? — Він опустив руки. — Якщо я тобі розповім, що цілу люту зиму ми прожили в печерах, що ти на це скажеш? Що хороші люди, освічені й чесні люди, були змушені імітувати поведінку звірів, щоб вижити в тому кліматі, але ми ж не звірі! У нас не було ні гострих зубів, ні нашорошених вух, ні густого хутра! Ми і всі наші помирали з голоду… Товаришу Горобчик, я розповім тобі правду про ті табори. Я вже на схилі віку, і якщо виявиться, що ти шпигун, то мені нема чого втрачати, крім самого себе. Видати Веня я не можу, бо й гадки не маю, де він. Сподіваюся лишень, що він узяв валізу з собою. 

— Обіцяю вам, — сказав Горобчик. — Я збережу всі наші таємниці. 

Старигань кивнув. Він уже наполовину занурився у власні спогади. 

— Того року, коли я познайомився з Венем Мрійником, — почав товариш Скляне Око, — голод був повсюди. 1958 року, під час Великого стрибка, відкрилося істинне обличчя нашої Революції. Чому наші лідери так мріяли, щоб кожен фермер переродився на сталевара? Як вони собі уявляли, щоб хлопчина, який усе життя вчився працювати в полі, раптом зумів із нічого виплавити залізну руду? Як на мене, тут справа значно серйозніша, ніж просто ідеологія, виробництво і матеріальні потреби. Ми повинні були стати лише тим, чим нас оголосили, ми існували лише для того, щоб Партія нас виковувала і перековувала. Тут, у селі, комунальну кухню закрили через брак їжі. І земля, й дерева стояли голі. У людей не залишилося навіть баняка, щоб зварити суп, я вже мовчу про сам суп. За пів року половина селян померла з голоду, спочатку діти і літні люди, а потім і решта. Це жалюгідна смерть, отак намарно чахнути, і голод цей був беззвучний, адже мало хто в місті знав, що відбувається по селах. Вони лишень знали, що вдосталь їжі поступає по відповідних каналах. Розумієш, усе зерно було реквізоване, його забрали все до дрібки і залишили село ні з чим. — Він хитнув головою й повернувся до горбистого рубежу землі та повітря, до сизих гір удалечині. — Наш голод на північному заході був нищівний. У нас не було поховальних церемоній. Що Партії казати на похороні засудженого правого елемента? Для них ми вже давно були мертві. Але мені поталанило зі здібностями. Якщо можна так сказати, голод надихнув мене на найвинахідливіші творіння! З часом твій дядечко став моїм високим і довіреним помічником. Ми з Венем Мрійником майстрували блоки й інструменти з самого лише пустельного вітру. На будь-який склад — у приватну кімнату будь-якого табірного адміністратора, на кухню будь-якого кухаря — можна проникнути, якщо мати для цього правильні руки і правильні інструменти. Замріяний Вень міг дістати до найвищих вікон, він умів витягуватись, як розкладна драбина. У нас, у брата Веня і в мене, був девіз — хай у пустелі нічого не пустує. Ми їли компост, корм для худоби, будь-яка пожива під сонцем була для нас у радість. Від Партії прямісінько до наших шлунків! Від сонця нашого вождя Мао і просто до наших уст! Ми пообіцяли собі, що дістанемо останню їстівну крихту на цій порожній тарілці, а якщо буде потрібно, то придумаємо, як з’їсти і саму тарілку. Повільна смерть — не для нас, для нас лише повільне відновлення. Щодня, прокидаючись, ми проклинали наших лідерів, Революцію й історію, і возвеличували життя, навчання й майбутнє. Чи знаєш ти, юний Горобчику, за що мене засудили до трудового перевиховання? — Він усміхнувся, неначе от-от збирався розповісти довгий і завжди смішний жарт. — Дозволь мені відхилитися від теми і розповісти тобі цю оповідку в оповідці. Отож, мій злочин почався з моєї матері. Під час громадянської війни вона покинула мого батька і втекла з солдатом-націоналістом, який воював за Чан Кайші. Варто додати, що з батьком моїм було не так уже й просто. Бувало, він засинав, натягнувши шорти на голову, щоб не змерзнути, а прокинувшись уранці, забував про них, і так і йшов селом. А от моя мати була найяскравішою зорею в селі, розумна, добра і вродлива, та ще й на двадцять років молодша за нього. А її коханець-націоналіст насправді був її другом дитинства. Коли громадянська війна вже добігала кінця, він під прикриттям ночі прокрався назад у село. Вони зникли разом. Вождь Мао тоді вже був за п’ять хвилин лідер нації. Батько боявся, що мою матір зловлять, обвинуватять у підбурюванні до заколоту і стратять. Він не міг спати і так хвилювався, що змарнів на очах, немовби це він сам був у бігах. Одного ранку від матері надійшов лист. Вона писала, що слідом за своїм коханим і генералом Чаном Кайші поїхала геть із країни — в Тайвань, у вигнання. Отак вона зникла назавжди. Я знав, що мати любила мене не менше, ніж свого коханого; тож вона ніколи не могла бути щаслива без нього або без мене. Якщо життя мене чогось і навчило, дорогий Горобчику, то це того, що світло ніколи не буває непорушним і суцільним, і так само любов. Світло може розбиватися в різних напрямках. Така вже його природа — розсіюватися. Мати надіслала мені того єдиного листа; відтоді я про неї не чув. Проте всю свою юність я зберігав цей її лист, відчував її страждання, й вірив, що вона відчуває мої. Між нами був зв’язок, такий само міцний, як між цією травинкою і ґрунтом під нею. Тимчасом батькова любов до матері дедалі більше линула до неї, хоч би де вона була і хоч би що робила, і ця любов яскраво горіла аж до останнього дня його короткого і терплячого життя. Хай там як, а 1955 року я й досі був нежонатий і вже осиротілий, і вождь Мао обрав саме цей час, щоб розпочати свою найяскравішу кампанію. «Хай розквітають сто квіток, — сказав він нам. — Хай змагаються сто шкіл!» Нам сказали, що ми повинні критично ставитися до себе, своїх начальників і до стану нашої нації, щоб створити країну, яка була б згуртованою і справедливою. Юний Горобчику, я надто довго просидів у своїй майстерні наодинці зі своїми детекторними радіоприймачами, саморобними акумуляторами і підсилювачами, в закритій кімнаті, де неживі предмети прислухалися до мене і один до одного. Отож я виступив із материним листом у руках і попросив, щоб її злочини пробачили і забули. Я думав, що як її реабілітують, то дозволять повернутися з вигнання до Китаю, і я зможу знову її побачити. Любов — це революційний акт, наполягав я. Моя мати покінчила зі Старими Порядками, із задушливою ієрархією конфуціанства, і пішла назустріч своїй долі. Як же ж я помилився! Краще б я наполягав на тому, що імператор Хірохіто і Чан Кайші заслужили на віллу у Франції, за яку має заплатити Комуністична партія Китаю. Треба було мені дослухатися до мудрої приказки: «Нема такої квітки, яка б цвіла сто днів». Кожен жарт рано чи пізно закінчується! Спочатку вони мене слухали і співчували. «Бідолашний Едісон, — казали вони, — це правильно, що ти демонструєш таку відданість своїй матері. Ти вірний син Революції!» Рух «Ста квіток» і надалі був весняним букетом, і можна було говорити будь-що. Такий був час, друже мій, що займало дух. Усі ми, і молоді, і старі, прокидалися й відкривали для себе свободу. Тоді мене переповнювала гордість за мою країну, і я певен, що не лише мене. Тому, звісно ж, на цьому я не зупинився. Я заговорив про збитки сільської бюрократії, про послуги і хабарі, які розоряли простолюд, сміховинну якість нашої технічної освіти, навіть про якість наших поїздів. «Із такими талантами, якими рясніє наша вітчизна, — виголошував я, — ми повинні бути квітучим деревом сучасності!» Почалася кампанія проти правих елементів. Усі, кому було що втрачати, від нашого Великого Керманича і до місцевого сільського громили, вже достатньо наслухалися. Мене покликали на збори в місті. Я був переконаний, що моя мати нарешті повернулася і я знову її побачу! Я витратив чималу суму на новий комплект одягу і намисто з нефриту їй на подарунок. Визнаю — достоту буржуазна витівка. Коли я прийшов на збори, там уже були сотні людей. Я вдивлявся в кожне обличчя, шукав її. З десяток разів мені здавалося, що це вона. Почув, як із гучномовця лунає моє ім’я. Я був немов під водою і мене розбивало течією. Двоє кадровиків випхали мене на сцену, де вже стояв якийсь чоловік із материним листом у руках. Я був на сьомому небі від щастя. Я роззирнувся довкола, впевнений, що вона чекає за кулісами. Чоловік замахав листом у мене перед носом, щоб привернути мою увагу. Я спробував зосередитися. Чоловік обвинуватив мене у спадкових буржуазних схильностях і очевидній симпатії до ворога. «Якого ворога?» — спантеличено перепитав я. Він ляснув мене по обличчю. У пориві люті я спробував вихопити з його рук листа, і той порвався. Я подумав собі, що треба вибратися звідси, щоб знайти матір. Вона була десь у цьому приміщенні. «Ма, — загукав я. — Я тут. Де вони тебе тримають?» Ті самі двоє партійців перев’язали мені руки мотузками, так ніби я якийсь звір. Юрба почала викрикувати моє ім’я й осипати прокльонами. Мені здавалося, наче все це сон. У когось ішла кров — але ні, це ж не в мене. Когось побили за підбурювання юрби, але не мене, ні, такого не може бути. Я уявив собі, що лист розрісся, укрив і заховав мене, а тоді все поринуло в темряву. Я отямився, коли на мене вилили відро води, і тоді почав розлючено кричати і називати їх зрадниками, чудовиськами і потворами. Мої слова нікого не зачепили; натомість, їх записали у протокол. Ось звідки я знаю, що саме тоді казав: відтоді ці слова мені стільки разів повторювали. Мене відвезли в табір Цзябаньґоу. Місяцями я просто відмовлявся вірити, що я там. Люди, що їхнім єдиним злочином була чесна критика, копали канави і марніли на очах. А вдома їхні сім’ї жили в безчесті, їхніх дітей цькували у школі або й проганяли відтіля, їхні домівки конфісковували, пожитки викидали, їхні дружини були змушені жебракувати на вулицях, чистити громадські туалети і зрікатися власних чоловіків. Ми могли протестувати скільки завгодно, але це нічого не міняло. Охоронці нам сказали, що нам іще пощастило, бо нас не лише не стратили, але й дали дах над головою і взуття на ноги. У голоду є безліч стадій. До 1959 року нас хоронили вже цілими вантажівками. А холод, юний Горобчику, був нестерпний, лютий і мав власні апетити. Холод пробирається тобі під шкіру і роз’їдає зсередини. Навіть табірне начальство сказало нам не марнувати останніх днів на цій землі на копання канав. Отож ми були вільні й могли бродити пустелею в пошуках чогось їстівного. Вень Мрійник часто казав, що це те саме, що шукати монетки в порожній кишені. І все ж ми не здавалися. Бувало, що приносили — після цілісінького дня пошуків бодай якоїсь їжі — лише один одного. А в наших шлунках лише гуло. Вень важив не більше десятирічної дитини. Часто нам бракувало сил повернутися до печер, тож ми так і спали, без будь-якого прихистку, просто неба. Коли він був геть слабкий, ми сідали так близько, аж наші голови торкалися. Тоді він продовжував історію, яку розповідав мені, немовби щойно перервався, немовби йому треба було лиш заплющити очі та знайти потрібну сторінку. Його груди запали, очі стали страшенно великі, а кості — загострилися, як ножі, утім, я думаю, що найдужче Вень боявся тиші. Раз по раз він повторював, що донька — світло його життя, а дружина — центр його світу. Я не міг і сам у неї не закохатися. Усе чудове під сонцем уособлювала його кохана Вихор: барвінкове небо, мерехтливий, мов зорі, пісок, сонячні промені, які торкалися нашої шкарубкої шкіри. Він розмовляв із нею ночами, так наче вона сиділа поруч; коли його мучила гарячка, він виповзав із печери з непохитною рішучістю роздобути для неї їжу. Якось я побачив, як він полоще пісок у баняку з водою, переконаний, що промиває рис для своєї стражденної Вихор. Але навіть знетямлений, він не втрачав здатності розповідати історії. Може, він розповідав їх навіть краще, ніж у дні просвітлення, звідки мені було знати. Ми поклялися ніколи не покидати один одного, тому що найгірша доля — це почуватися покинутим у цьому крижаному і прекрасному світі. Одна річ страждати, а от бути забутим — це зовсім інше. Пізніше він лише зрідка згадував ім’я дружини. Натомість переповідав історію, яка не мала ні початку, ні кінця, і яка була породжена Революцією. Одна з персонажів, Четверте Травня, дуже мені нагадувала мою власну матір. Четверте Травня покидає своє колишнє життя і зникає у дикій далечині; тим часом Да-вей шукає свою сім’ю по той бік океану і в пустелі. Вень умів розбивати їхні життя на відрізки і розподіляти їх на сотні або й на тисячі днів. Якось я упізнав у цій історії себе: там раптом з’явився юнак, який заробляв на життя виготовленням скляних очей і який почувався найбільш невимушено, найбільш собою поміж частково зрячих і сліпих. А ще я почав упізнавати життя інших в’язнів табору Цзябаньґоу. Я вловлював відлуння їхніх нещасних любовей і юнацьких мрій. Зрештою, я ніколи не знав, скільки з цього було вигадкою Веня Мрійника, а скільки — частиною оригінальної книжки, яку він вивчив напам’ять. Мабуть, ніхто крім автора не знає на це відповіді; навіть Вень уже заплутався, де починається він і де його шляхи з цією історією перетинаються. Він став кимось значно більшим, аніж умілим краснописцем. Настав рік Щура. Це був 1960-й. Материн друг дитинства, який почув про мою справу і потайці почав працювати над моїм звільненням, залучив якісь особисті зв’язки. Несподівано мене реабілітували. Мене буквально повернули до життя, тому що вже через декілька місяців не залишилося майже жодного «правого елемента». Професори, мислителі й науковці, лідери-учасники Великого походу, дідусі, які проливали кров за Партію, хороші люди, слабкі люди, люди чесні й підступні, нежонаті й батьки дюжини нещасних дітей: усіх їх не стало. Наша велична комуністична спільнота відвернулася, коли цих людей перетирало в прах. Я мусив поїхати з табору, навіть якщо це означало порушити обіцянку і покинути Веня напризволяще. Коли ми з ним бачилися востаннє, твій дядько розповів мені, що склав план втечі. Я аж розсміявся. Утекти звідти було неможливо. Він із таким же успіхом міг розробити план, як перетворити Мао Цзедуна на Чарлі Чапліна. Я відповів, що лахміття на ньому важить більше за нього самого. А ще гірше, йти йому було нікуди. Партія охороняла залізничний вокзал так, ніби то був склад золота. «Але я не золото», — сказав тоді він. «А хто ти тоді, друже?» «Просто копія з копії. Кочова душа». Та він геть розум утратив, подумав я тоді, і вже скоро відійде у кращі світи. Лише так він зможе втекти. Я приховав свій смуток і сказав йому: «Колись усі дізнаються про кампанію проти правих елементів і табір Цзябаньґоу, вони будуть, як Боксерське повстання і Великий похід — записані у книжках і закарбовані у спогадах. Дорогий брате, історія нас не забуде». На що Вень мені відповів: «За нашого життя цього не станеться, і за життя оцього каменя в мене під ногами теж». Відтак він перевів погляд на землю, де не було видно жодного каменя — лише суха трава і тріски. Хто тоді мав рацію? Поки що рано говорити. Навколо нас не було ні жодної живої душі, ні навіть вітру. Ніхто не міг нас підслухати, але я вже звик шепотіти. Та що я міг сказати чесного і правдивого? Чого я навчився за ті три жахливі роки? Я дізнався більше про життя чи про смерть? «Веню, — сказав я, — ця країна існує у страху. Я — раціоналіст і людина з науковим мисленням. Я вірю, що з часом правила життя стають дедалі заплутаніші, і що між нами всіма натягнуті невидимі дротики, які нам годі розгледіти, поки що. Ми тут для того, щоб вчитися, а не щоб забувати, щоб ставити запитання, а не давати відповіді. Ти — людина запитань. Серед усіх життєвих шляхів цього світу, саме цей — життєвий шлях героя, й усе ж він пронизаний стражданнями, тому що важко жити з таким браком певності. Чому нас відправили сюди, у Цзябаньґоу? Чиїй меті це служило? Адже я певен, що у цьому всьому була якась мета: ми — будівничі Революції й водночас її ж цапи-відбувайли. «Втеча — ось єдина відповідь», — сказав Вень. «Втеча — це смерть». Вень усміхнувся. Він геть змарнів. Я боявся, що якщо він ляже, щоб прихилити голову, то вже ніколи не встане. Він відповів: «Я ніколи не пішов би на певну смерть». Він показав мені свою валізу. На внутрішній стороні підкладки були написані імена всіх померлих і дати їхньої смерті. Це, як я знаю, єдина точна письмова згадка, що існує. Він розповів, що запланував іще дещо. Узяти імена померлих і заховати їх, один за одним, у Книзі записів, пліч-о-пліч з Четверте Травня й Да-веєм. Він збирався заселити цей вигаданий світ реальними іменами і реальними вчинками. І так вони житимуть далі — небезпечні, мов революціонери, і невловимі, наче привиди. Який такий новий рух може оголосити Партія, що зумів би приструнчити ці мертві душі? Яке закручування гайок зможе стерти те, що заховано у всіх на виду? «Така моя доля, — сказав мені Вень Мрійник. — Утекти і продовжувати цю розповідь, робити з неї нескінченну кількість копій, дати цим історіям — невидимим і незаперечним — просочитися у ґрунт». Отже, він таки втік, — сказав товариш Скляне Око. — Напевно, разом із валізою і свято переконаний, що така його доля. — Він витер очі. — Я радий, що Вень Мрійник скерував тебе до мене, але мені цікаво, яку саме історію він хотів, щоб ти почув. Ти ж знаєш, як воно буває: потягнеш за одну ниточку, і розпуститься вся завіса. 

— Він хотів, щоб я почув саме ту історію, яку ви розповіли, — сказав Горобчик. — Я у цьому не сумніваюсь. 

— Серед нас був інженер на прізвисько Ґайґер, а ще колишній солдат, Паперовий Пістолет. — Він махнув рукою, так ніби ці двоє чоловіків стояли біля нього. — А мені дали прізвисько «товариш Скляне Око». Можливо, це і є той урок, який Партія хотіла, щоб ми засвоїли: коли йдеться про базові потреби — повітря, воду, їжу і дах над головою — лікар нічим не відрізняється від блохи, а освічена людина від неграмотної. Тож, насправді, мене таки перевиховали. Цей урок я засвоїв аж надто добре. 

Ранок стояв ясний, і Горобчику було видно, як Кай носить воду на грядку і поливає овочі з маленької посудини. 

— А куди, на вашу думку, міг податися мій дядько? 

— У Веня Мрійника немає документів, які посвідчують особу, отже, простору для маневру в нього зовсім мало. — Старигань похитав головою. — Він біженець у власній країні. Я бачу два ймовірні маршрути: або шлях Четверте Травня на північ, у пустелю, або за океан, як Да-вей. Який із них обрав би твій дядечко? 

— Жодного. Він нізащо не покине мою тітку Вихор і Чжулі. 

— Погоджуюся. Хоч би куди він подався, ти ще дістанеш від нього звістку. 

— Так, — сказав Горобчик. — Він конче мусить писати, йому несила стриматися. 

Старигань засміявся. На мить він наче випроменив світло, яке враз задрижало і потьмяніло. 

— Ходімо, — сказав товариш Скляне Око. — Схоже, твій приятель уже відійшов від учорашніх гулянь. Він знову готовий грати для нас музику, а я готовий дати ногам перепочити, заплющити очі, схилити голову й уважно слухати. Тепер я пригадую, що Вень Мрійник завжди починав свої історії з привітання: «Кань ґуань. Дорогий слухачу». 

Того ж дня, репетируючи Другу сонату Прокоф’єва для скрипки, Чжулі ніяк не могла перестати думати про своїх батьків. Чи Вихор і Велика Мама Ніж дісталися вже до провінції Ґаньсу? Яка ймовірність, що батько натрапить на дещо змінений примірник Книги записів? Така ж, як і ймовірність того, що її запросять зіграти Прокоф’єва перед вождем Мао і жителями села Бінпай. 

Тоді вона була ще геть дитина, мала заледве шість років, коли знайшла підземну бібліотеку. Вона сиділа самотою й мерзла на зимовому сонці, аж помітила незнайомця, що вибирався з-під землі. Його голова піднялася над ґрунтом, так наче він виповзав із власної могили. Незнайомець повернув на північ, і його довге мішкувате тіло розтануло поміж дерев. Чжулі підвелася й подивилася йому вслід. Це якийсь в’язень-утікач чи просто незнайомець, що випадково тут опинився? А може, це привид її прадіда, Старого Заходу? 

Чжулі пішла перевірити, що ж там таке. Після успішного завершення земельної реформи, після того, як їх поселили в землянці, Чжулі виключили з сільської школи. Донька зганьбленого землевласника, вирішила асоціація селян, повинна студіювати підручник полів і рівняння небес. До того ж вона вже й так уміла читати, тож не мала займати дорогоцінне місце в класі. Чжулі нікуди було податися і ні з ким гратися, тому вона намагалася збувати час у полі з батьками, але знай потрапляла під плуг і різала ноги гострими рисовими стеблами. Її матері увірвався терпець, і вона нагримала на Чжулі, щоб та йшла додому. Донька послухалася, але у землянці самотність стала нестерпною. 

Чжулі вирішила дослідити місце, звідки виліз старигань. Пригнувшись у затінку кривого дерева, вона побачила чистий темний камінь, а під ним — прим’яту траву і витерту до глянцю гілляку: це була клямка. Вона підняла ляду. Під нею — мотузка з вузлами. Чжулі була крихітна і навіть у громіздкій, утепленій фуфайці легко спустилася вниз. 

Цей сховок був, либонь, затишніший за ту голу кімнату, в якій вона мешкала з батьками. Він розташовувався відразу під землею, наче хтось закопав дуже великий і добротно збитий дерев’яний ящик, щось на кшталт вантажного контейнера з вітальнею усередині — так ніби це приміщення призначене для потойбічного життя Старого Заходу. Там стояло м’яке крісло, в якому помістилося б і шість Чжулі, імпортна гасова лампа і повний ящик олії, стоси і стоси книжок, а долі лежав м’який тканий килим. Вона запалила одну з ламп і, коли закривала за собою ляду, помітила два музичні інструменти, цинь та ерху, хоча тоді вона ще не знала, як вони називаються. Поклала цинь на коліна, він був важкий і холодний. Він був рипучий і шерехатий, і спочатку вона просто сиділа з ним, впившись поглядом у кімнату, яка, порівняно із землянкою, видавалася сучасною й незвичною. Сипкі книжки були родом з іншої епохи, і в буквальному сенсі з іншого континенту, але у важкому цині відчувалося життя. Він немов вдихав і видихав у неї на колінах, наче прадід, якому, мабуть, колись належав. 

Опісля Чжулі спускалася у сховок майже щодня, хай навіть лише на годинку. До кінця сезону вона випробувала діапазон п’ятьох потертих струн циня. Вона не знала, як налаштувати інструмент, але вже невдовзі підібрала гармонію, яка нібито влаштовувала і її, і струни. Пізніше дізналася, що класичний гуцинь асоціювався з сивочолими вченими і мудрими книжками («Зі зміями, консерваторами і реакціонерами», як казали її однокласники), і таки справді, від циня Старого Заходу в неї було таке відчуття, ніби вона частина хиткої пітьми. Звуки, які він видавав, долинали немов із потойбіччя, і більше скидалися на розділові знаки, ніж на слова. Ночами Чжулі спала, згорнувшись калачиком біля матері та мріючи знову опинитися в підземній бібліотеці. Їй конче треба було переконатися, що інструмент досі дихає. Здавалося, що старий цинь був її сильнішим, хоробрішим близнюком. 

Весна того року настала пізніше, тож усі фермери і виснажені голодом люди нетерпляче спостерігали за ґрунтом. Хлопчик на ім’я Лу, який загалом був доброю людиною, побачив, як вона вигулькує з-під землі, точнісінько так само, як вона помітила отого стариганя. Того ж дня контейнер викопали, а всі предмети з нього відвезли геть. Книжки, м’які килими і крісло конфіскували як доказ того, що нащадки Старого Заходу очікували сприятливого моменту і продовжували приховувати свої статки. Сусіди, яких Чжулі добре знала і які завжди віталися з нею й іноді чимсь пригощали, прийшли й обмалювали землянку нашвидкуруч написаними обвинуваченнями, та ще такими завбільшки, що їх було видно з дороги. Вона тоді знала лише кілька ієрогліфів, але впізнала ті, що означали дівчина/донька і небо, з’єднані разом, щоб вийшло одне слово — відьма (яо). 

Того вечора в їхній крихітній землянці було дуже тихо. Чжулі запитала в матері, чому на їхньому домі написане слово «яо». Мати, розчісуючи їй волосся, сказала, що це нічого такого, невеличке непорозуміння з сусідами, та й узагалі, дивно, що вона впізнала саме це слово. А тоді Вихор утнула щось таке, чого ніколи досі не робила: вона змішала пасту з трав та евкаліптової олії й розтерла суміш по руках і ногах Чжулі, лагідно масажуючи стопи, долоні й навіть пальчики ніг. Із кожним круговим рухом материних рук Чжулі немов розчинялася — клітина за клітиною. Вона пригадала заспокійливе тепло кану і батькову валізу з вибляклою тканиною, мідними защіпками і замковою шпариною завбільшки з її мізинчик. Якось вона попросила від неї ключ, але батько сказав, що його не існує. 

Запала ніч. У тиші явився справжній демон. Він кричав і лютував, немов хотів перекинути землянку. Раптом повсюди з’явилися люди, дехто тримав мотузки і навіть співав, а потім чиїсь руки відштовхнули Чжулі вбік, поки вона намагалася пробитися до матері, яку змусили стати на коліна. Вихор повторювала: «Згляньтеся… згляньтеся». Пролунав гучний удар, і її мати закричала. Голос Веня Мрійника тремтів, немовби доносився з самого фундаменту дому. Чжулі плакала і плакала. Невже це її крики налякали всіх демонів, і вони забралися геть? Вона уявила собі, що злилася з небом і набула демонічних сил, й тепер усі сусіди її бояться. Люди пішли, наполовину несучи, наполовину волочачи за собою її батьків, наче вони теж були отими витягнутими з-під землі речами. А потім у кімнаті, вщент розтрощеній, запала тиша. Вона видерлася на кан, хоч він уже майже не віддавав тепла. Чжулі боялася подати в його пащу вугілля, щоб знову нагріти постіль, тому натягнула на себе всі стебновані ковдри, лягла і заплющила очі. Вона запитувала себе, як та кімната під землею могла завдати комусь шкоди, і чому просто знати про її існування — достатньо, щоб накликати демонів. Запитання залишалися без відповідей. Події, вирішила собі, вони як сни, а отже, не можуть бути насправжки. Коли вона прокинеться від цього сну, сказала вона собі, постіль буде тепла, батьки — поруч і вже настане ранок. Цього разу вона буде дуже обережна, коли полізе в заховану бібліотеку Старого Заходу, потайки винесе звідти цинь і заховає його тут. Чи він досі дихає? Минув день, а за ним другий. Їжі не було, але вона поцупила кілька листочків молодих рослин у комунальному садку, і її сни стали довгі, теплі та в’язкі. Це тоді вона побачила розкопки й отвір у землі? Може, тоді сталися ще якісь події, але вона більше нічого не пам’ятала. Чжулі вистукувала пальцями по холодній постелі й наспівувала собі під ніс, і музика її втішала. 

Коли вона прокинулася після третьої ночі, у батьковому кріслі сиділа якась молода жінка з торбинкою цукерок «Білий кролик» на колінах. Чжулі витріщилася на жінку, але не могла згадати, хто вона така. Одначе ввічливо мовила: 

— Доброго ранку, старша сестро. 

— Збирайся, — твердо сказала жінка. 

Розмовляла вона якось дивно, бо від цукерок її зуби злиплися. Чжулі взяла ті п’ять речей, які лежали найближче до неї: серед них була сукня, рушник і дві батькові платівки. 

Вони вийшли за сільські ворота і пішли до найближчого містечка. Чжулі знала, що вже бувала в місті, але не могла згадати, навіщо туди ходила. Усе видавалося незнайомим. Вони підійшли до кільця, де стояло з пів дюжини укритих кіптявою мініавтобусів. «Білий Кролик» пробурмотіла, мовляв, її батькам іще пощастило, могли за таке і голову відрубати, їхнє щастя, що найгірші крайнощі вже в минулому. 

— Їх лише відправили на перевиховання, — сказала вона. — Оскільки ти взагалі ніде не виховувалася, то вирішили, що нема сенсу відправляти тебе разом із ними. 

В автобусі на лутці вікна рясніла шкарлупа від соняшникового насіння. Щоразу, коли Чжулі ворушилася, целофановий кульок з її пожитками шемрав, і звук цей нагадував відьомський сміх. 

Сільський пейзаж немов розбивався на мішанину форм: похилих землянок, розбризканого бетону і куп попелу. Зі всіх доріг з’являлися люди, вони снували туди-сюди і бігли, намагаючись не відставати від чогось, що Чжулі годі було розгледіти. Пані «Білий Кролик» без угаву лопотала, але її голос немов проносився над головою Чжулі й вилітав у вікно. Вона опустила погляд на свої ноги і побачила, що її ганчір’яне взуття геть у болоті, а на лівому коліні фіолетовий синець. Що довше вона на нього дивилася, то синіший і глибший він ставав, принаймні їй так здавалося. Вона, мабуть, заснула, бо коли прокинулася, навколо була суцільна темрява, лиш великий місяць висів за вікном автобуса і де-не-де миготіло електричне світло. Автобус, здавалося, окреслив не одне коло, перш ніж нарешті зупинився, й раптом усі навколо заметушилися, почали стягувати з полиць торби, птахів і курей. В автобус забіг пес, і люди повибігали. Жінка пахла солодощами, які вона поїдала весь вечір. Далі вони пішли своїм ходом. На тротуарах була сила-силенна людей, і торбинка Чжулі дряпала їх по ногах. «Білий Кролик» веде мене до мами, думала вона. Чжулі наддала ходу, і коли жінка теж приспішила, вона злякалася, що розлетиться на друзки, підлетить від щастя і трісне, щойно мама пригорне її до себе. Поруч кихкала і хихотіла її торбина: «До моєї мами, до моєї мами! До Ма, до Ма!» 

Вони минули арку, доріжку і відтак дійшли до вузького провулка. Вона йшла слідом за жінкою повз ряд дверей, таких схожих, що вони, здавалося, були нащадками одні одних. «Білий Кролик» обрала одні з них і зупинилася. 

— Тут мешкають твої родичі. Постукай і попроси покликати твою тітку. 

Жінка присіла на коліна і дала їй останню цукерку і конверт із червоним тисненням. Вона доторкнулася до коліна Чжулі, і від великого круглого синця, про який Чжулі вже й забула, цілим тілом розійшовся пекучий біль, від ноги й аж до самих очей. 

— Хай тобі щастить, Чжулі, — сказала жінка, а тоді зникла. 

Чжулі повернулася обличчям до дверей, прислухаючись до відлуння жінчиних кроків. Почекала, поки вщухне біль у коліні, й запхала цукерку в конверт. Прочекавши, як їй видавалося, доволі довго, вона підняла руку і постукала. 

Від моторошного поскрипування дверей її аж дрижаки взяли. Вийшов хлопець-підліток. У нього було скуйовджене волосся й гарні брови. 

— Я шукаю свою тітку, — вигукнула Чжулі. 

Хлопцеві брови піднялися. Він помітив дві кутасті платівки, які випиналися з її целофанового кулька. 

— Ба Хе, — сказала вона. Бах. Очі підлітка і двері розтулилися ще ширше. — Скажіть моїй тітці, що я прийшла, — твердо сказала вона і тицьнула аркуш із червоним тисненням до його живота. 

Пізніше тієї ж ночі вона стривожено прокинулася й побачила, як на її голі ноги падає місячне сяйво. Поруч із нею на ліжку лежали чудовиська — як вона потім дізналася, її двоюрідні брати, Летючий Ведмідь і Да Шань. Вона відповзла від них і вийшла з кімнати, на світло, що мерехтіло до неї звіддаля. «До мами, до мами». Чжулі тягнуло вперед, аж поки вона дісталася іншої кімнати. Там горіли дві свічки, і їхнє полум’я колихалося, як пара нестійких ніг. Спочатку вона побачила Горобчикову чашку, а тоді його кисть, а потім руку, приєднану до плеча, і так далі, аж поки дісталася до очей. Він не був здивований її побачити. 

Їй хотілося плакати, але вона вилізла на крісло поруч із ним, ніби чекала, щоб їй поворожили. 

Кузен робив домашнє завдання, й вона взяла олівець, думаючи, що зможе чимось йому допомогти. Горобчик підвівся й дав їй горнятко чаю. Вона попросила, щоб їй теж дали якесь завдання, і він на хвильку задумався, а відтак простягнув їй аркуш паперу і перелік слів, які вона мала переписати. Вона не могла їх усіх прочитати, але читання їй видавалося не таким уже й важливим; Ба навчив її акуратно переписувати. Їй хотілося лише мати папір, олівець і якесь заняття. Перелік слів, схоже, був із домашнього завдання Летючого Ведмедя, якась вправа на словниковий запас на основі слова «шу»  (книжка). Пізніше вона роками зберігала цей аркуш паперу, списаний її дитячим почерком: 

Цінь шу (історія, яку співають), цзінь шу (заборонена книжка), тін шу (слухати оповідача історій), ши шу («Книга пісень» і «Книга історії»), мо шу (писати з пам’яті), чуань шу ґе (поштовий голуб), хуей ґо шу (письмове каяття), няо чун шу (пташине письмо, стиль каліграфії), цзянь тао шу (самокритика). 

Коли олівець затупився, а її горнятко вже двічі встигло спорожніти, Горобчик підняв її на руки і поніс назад у загальне ліжко. Вона запитала, куди подівся целофановий кульок. Він нічого не відповів. Вона сказала, що хотіла залишити собі старий цинь, але було вже надто пізно. Що вони з ним зробили? Невже це її відданість циню спричинила батьківські страждання? Напевно, вона не говорила все це вголос, тому що він досі не відповідав. Це я вчинила, подумала Чжулі. Як я це зробила? Через мене забрали всі скарби Старого Заходу. Батьки явилися їй у круговерті образів. Вона була могутня чи безсила? Чи це Чжулі, своїми руками, відчинила двері демонам, які увірвалися до них у дім? Батьків зв’язали мотузкою, як волів. Чому мати благала їх помилувати? Звідки ті чоловіки знали, подумала Чжулі, що вона наполовину дівчина і наполовину небо, яо, яку так заманили мертве дерево і струни? Але цинь таки був живий, подумала Чжулі, намагаючись здолати сон. Вона і цинь — однакові. 

Наступного дня Горобчик посадив її перед програвачем і заходився ставити всю музику, яку міг знайти. Її кузен слухав із заплющеними очима, а Чжулі повторювала за ним і робила так само. У неї в голові музика зводила колони й арки, вона розчищала простір усередині й ззовні, творила нову самосвідомість. Отже, це можливо, цілі світи таки можуть ховатися усередині інших світів, просто спершу треба знайти отвір і вхід. Горобчик показав їй, як діставати платівку з паперового конверта, як класти її у програвач, як помістити голку на доріжку. Усе в домі Великої Мами Ніж було акуратне і продумане; світ, далекий від цькування, якого вона недавно зазнала. Усе в домі Ба Лютні вигравало музикою. Чжулі спостерігала, як усі вони грають на своїх інструментах, стежила за руками і тілами й дозволяла музиці закарбовуватися в її пам’яті. Відчувала, як і тоді з цинем, що вона завжди знала цю музику. Що вони впізнали одна одну. 

Там була маленька скрипочка, що належала Летючому Ведмедю і якої він цурався. Одного разу вона просиділа поруч із нею кілька годин, і врешті поклала собі на коліна, як той старий цинь, і невпевнено перебрала струни. Вона робила це день за днем, але кузен сказав їй: «Це не цитра, і взагалі, ти ще замала, щоб учитися грати на скрипці». Вона продовжувала ще майже тиждень, і врешті Горобчик вихопив у неї скрипку, підняв смичок Летючого Ведмедя й почав грати. Скрипка була для нього замала, тож його тіло згорнулося навколо неї, немов не даючи її голосу вислизнути. Чжулі упізнала цей голос, у неї було відчуття, що вона знає його довше за саме життя. Горобчик став її першим викладачем скрипки. Пізніше, коли їй виповнилося вісім, він передав її професорові Таню з консерваторії. Вона приймала кожне слово, жест і критику; її учитель був прямолінійний і під час його вибухів гніву вона боялася, що він розтрощить скрипку об підлогу або об її голову. Але це був лише надмірний драматизм. Професор Тань визнавав, що в кожній п’єсі, яку Чжулі грала, вона чула дедалі більше й більше музики. Але що таке музика? Кожну ноту можна зрозуміти лише з огляду на її зв’язки з іншими нотами. Злившись воєдино, вони утворювали нові звуки, нові барви, новий резонанс чи дисонанс, сталість або ж перелом. У чистому тоні до ховалася драбина багатих обертонів, а ще відлуння інших до, немов той чоловік, який вдягнув на себе кілька шарів одягу, або бабуся, що носить у собі всі свої спогади. То ось якою була музика, самим часом, що вміщав у себе частинки секунд, хвилин, годин і усіх віків, усіх поколінь? Що таке хронологія, і як вона в неї вписується? Як її мама і тато втекли від часу, і як тепер вони зможуть повернутися? 

Коли Ма нарешті повернулася додому після шести років у пустельних таборах, Чжулі постійно думала, чи існують слова, які вона могла б їй сказати. Не існувало належних слів, щоб висловити почуття між ними. Якось увечері Чжулі зіграла для матері вступ до «Ксеркса» Генделя. Це була вкрай проста п’єса, романтична, можливо, навіть смертоносна у своїй буржуазній сентиментальності; це аж ніяк не Стравінський, певна річ, і все ж посередині арії Чжулі здалося, наче її руки і тіло поступово зникають. Вона відчула, що єдина реальність — це ось цей дріт напруги між нею й Ма: це була єдина справжня ще не дограна до кінця частина її життя. Тієї миті в кімнаті існувала лише музика, лише Вихор, відлік і зворотний відлік, лише вступ, якому так і не стати справжнім початком. Мати впилася в неї поглядом, неначе не впізнавала власну доньку. 

«Ма, — хотілося сказати Чжулі, — це все я винна. Я знайшла той отвір у землі… Це мене треба було відіслати геть, а не вас. Але хіба ти не бачиш, як довго я на тебе чекала, хіба не бачиш, як я намагалася стати кращою? Я існую лише зараз, я лише…» Якби вона відклала скрипку, то чи та справжня Чжулі, та, яку вони тоді покинули, неминуче з’явилася би, як неодмінно з’являється сонце дня після ночі? Якби мене не було, думала вона, контейнер прадіда Заходу ніколи не знайшли б. Її батьків не засудили б. Ці ноти не звучали б. Така малозначуща душа, як її, могла розтрощити світ на друзки, але не могла склеїти його заново. Яким ставав оцей світ? Її мати була хворобливо бліда, і западини на її обличчі нагадували Чжулі саму могилу. Один різкий рух — і Вихор обпаде. І все ж, подумала Чжулі, зараз ми живі. Я жива. Моя мати жива. Зараз нова епоха, новий початок, і ми тут. 

7 

Навесні 2000 року, після смерті матері, я повністю присвятила себе навчанню. Логіка математики — її методи індукції й дедукції, її спроможність описувати абстрактні форми, яким немає відповідників у реальному світі, — надавала мені сил. Я виїхала з квартири, яку Ма орендувала ще відколи вони з Ба переїхали в Канаду і в якій я виростала. Я настільки прагнула залишити її в минулому, що зібрала всі свої заощадження й купила напівзруйновану квартиру на Александер-стріт. Вікна виходили просто на Ванкуверський порт, і вночі невпинні прибуття й відчалювання різнобарвних вантажних контейнерів — їхнє наповнення і їхні історії — мене заспокоювали. 

Я тримала документи батьків у своїй спальні, в стінній шафі, а на саму стіну приклеїла цитату Кантора: «Сутність математики — у її свободі», і по-дитячому відволікала себе, уявляючи числа такі величезні, такі безмірні, аж вони вміщали в себе значно більше, ніж усі до одного атоми Всесвіту. Числа, справжні й уявні, були мовою, що жила в мені, рівняння були відгалуженнями матерії й тіней, стосунків і взаємозв’язків, довільностей і закономірностей, роздробленим, нецілісним і все ж незмінно впорядкованим світом, у якому ми живемо. Я слухала батькові платівки, але думала лише про інтервали, частотність і темперацію, про експресію чисел у світі звуків. 

До двадцяти п’яти років я вже закінчила аспірантуру і завдяки хорошим відгукам на мою статтю, опубліковану в престижному математичному журналі Inventiones Mathematicae, отримала пропозиції викладати з Канади, Сполучених Штатів, Кореї й Німеччини. Та я вирішила залишитися у Ванкувері, неабияк здивувавши цим моїх викладачів. Роком пізніше я вже викладала теорію Галуа, числення й теорію чисел, а також вела семінар із симетрії й комбінаторної структури Ґольдберґ-варіацій Баха. У мене було невелике, але тісне коло друзів. У паузах між дослідженнями я продовжувала думати про смерть Ма і статистичну неймовірність того, що мені вдасться знайти Ай-мін. При мені завжди була сила-силенна чисел; я не була самотня. 

І все ж я усвідомлювала, навіть тоді, що моє життя дивне — обрисів йому надавали запитання з множинними і суперечливими відповідями. 

2006 року, коли мені виповнилося двадцять сім, я вперше поїхала в Гонконґ. 

Упродовж наступних десяти днів розчинялася в натовпах людей, нічних клубах і барах Вонкоку, поверталася у свою орендовану кімнату о сьомій ранку і спала до пообіддя. Ще відколи померла Ма, все моє існування зводилося до роботи; я мимоволі перетворилася на взірцеву карикатуру професора-самітника або, як описував математику Ґ. Г. Гарді, на «найбільшу аскетку і відлюдницю». Я сповна віддалася зосередженим намаганням доводити теореми, і соціальне життя відійшло на задній план. Але тут, у неонових вогнях і невпинному шумі Гонконґу, дозволила собі побути кимось цілковито іншим. Коли я, ще добряче сп’яніла, ішла додому містом, яке допіру прокидалося, то вперше за багато років почувалася щасливою. 

Нарешті, напередодні відльоту додому, я змусила себе знайти будівлю, у якій колись жив Ба — останнє його помешкання, адже перед смертю він кілька разів переїжджав. Адресу — Альгамбра, Сань Тінь Дей 202/9 F — я довідалася від поліції й зі звіту коронера, в якому йшлося: «Покійник, Цзян Кай, який має борги через азартні ігри, а також страждав на гострі депресивні розлади, вчинив самогубство, викинувшись із вікна дев’ятого поверху». 

Шістнадцять років опісля та будівля досі була на місці, і я задумалася, наскільки вона змінилася — і чи змінилася взагалі — з 1989 року. Там не було ні фоє, ні навіть вхідних дверей, лише сірі сходи догори, що починалися просто з вулиці. Я почала підійматися, минаючи численні кімнати; металеві решітки або маленькі вівтарі, на яких у пожертву предкам лежали апельсини — ото й усе, що відділяло кожне житло від сходової клітки. Квартири були крихітні, й у них заледве вистачало місця на ліжко. Я бачила вікна завбільшки з аркуш. Я підіймалася дедалі вище і вище. Двері у квартиру 9 F були замкнені, і хоч я й простояла перед ними аж пів години, але так і не змогла змусити себе постукати. Мене охопив ірраціональний страх, що двері відчинить Ба і що я опинюся просто перед вікном, із якого він вискочив. Я розвернулася й спустилася сходами. Вийшовши з будівлі, зловила таксі до районного поліційного відділку, де подала запит на копію батькової справи. Один з офіцерів допоміг мені заповнити заяву на отримання доступу до цих даних і сказав, що я дістану відповідь поштою упродовж тридцяти днів. Я вийшла з відділка і заходилася блукати містом. Стоячи на естакаді, що перетинала шестисмугову транспортну магістраль, окрім шуму автівок і вібрування всієї конструкції, я не чула нічогісінько. Моє життя, здавалося, геть розклеїлося. 

Доїхала на метро майже до китайського кордону, пересіла на автобус, а потім пішла мощеною дорогою. У батька було лиш одне прохання — щоб його поховали на цьому кладовищі, у місці, в назві якого поєднувалися два ієрогліфи гармонія і закривати, возз’єднуватися. Але я не знала — ні тоді, ні колись раніше — де саме лежав його прах. Звернувшись до адміністрації, я з подивом дізналася, що в їхніх записах узагалі немає такої людини. Чоловік за столом запитав — знудженим, але примирливим тоном — чи може таке бути, що моя мати розвіяла його прах у Саду пам’яті. «Можливо, — відповіла я. — Вона ніколи мені не розповідала». Чоловік повернувся до своїх паперів, а я вийшла на вулицю. Усі могили розташовані були на вузьких терасах, що здіймалися догори вздовж бетонних сходинок. Проходивши кілька годин на спеці, я обливалася потом і заледве могла щось розгледіти. Без угаву тріскотали цвіркуни, а метелики, хоч і тендітні, були завбільшки з хусточки. З’явившись нізвідки, наді мною завитали в повітрі кульки бавовни. 

Я випадково натрапила на невеличкий колумбарій, усередині якого на газетному аркуші лежали, немов чогось чекаючи, чотири крихітні чайні чашки і чотири пари червоних паличок. У стіни були вбудовані квадратні ніші для зберігання урн і попелу. Але деякі квадрати пустували: їх прикривали лише картонки з написаними червоним маркером двома ієрогліфами: щасливий і  виготовлений із нефриту. Що це могло означати, я не уявляла. Кімната аж обм’якла від павутиння, а щодо чайних чашок і паличок, то складалося враження наче їх залишили по собі привиди. Я так прагнула — і водночас боялася — його знайти, що взялася розглядати всі фотокартки, одна за одною. Його знімка серед них не було. Я вийшла з колумбарію й почала ходити між могилами, але Ба все одно годі було знайти. Врешті я сіла на східці, що здіймалися уздовж довгої доріжки. Повз мене пройшов працівник кладовища в синій уніформі, за комір якої був заткнутий білий рушник. Він хотів допомогти, але я не могла пояснити, що саме мені потрібно, і врешті він покинув мене там, де й знайшов — під палючим сонцем, у роздумах про батьків. 

Чотири тижні по тому в мій університетський кабінет доставили маленьку коробку. Всередині була низка документів, висновок поліції і протокол результатів розтину; деякі з них мати вже отримувала. Ще там було з десяток фотографій батькового тіла, одягу і нечисленних пожитків. А ще листи, яких я ніколи досі не бачила, вісім від мами і п’ять від Горобчика. В одному з Горобчикових листів була композиція на 31 сторінку, склеєна докупи скотчем: соната для фортеп’яно і скрипки з назвою «Сяє сонце на Народну площу». Зверху Горобчик написав: «Для Цзян Кая». Сторінки, переписані від руки, були датовані 27 травня 1989 року. До композиції була прикріплена степлером доповідна записка на одну сторінку, і я витратила чимало часу, щоб її розшифрувати. Зрештою зрозуміла, що ці сторінки випадково приєднали не до тієї справи і цю помилку виявили лише 1997 року, коли всі поліцейські документи оцифровували. Оскільки минуло вже багато років і справа була закрита, вони видали мені, як єдиній живій родичці, оригінали цих документів. Я дивилася на листи, яких навіть мати ніколи не бачила — ні коли їздила в Гонконґ ховати батька, ні пізніше, коли вона також подавала запит на копію його справи. 

Я все забрала додому. Тієї ж ночі неквапно перечитувала сторінки — раз, другий, третій. Прокидалася серед ночі та знову все перечитувала. Фотографії батькового тіла, холодна відстороненість висновків і деталі слідства розбурхали емоції, які мені було несила стерпіти. 

Урешті поскладала документи назад, а саму коробку запхала під робочий стіл. Я повернулася до свого життя, до світу чисел. Їхні можливості, їхня мова і структура наповнювали мене. Вони були такі ж люблені, живі й універсальні, як музика. 

Невдовзі я познайомилася з колегою, який теж був професійний музикант, скрипаль. Його звали Ясунарі, і він став моїм найближчим другом. Якось увечері дала йому Горобчиків рукопис і розповіла про його походження. Ясунарі сказав, що все влаштує. 

За кілька тижнів я прийшла до нього додому. Ми відкоркували пляшку вина, випили за композитора, а потім я сіла на канапу і почала слухати. Мені ще ніколи досі не випадало чути Горобчикової музики, але коли почалася партія фортеп’яно і скрипки, я відчула дивне підспівування, немов уже чула цю музику в дитинстві. Можливо, це був відгомін Четвертої сонати Баха, відгомін того запису Ґленна Ґульда та Ієгуді Менухіна, на який я потім наткнуся в чайнатауні: немов знаю цю людину і завжди її знала. Мені видалося, що в цій композиції я чую три голоси — фортеп’яно, скрипку і композитора — і в їхній окремішності звучала скорбота, так, але й… як це описати? У композиції «Сяє сонце на Народну площу» я чула тривкий простір, який захищав усіх трьох, а ще безкраїсть і дедалі більшу неозорість пустелі. Усі мої запитання без відповідей неначе кружляли в нотах, на перетині фортеп’яно і скрипки, між музикою й паузами. Як композитору прожити життя непочутим? Чи може музика закарбувати час, від якого інакше не залишилося б і сліду? 

Додому я пішла пішки. Вогники гірськолижних курортів на схилах блякло мерехтіли з-поза хмар, залишаючи по собі блакитне обарвлення на вже всуціль потемнілому небі. Я думала про батька, про його любов до Горобчика і Чжулі. Скільки нот у Ґольдберґ-варіаціях Баха? А в П’ятій симфонії Шостаковича? Скільки слів виділено кожному з нас за життя? Того ж вечора я почала записувати свої спогади про Ай-мін. Спочатку писала повільно, а потім історія пришвидшилася. Я сподівалася, що ось таке записування дозволить мені нарешті виконати обіцянку, яку я дала Ма. Я хотіла, як і Ай-мін, рухатися вперед, ступити ще один крок. 

Кілька місяців опісля Ясунарі попросив моєї руки, і я погодилася. Мені було двадцять вісім, але я й досі була надто молода і непримиренна до себе; я була, багато в чому, достоту донькою свого батька. Я розбила Ясунарі серце, коли зовсім невдовзі відреклася від нашого шлюбу і мені здавалося, що я розірвала власне майбутнє на клапті. Батькова смерть цілковито мене поглинула, між моїми думками та емоціями утворилася ущелина, й одного дня я прокинулася з відчуттям, що провалююся в ту прірву і це падіння триватиме вічно. Мене вабило самогубство. 

Минав час. Моє емоційне життя було, як сказала би Велика Мама Ніж, таке ж стійке, як купа яєць. 

І все ж упродовж цього часу моя наукова кар’єра стрімко йшла вгору. Я наосліп дотримувалася першого принципу чистої математики, прагнення краси; в теорії чисел вважається, що краса — у структурі.23 Несподівано моє дослідження еліптичних кривих отримало французьку премію з теорії чисел і дуже поважний часопис, «Аннали математики», опублікував одну з моїх статей. Мою кандидатуру висунули на премію Медовза. Абсурдність подій мене вражала. Я не мала цьому пояснення, хіба що заснула однією людиною, а прокинулася іншою. Ніяк не могла сповна осягнути те, що відбувалося на поверхні мого життя. І все ж, у світі чисел, усе здавалося можливим: числа були нематеріальні, вони складалися з самої лише думки. 

Я знову почула материн голос. Якщо тебе замкнуть у кімнаті, і ніхто не прийде тобі на допомогу, що ти вчиниш? Доведеться грюкати по стінах і розбивати вікна. Лі-лін, доведеться вибиратися назовні самотужки. Місяць за місяцем батьків примірник Горобчикової сонати лежав у моїй шухляді, вичікуючи. Одного ранку я прокинулася й усвідомила, що більше не можу заперечувати простої істини: любов, яку я пронесла до Ба, вціліла і не потьмяніла. 

2010 року я вперше поїхала в материковий Китай. 

Я брала участь у конференції з теорії чисел у Ханчжоу, але мою увагу прикувала не вона, а китайські соціальні мережі — Weibo i QQ. В інтернет регулярно заходять сімсот мільйонів китайців, понад 50 % населення; донедавна 60 % користувачів мережі не послуговувалися своїми справжніми іменами (2013 року таку анонімність заборонили). Великий китайський файрвол, як його зазвичай називають, регулярно видаляє 16 % усіх переписок у китайському інтернеті.24 Шукати Ай-мін у кіберпросторі було те саме, що витягнути голку з моря, але я розуміла й те, що інтернет — це ряд дверей: мені потрібно було просто створити такі двері, які вона зможе відчинити. Я почала постити відскановані копії сімнадцятого розділу Книги записів; а ще я постила жарти, які Ай-мін точно сподобалися б. Наприклад, «Вкладення Йо(не)ди, контраваріантне воно». Або: «Запитання: Як відрізнити математика-екстраверта від математика-інтроверта? Відповідь: Математик-екстраверт, коли розмовляє, дивиться співрозмовнику під ноги». Кожен статус був листом до імовірного. 

Із Ханчжоу я поїхала потягом у Шанхай і пішла там у консерваторію. Про Кая, Чжулі чи Горобчика нічого там не знайшла; їх наче ніколи й не було. 

Того вечора в Шанхаї я заснула під галас радіо — гул опери, музики диско, Бетговена, криків і розмов. Коли прокинулася — ніде ні звуку. Наче моє ліжко провалилося у відкритий космос. В англійській мові свідомий і несвідомий стан розміщуються на вертикальній площині, тож ми встаємо після сну, занурюємося у сон і впадаємо в кому. А в китайській мові використовується горизонтальна площина, тож прокинутися означає перейти до свідомого стану , а знепритомніти — означає повернутися. Тим часом сам час вертикальний, тож торік — це «рік зверху», а наступний рік — «рік знизу» . Позавчора — це день «попереду» , а післязавтра — це день «позаду» . Це означало, що майбутні покоління — це покоління не попереду, а позаду. Отже, щоб заглянути в майбутнє, потрібно розвернутися — віддзеркалення відомих слів Вальтера Беньяміна про ангела історії: «Буревій безупинно несе його в майбутнє, до якого ангел повернений спиною, а тим часом купа уламків здіймається перед ним до самого неба».25 Те, як ми окреслюємо час, як він стає для нас прожитим і тривимірним, як він стає викривленим, еластичним і повторюваним — усе це вплинуло на мої дослідження, докази і рівняння. 

У дитинстві я знай надокучала Ай-мін: «Не зупиняйся!», «Що сталося з Вихор і Великою Мамою?» Чи: «Що сталося з Чжулі? Не дай історії закінчитися!» Ай-мін прийшла в моє життя у вирішальний момент власного. Вона була мені за сестру; ми від самого початку були з’єднані, дві половинки того життя, яке залишили по собі Горобчик і Кай. Іще довго після від’їзду Ай-мін її голос вдирався в мої думки, знову і знову повертаючи до тієї самої композиції — вона безустанно розширювалася і скорочувалася. Чи можу я зараз прокинутися й перейти до Ай-мін? Під кінець вона наче майже забувала про мою присутність й історія ніби виринала з самої кімнати: підслухана розмова, композиція, що й досі витає в повітрі.26 

* * * 

Чжулі була в сто третій аудиторії й підіймалася слідом за владним Прокоф’євим його порцеляновими сходинками, аж ось, не постукавши, ввійшов Кай. Вона не зважала на нього: Прокоф’єв вимагав її цілковитої уваги. З кожним тактом вона чимраз більше наближалася до знеславленого росіянина, якого Сталін обвинуватив у формалізмі, і що головні його композиції були заборонені; але тут, у цій аудиторії Прокоф’єв ставав плоттю і кров’ю, а сама Чжулі розчинялася. Від восьмих до шістнадцятих, а потім утричі швидше, ноти вдарялися одна об одну, бо ж кожна мала доторкнутися до повітря, спромогтися на свій особливий жест і доповнити цю нескінченну мелодію. 

А потім музика затихла. Її смичок завмер. Вона немовби нічого не чула або все забула, або ж її штовхнули під воду. Тремтячи, вона опустила скрипку. Кай із Горобчиком напередодні повернулися з Уханя. Вона чула, як після півночі Горобчик зайшов додому. 

Кай не відводив від неї погляду. 

— Чого тобі? — Вона не мала наміру заговорити так грубо, але вираз його обличчя, оця жалість її неабияк розлютила. — Я зарезервувала цю аудиторію до одинадцятої години! І не мені тобі казати, що фортеп’яно тут і так у жахливому стані. 

— Ходімо зі мною нагору. 

Ох, подумала вона, знову опускаючи очі на скрипку і мигцем помічаючи власне відображення. Хто тут справжній, а хто — підробка? 

— Товаришко Чжулі, — сказав Кай. — Дещо сталося. 

Вона витерла смичок, замкнула на клямки футляр для скрипки і вийшла за ним з аудиторії. На сходах він мимохідь узяв її за руку. Всю дорогу до четвертого поверху її рука поколювала від жару та ніяковості. Зверху до неї долинали вигуки. На сходах усе завирувало. Чжулі відіпхнули від Кая і штовхнули далі коридором. Стіни обабіч були завішані дацзибао, стіннівками з великими ієрогліфами, такими ж, як ото колись давно з’явилися в Бінпаї. Її погляд на мить зупинився на слові «яо», яке немовби переповзало з одного аркуша на інший. Когось або щось засипали обвинуваченнями. Мова цих нападів була скопійована з газетних передовиць — це були достоту ті самі слова, що нескінченно ринули з уст партійних кадрів і з оглушних гучномовців: 

ЗНИЩИТИ ОРДУ ДЕМОНІВ, 

ЩО ЗАКРІПИЛАСЯ В КУЛЬТУРНИХ ІНСТИТУЦІЯХ 

Вона зупинилася, а студенти, сміючись, зневажливо проштовхувалися повз неї. 

ЗЛАМАТИ БУРЖУАЗНИХ «ФАХІВЦІВ», «УЧЕНИХ», 

«АВТОРИТЕТІВ» І «ШАНОВАНИХ МАЙСТРІВ» 

І ВТОПТАТИ КОЖНУ КРУПИНКУ ЇХНЬОГО ПРЕСТИЖУ В ПОРОХ 

Навіть не помітивши цього, вона дійшла до кабінету Хе Лутіна, ректора консерваторії, й — хоч як це було абсурдно — почула музику. Невже професор Хе справді вправляється у своєму кабінеті? Але ж там не було фортеп’яно, отже, ця музика, «Маленька сюїта» Дебюссі, в якій химерно поєднується незначущість і скорбота, напевно, долинає з програвача. Чжулі стримала напад істеричного сміху. Вона вже місяцями не чула Дебюссі, ще відколи композитора зацькували у «Вень Хуей Бао» і пекінських газетах, його музику затаврували як декадентську, а самого француза, який уже давно відійшов на той світ — охрестили композитором, що своїм «вигадливим імпресіоністським їдлом» глумився над стражданнями бідноти. Горобчик конфіскував у неї всі партитури Дебюссі й заховав їх невідь де. 

— Але ж La plus que lente живе в моїй голові, — сказала тоді вона, віддаючи йому ноти. — Чи можеш ти викинути це імпресіоністське їдло з моєї голови? 

Найдовша, найдошкульніша стіннівка висіла на дверях професора Хе. Аркуш, відірваний від рулону обгорткового паперу, був завдовжки з Чжулі, а каліграфія на ньому — широка і кутаста, на диво красива. Навколо неї висіли менші стіннівки. Чжулі підійшла ближче, і слова захиталися в неї перед очима. Чорнило видавалося таким свіжим, аж їй здалося, що вона могла б стерти злісні слова руками. 

Вона вже майже доторкнулася до слова «яо», аж ззаду до неї підійшов Кай. Обернулася до нього, так і не опустивши руки, і полохливо всміхнулася. Її увагу привернули десятки інших стіннівок, розвішані далі коридором. Слова насміхалися й неначе рухалися, вивільнялися й ковзали стінами. Вона побачила довгий есей, написаний незграбною каліграфією, що аж кишів іменами, і до цього переліку «вчених» і «фахівців» входили Горобчик, Ба Лютня, професор Тань і ще дюжина викладачів і музикантів. Вона приголомшено підійшла ближче. «Маленька сюїта» просочувалася і дражнилася крізь стіни. 

Здригнулася вона від фортеп’яно, а не від імен. Музика проривалася до неї так, що здавалося, наче вона спостерігає, як скляні вістря летять до них із Каєм. 

— Це не всі стіннівки, — сказав Кай. — У внутрішньому дворі й на брамі висять іще. 

— Але хто на них нападає? — запитала вона. Їй варто було б стишити голос, але вона цього не зробила. — Чому вони обвинувачують мого дядька? 

Кай уже проштовхувався назад у гущу юрби: хтось вигукував гасла, а хтось усміхався, немов завсідник опери. Тут були й Печивко і її Перегортачі сторінок, як їх називала Чжулі, а ще весь клас струнних інструментів, так наче вони лише ансамблем і пересувалися. 

Чжулі сказала: 

— Ба Лютня грав для вождя Мао. 

Ніхто її наче й не почув, окрім Печивка, яка несподівано лагідно подивилася на Чжулі. 

— Мій дядько у штабі був героєм, — сказала їй Чжулі. — Командиром батальйону Нової четвертої армії. 

Печивко нервово закліпала і відвела погляд. 

Кай узяв її за руку і потягнув за собою. В кінці коридору шум стихнув. Як же ж спекотно було, як нестерпно волого, і все ж Каєва рука була суха і прохолодна. Чжулі міцно схопилася за ручку футляра зі скрипкою, непорушно стояла і щосили прислухалася, але крізь вибухи зневажливого реготу Дебюссі вона більше не чула. 

Надворі стіннівки були чіткіші й мали більш наказовий тон. Коли Чжулі прийшла вранці, перед шостою, стіни були ще голі, отже, стіннівки розвішували серед білого дня, за згодою класних комітетів або навіть… Думки Чжулі сплуталися. Велика Мама Ніж мала рацію. Розгорталася нова кампанія. 

ВСТАНЬТЕ І ПОВСТАНЬТЕ! 

ВБ’ЄМО САБОТАЖНИКІВ НАШОЇ РЕВОЛЮЦІЇ. 

ВСТАНЬТЕ І ВИЗВОЛІТЬСЯ. 

— Вони розвішані не лише тут, — сказав Кай, виводячи її через східні ворота. — Сьогодні вранці обвинуваченнями були завішані стіни Шанхайського університету і навіть пекінських університетів, Цінхуа і Бейда. І всі вони списані тим самим. 

На вулиці Феньян люди потоком квапилися на роботу, розмовляючи, скаржачись, тягнучи за собою дітей, згинаючись під вагою торбів, цистерн для води, інструментів, птахів, стільців, неідентифікованих металевих предметів, гнані вперед голодом, звичками, необхідністю й навіть радістю. Повітря було липке. Чжулі хотілося сісти навпочіпки, затулити вуха тремтячими руками й відгородитися від сонця й шуму. Ні, раптом вирішила вона, коли в голові прояснилося. Ні обвинувачень, ані стіннівок не могло бути навсправжки. 

— Як ви з’їздили в Ухань? — запитала безтурботно, так ніби вони щойно зустрілися на вулиці. — Горобчик мав страшенно виснажений вигляд, коли прокинувся нині вранці. А ти тут як тут, уже весь у роботі! 

Він пильно подивився на неї, намов намагався розчути щось між словами. 

— Я поспав у автобусі. 

— А ви з моїм кузеном привезли з собою силу-силенну музичних записів? 

Кай і далі мовчав. Він нагадав їй кота з піднятою лапкою, який от-от збирався доторкнутися до землі, та раптом спантеличено завмер. 

— Ви ж по музику їздили, еге ж? — нагадала вона йому. — Проїхатися селами, записати і зберегти народні пісні нашої батьківщини. — Чиїми словами вона говорить, подумала собі Чжулі. Вона змусила себе подивитися йому в вічі. 

— А, — озвався він, однією рукою прикриваючи обличчя від сонця. — Ми привезли цілих три котушки. 

Їй кортіло почати благати його піти з нею відтіля, пройтися й пограти кілька годин. Або податися в музичну бібліотеку копирсатися у старих записах, там був струнний квартет Шостаковича, який вона страх як хотіла послухати. Натомість вона байдуже сказала: 

— Мені треба йти. Я залишила свої ноти в сто третій аудиторії. 

— Забудь про них. Чжулі, йди додому. 

— Я не такий самородок, як ти, — сказала вона. — Мені не достатньо самого лише бажання, щоб почати краще грати. 

— Це початок нової кампанії. Хіба ти не розумієш? 

Щирість у його очах водночас її обнадіяла і розлютувала. 

Він додав: 

— Хунвейбіни здатні перетворити твоє життя на попіл. І вони так і вчинять. 

Поки я з тобою не познайомилася, подумала Чжулі, мені нікому не треба було догоджати, крім себе самої. Цзян Кай, ти такий же справжній й несправжній, як тінь від літака. Їй хотілося запитати Кая, чи любить він Горобчика за те, який він є, чи, може, його насправді приваблює лише Горобчиків талант. Хіба він не розуміє, що такий дар, як у Горобчика, не можна купити чи позичити, не можна вкрасти? Кай любить саму людину — чи ті почуття, які розбурхувала у ньому Горобчикова музика? Власні думки дивували і засмучували її. Вона бадьоро кивнула. 

— Але поки вони це не зробили, мені залишається лише вправлятися. 

Він усміхнувся до неї, такою ж натягненою усмішкою, як Ба Лютня іноді всміхався до Летючого Ведмедя. Кай запхав руку в ранець і дістав звідти пачку нот. 

— Не будь уперта, — мовив він. — Ось, бери. 

Вона втупилася в ноти. Він поклав їй у руки знайомі твори покійного композитора Сянь Сінхая, героя Революції. 

У своїй розгубленості Чжулі відчула себе геть самотньою. Бетонні будівлі, переповнені транспортом дороги й усі перехожі немов рухалися усередині світла, яке до неї не долинало. 

— Цзян Кай, — злісно сказала вона, — тепер до мене дійшло. Я забуду Прокоф’єва. І довіку гратиму «Марш добровольців» й «Інтернаціонал». «Старий ми світ зруйнуєм. І раб, й невільник, вставай у бій! Не кажіть, що в нас нічого немає». З цим я точно переможу на конкурсі Чайковського і догоджу всім, а надто тобі. 

І знову ця зверхня напівусмішка. 

— Товаришко Чжулі, не утніть дурної помилки — не думайте, що самого лише вашого таланту буде достатньо. 

— Мій талант мене не обходить, — відповіла вона. — Мені важливо знати одне: чи Горобчиків талант зможе його захистити? Саме це найбільше тривожить нас із тобою, еге ж? 

Замість відповіді він старанно зав’язав ранець, залатаний в обох кутках і на лямці. Йому б диригувати, подумала Чжулі, кожен його рух, здавалося, так багато виражає. 

Їй хотілося запитати, як йому так вдається — бути поступливим на позір, але всередині не ламатися. Не можна грати революційну — по-справжньому революційну — музику, якщо в глибині душі ти боягуз. Не можна грати, якщо в кистях, зап’ястках, руках немає свободи. Кожна нота звучала б жалюгідно, слабко, брехливо. Кожна нота тебе видавала б. Або, може, це вона помилялася, а Кай мав рацію. Може, хоч би які були особисті переконання, великий музикант, справжній геній, міг би грати будь-що — і йому незмінно вірили б. 

Чжулі хотіла вкласти всі ці думки в запитання, але поки вона опам’яталася, Кай уже розвернувся й пішов геть. 

Вулиця вирувала і метушилася їй на сором; більше ні в кого не було й хвильки, щоб перепочити, замислитися, забоятися. Й ось серед усіх стоїть вона, й часу в неї — без ліку. Чжулі опустила погляд на ноти, що їй дав Кай, і які, як вона лише тепер помітила, були аранжовані для скрипки і переписані від руки. Десь посередині ноти захиталися й похилилися, немов потрапили під зустрічний вітер. Він, мабуть, витратив на переписування не одну годину. Але нащо Цзян Кай пішов на таке заради неї? І коли він знайшов на це час? 

Вона почала сновигати вулицями, боячись, що стіннівки волочаться за нею налиплим на підошві болотом. Оті слова: контрреволюційний, монстри, сліпе відчуття, фальшива любов, відьма. У голові в неї відмовлялася стихати «Циганка» Равеля. Вона знай стугоніла і викривала свою справжню сутність як композиція безумця. Щоб утекти, Чжулі швидко пішла до парку Сян’ян, маневруючи між велосипедами. Повз неї зміїлися черги по зерно та олію, й у завмерлій тиші стояла шерега бабусь, міцно тримаючи свої талони на пайки. Сонце вже було високо, і спека зробилася нестерпна, але всі навколо видавалися незворушними і не зіпрілими. Певна річ, я піду назад, знайду Кая й вибачуся, думала Чжулі, хоч і не переставала віддалятися від консерваторії. Скільки вона вже написала самокритики? Тисячу сторінок, дві тисячі? Так, вона себелюбна і її мучать нескромні бажання, й, певна річ, її любов до музики це слабкість. Вона незмінно каялася у цих гріхах іще з восьми років, але вперто відмовлялася очистити своє серце. Вождь Мао сказав: «Усвідомлювати власні помилки і все ж не намагатися виправити їх, означає виявляти лібералізм щодо себе. У таких осіб на словах марксизм, а на ділі — лібералізм. Отак працює мозок у деяких людей, і вони надзвичайно шкодять колективам революціонерів». Парк став для неї ковтком води. Чжулі побачила в затінку бамбукову лаву і сіла на неї, поклавши на коліна футляр зі скрипкою. 

Згорнувшись калачиком, у траві лежав хлопчик років п’яти-шести, а його мати тим часом стояла поодаль. На ній був сірий костюм і сіра хутряна шапка — у такій вологості з неї, напевно, стікало сім потів. Мати ко́пнула синові м’ячика, але той цього і не зауважив. Навіть м’ячик був сірий. Жінка наздогнала м’ячик, обернулася і знову копнула його в бік хлопчика. Той навіть не поворухнувся. Він непорушно лежав у траві наче поранений звір. Минала хвилина за хвилиною. Хлопчик раптом підскочив, немов його раптово розбудили. 

Підійшов до м’ячика і став обличчям до матері. А тоді несподівано розвернувся й штовхнув м’ячика у протилежному напрямку. Луна від удару розійшлася парком. 

Хлопчик чекав. 

Мати граційно пробігла повз сина і наздогнала м’ячика. Вона незворушно ще раз гильнула його до сина. І той знову вдав, що намірився копнути м’яча назад до неї, а сам, в останній момент, щосили загилив його у протилежний бік. Мати знову кинулася за м’ячем. Ця сцена повторювалася раз за разом: хлопчик злісно бебехав м’ячика невідь-куди, а мати терпляче приносила його назад, поки син стояв, склавши руки. 

Чжулі заплющила очі. 

Коли знову їх розплющила, то побачила, що ці муки скінчилися й хлопчик із матір’ю граються. З фінтами і фальшивими випадами вони кидали м’ячика в уявну сітку. 

Чжулі сіла боком на лавці, відкрила футляр і витріщилася на інструмент. Її охопило божевільне бажання розтрощити скрипку об землю. З-поза парку долинав такий гул, немов накочувалося море, але це лише волали хунвейбіни. «У Бея геть! — вигукували студенти. — Смерть зраднику, знищимо цю злочинну банду, У Бея геть, У Бея геть!» 

Хлопчик, який ще декілька хвилин тому радісно сміявся, враз зробився втомлений. Мати гильнула до нього м’яча, а він різко відвернувся й подався геть. М’ячик прокотився повз нього і спинився посеред дерев. Хлопчик сів на землю. Його мати побігла по м’яч, легенько штовхнула його назад до сина і почала чекати. Коли нічого не сталося, вона знову підштовхнула м’яч уперед, але тепер хлопчик уже лежав у траві. Але мати знай кружляла навколо нього, а м’ячик ледь покочувався перед нею. Здавалося, вони й не чули вигуків хунвейбінів на околицях парку. Чжулі ще ніколи не випадало бачити, щоб мати і дитина так поводилися; складалося враження, наче світ повалився набік і дитина полетіла просто в буркотливу старість. Мати в безформному сірому костюмі повисла над сином. Що для цієї дитини була любов? Її можна завиграшки скасувати — як команду. 

— Що безжальніші ми до ворогів, то більше любимо наш народ! 

— А чим пожертвуєте ви, чим пожертвуєте? 

— Вставай і служи революції! 

На мене щось чигає, подумала Чжулі. «Що безжальніші ми…» Але лиш океанові, думала вона, охоплена недоречним сміхом, лиш океанові під силу її знищити. Вона закрила футляр і обережно поклала його в траву. «Циганка» Равеля прослизнула поверх криків й огорнула її думки. Нота за нотою, мелодія знову залунала — вона звучала так несамовито, аж її руки напружилися від уявного зусилля й заболіли плечі, і все ж музика у неї в голові й надалі рясно розлунювала. Музика потоком ринула в землю. Звіддаля долинали голоси студентів, які звучали як плач: «Ми повинні перекроїти себе і змінити світ! Ми повинні служити народові всім серцем й усіма своїми думками! На Червоному Сході встає сонце, в Китаї з’являється Мао Цзедун!» 

Час, парк, заклики, мати і дитина — вона виштовхала їх зі своєї голови. 

Час, тиск струн об пальці, невагомість смичка — вони ніяк не хотіли її покидати. 

Коли відзвучала остання нота, Чжулі опритомніла в цілковитій тиші. Демонстрація пішла далі. Скверик був порожній, а мати з дитиною щезли, немовби їх ніколи і не було. Навіть клаптик затінку, у якому вони стояли, безслідно зник. 

Хтось за нею стежив. Через імлистість і власну розсіяність вона втратила пильність і відразу цієї людини не помітила. Тепер він підвівся й попрямував до неї. Чжулі нарешті його впізнала. Тофу Лю, як глузливо називали його однокласники. М’якосердий, тихенький скрипаль. Він був одягнений майже в камуфляж: і його штани, і сорочка були армійського зеленого кольору. 

— Хай живе вождь Мао, — сказав він, — хай живе наша славна Революція! 

— Хай вона вічно процвітає. Хай живе велика Комуністична партія Китаю. 

— Товаришко Чжулі, — сказав він, — я не хотів іти за тобою назирці. Та оскільки я вже тут, хочу тебе дещо спитати… нічого такого. Отже. — Він так і стояв, наче сподівався, що настане якась кампанія і змете його з ніг. Коли цього не сталося, переклав футляр зі скрипкою в іншу руку і продовжив: — Ну, професор Тань каже, що «Циганка» належить до тих композицій, які майже неможливо вивчити, і все ж ти граєш її так невимушено. — Усмішка, яка цієї миті торкнулася його вуст, була швидкоплинна і сумна. — У Прокоф’єва є один дует для двох скрипок, який мені дуже хочеться вивчити, і у професора Таня виникла ідея, щоб ти… Певна річ, ти маєш готуватися до власного концерту. Мені здається, що ця композиція ідеально тобі підійде. Чесно, вона зовсім не нудна. Я маю на увазі той дует Прокоф’єва для двох скрипок. Не нудний. Але погоджуйся, тільки якщо тобі це справді цікаво. Або якщо це дасть тобі якесь задоволення... То як, хочеш? 

Як він збирається в усьому цьому вижити, подумала Чжулі. Твердості в ньому було стільки ж, як у розбитому яйці. 

— Я люблю Прокоф’єва. 

Лю всміхнувся. Його очі були надто ясні, надто добрі. 

— Я перепишу ноти і завтра тобі принесу. 

— Добре, — відповіла вона. А потім, на власний подив, запитала: — Маленький Лю, що зараз відбувається? Що відбувається з нами? 

Той не ворухнувся, але відчуття було таке, наче він ступив на крок ближче до неї. 

— Те саме, що відбувається з кожним поколінням. 

Вона не зрозуміла. Здавалося, до них пригнулися самі дерева, щоб утримати їх. 

— Чжулі, хіба ти не впізнаєш того, що коїться? — запитав він. — Мені здається, історія не так уже й відрізняється від музики: всі ці різні епохи, як от, наприклад, коли закінчилося бароко і почалася класика, коли одне розуміння перетворилося на інше… Наші батьки свого часу обвинувачували в людських стражданнях долю, але коли традиційні вірування відійшли, ми почали розуміти глибинніші причини соціальної нерівності. — Він говорив нервово, немов грав Чайковського і переходив із високих нот на низькі, не переводячи духу. — Вождь Мао каже, що ми повинні захищати Революцію, виявляючи всіх і все контрреволюційне. У нас, у студентів, стільки сварок і суперечок, бо ми й досі розвиваємо своє політичне розуміння. Ми навчаємося думати цілком по-новому, розвиваємо не зіпсоване давньою свідомістю мислення. Але молодь навчається швидко, так же? Я справді вважаю, що ми менш самолюбні, аніж попереднє покоління. Мій батько, як і твій, був правим елементом… Може, ми зуміємо стати… Але це складно, бо ми повинні боротися самі з собою, усерйоз ставити під сумнів власні мотиви і запитувати, від чийого імені будуємо справедливіше суспільство. — Він був сором’язливий, але в його погляді не було сорому. — Якщо одні люди говорять те, що і справді лежить у них на душі, а інші — просто плескають язиком і кажуть перше, що спадає на думку, то як ми взагалі можемо спілкуватися одне з одним? Так ми ніколи не знайдемо спільної мети. Я, звісно, вірю в Партію і не хочу втрачати віри. Я ніколи не втрачу віри... 

— Так, — відповіла Чжулі. — Я погоджуюся з тобою. — А ось і знову воно, клубочиться в нутрі, сміх і страх. 

— Чжулі, я завжди знав, що можу говорити з тобою відверто. Ти не така, як усі. Ми бачили, через що довелося пройти нашим батькам. Отож… — Він глянув на неї й кивнув. — До завтра. 

Лю уже почав задкувати, і футляр зі скрипкою вдарявся об його праве коліно. Він повернув і його зелений одяг розчинився в сонячному сяйві. Чжулі дивилася йому в слід, і її серце боляче гупало. Чому він їй так довіряв? А кому має довіряти вона? Її руки геть утратили чутливість і стали мов дерев’яні. Але думки сповнювалися нотами, наче вона й досі була у сто третій аудиторії, неначе розум так і не помітив, що руки її більше не рухаються. 

Аж до тієї миті, як він увійшов у Каєву кімнату, Горобчик знай переконував себе, що він нікуди не піде. Цю зустріч, або, як називав її Кай, семінар, улаштовували не для таких, як він. І все ж майже сорок хвилин Горобчик крутив педалями, їдучи на схід, звернув спочатку ліворуч на Хенаньській вулиці, потім праворуч на Хайнанській і врешті в калейдоскоп менших вуличок. Він зліз із велосипеда і ходив колами, аж поки знайшов потрібний провулок і сходи в бетонну блокову будівлю. 

На третьому поверсі він постукав у тридцять другу квартиру. Відчинив двері Кай зі скуйовдженим вітром волоссям, хоча, мабуть, перед цим навіть і не виходив із дому. Щойно побачив Горобчика, і по його обличчю розлилося вдоволення. 

— Я боявся, що ви не втрапите. 

Горобчик усміхнувся, ніби сам не мав таких сумнівів. 

Як же ж тут було тісно і темно. Біля самих дверей стояло радіо, підкручене на оглушливу гучність. Виднілись якісь обриси — чи то людей, чи предметів, але вентилятора там не було і в кімнаті стояла страшенна задуха. Молода жінка, хоч і відсунулася, щоб дати Горобчику місце, все одно була так близько, що його цілковито окутав мигдальний аромат її волосся. Хтось вимагав від Горобчика показати документи, решта сміялася, і якийсь юнак сказав: 

— Та він такий хирлявий, що і проти вітру не встояв би. Точно не з держбезпеки. 

— Хвоста не було? 

А тоді пролунав дратівливий старечий голос: 

— Він, либонь, ішов хвостом за тобою, Сань Лі. 

Усі розсміялися. Горобчик тремтів, він відчував запах власного поту. 

— Та розслабся ти, — нетерпляче мовила дівчина з ароматом мигдалю. — Ти й справді той великий композитор, про якого без угаву говорить Кай? 

Не встиг він відповісти, а вони вже почали обговорювати якусь книжку, якої він не читав, ба навіть і не чув про неї. А потім згадали книжку, яку він знав — «Книгу про Велику Спільноту» Кана Ювея, але варто було Горобчику подумки себе з цим привітати, як розмова відразу ж покотилася далі. 

Кай сидів у кутку і мовчав. Він був щонайменше на десять років молодший за всіх присутніх у кімнаті чоловіків і жінок. 

— Стара Кішко, що ти принесла? Де ти? 

— У тебе на колінах, — заговорила стара. — Сань Лі, чи можеш ти бодай раз у житті звернути увагу на те, що в тебе на колінах! 

Бабуся запхала руку в сукняну торбину і дістала звідти невеличкий стосик книжок. 

— Трохи того, трохи сього. «Про цінність скептицизму»... 

— Чудово, — промуркотіла дівчина з ароматом мигдалю, яку всі називали Лін. 

— А ще Сі Лі, «Листи про естетичне виховання людини», Шень Цунвень і що ще… 

Запалили ще одну свічку. Лін узяла до рук Сі Лі, чи то пак Фрідріха Шиллера, і заходилася шукати місце, на якому вони зупинилися минулого тижня. Горобчик знав Шиллера лише як улюбленого німецького поета Верді, що його вірш Брамс використав у похоронній пісні: 

Навіть красиві помирають! 

Бачиш! Боги плачуть, і всі богині ридають, 

Бо ж догасла краса і досконалість вмерла, 

Та бути навіть піснею скорботи на вустах коханої — це щастя…27 

— Покваптеся, — сказав Сань Лі. — Інакше наш шпигун от-от засне. 

— «Береза, ялина, тополя красиві, — почала Лін, — коли виструнчуються до небес; а дуб — коли стає вигнутим; причина цього в тому, що останній, коли йому дати волю, тяжіє до всього вигнутого; а перші, навпаки, до прямоти… Яке дерево насамперед шукатиме художник, щоби вмалювати його в пейзаж? Поза всяким сумнівом, те, яке користається зі своєї свободи, яке, навіть трохи зухвало, наважується на щось, виходить за рамки, навіть якщо для цього йому іноді доводиться то щось розладнати, то порушити усталений порядок своїм бурхливим втручанням».28 

Вона читала тридцять, сорок хвилин, і кожне слово було виразне. Коли Лін згорнула книжку, стара запитала, чи вона не проти взяти її й зробити ще одну копію на мімеографі. 

— Я й так копіюю «Мою освіту», на кафедрі вже щось підозрюють. Дайте її Сань Лі. 

Раптом усі пожвавилися. 

— Та минулого разу він посклеював усі сторінки сиропом… 

— Лін знайшла там риб’ячу кістку, хіба ні? 

— Ага, курячу. 

— Мені подобається щось для вас залишати. 

— Та це Вічна Революція вечері Сань Лі. 

Коли сміх ущух, а скопіювати Шиллера так ніхто і не зголосився, озвався Горобчик: 

— Давайте я візьму. 

— Ну й ну, — сказала Лін. — Шпигун-читака! Не даремно Кай був такий заінтригований. 

— До наступного тижня щоб було готове, — заглушивши хихотіння, наказала йому Стара Кішка. — І не їж за роботою. 

— І оцю теж візьми, — сказав Сань Лі. — «Дмитро Шостакович». Переклад із російської. Вона занадто технічна для нас. 

Горобчик погодився. 

У пітьмі радіодиктор повторював знайомі слова: «Ті представники буржуазії, які по-змовницькому проникли в партію, владу, армію й різноманітні сфери культури — контрреволюціонери і ревізіоністи».29 

Полумиски арахісу і дзбанок рисового вина передавалися з рук у руки. Якийсь літній пан запропонував тост за «Озера вина і ліси м’яса!», і коли всі підняли горнята, єдина свічка, яка палахкотіла в кімнаті, погасла. Лін почала наспівувати пісню, яку Горобчик ніяк не міг упізнати. 

— Хлопчику мій, — сказав літній пан, повернувшись до Кая, — я кілька тижнів тебе не бачив. Фортеп’яно в мене вдома вже закушпелилося, а Лін каже, що ти більше не приходиш у гості. 

— Та де, ми з нею вчора бачилися,  — сміючись, відповів Кай, — але я зайду завтра, Професоре. 

Вино просочило всі Горобчикові кінцівки, і коли Професор підсунувся до нього ближче, то видався йому круглим, наче повітряна кулька. «Декого з них ми вже вивели на чисту воду, — кричало радіо, — а декого — ще ні! Дехто з них ще й досі користується нашою довірою і готується стати нашим наступником…» 

Професор, уже добряче захмелілий, повернувся до Горобчика. 

— Товаришу, я стільки про вас чув. Дозвольте поділитися, що ваш струнний октет — одна з моїх улюблених музичних композицій. Це велика честь для мене нарешті познайомитися з вами. — Навколо них розмова роздрібнювалася на менші бесіди. Професор наспівував пісню — «Жасмин», — яка відразу ж повернула Горобчика у чайні його юності. Він розповів, що об’їхав країну уздовж і впоперек, виконуючи цю саму пісню. 

— Коли я був молодий, — сказав Професор, — то теж подорожував. Мене мобілізували воювати за Гоміндан. На щастя, мені вдалося утекти і перейти до комуністів. Це було жахіття. Я маю на увазі бої. Але ми побудували цю країну. — Він замовк, двічі постукав себе великим пальцем по коліну і відтак продовжив: — Опісля я повернувся в рідне містечко на святкування перемоги і раптом дізнався… Коли японці зайшли в місто, моя дружина зникла. Безліч людей під час війни переселяли, сказав я собі. Якщо боги будуть до мене прихильні, я неодмінно її знайду. — Потім Професор переїхав до міста, щоб викладати історію й західну філософію у Шанхайському університеті. — У наших книжках сила-силенна розповідей про людей, які виявилися зовсім не тими, за кого їх мали, про приречене кохання й багаторічні розлуки. Знаєте класичну пісню «Ген там, далеко», та звісно ж, знаєте. Щоразу, коли її чую, мені здається, що кохана нарешті повернулася. Минуло вже двадцять років відколи я її бачив востаннє, але в моїх думках вона анітрохи не змінилася. 

— Розкажіть йому, як так сталося, що я почав жити у вас, — озвався Кай. Голос його прозвучав лагідно й — у темряві — несподівано близько. 

— А, — сказав Професор. — Що ж, 1960 року я дізнався, що небіж моєї дружини має неабиякі музичні здібності. І домовився, щоб його взяли в підготовчу школу при Шанхайській консерваторії… 

— Та ви для цього зробили все можливе й неможливе, — сказав Кай. 

— Ну, я хоробро воював на війні. Як уже сказав, тоді люди до мене дослухалися. Хай там як, а Цзян Кай прибув у Шанхай. Мав тоді одинадцять років, це було відразу після Трьох стражденних років… Як по правді, тоді я вперше зміг бодай трохи дізнатися про лихо, яке там відбувалося. У нас у Шанхаї, бувало, теж бракувало їжі, певна річ, але зовсім не так, як у селах… — Професор вказав жестом на вікно. — Кай почав жити зі мною, і в моєму домі раптом оселилася музика. Я тоді був репетитором Лін, і він знай ходив за нею назирці. Вони були нерозлийвода. 

Він узяв до рук ерху і тримав його так, немов інструмент міг роз’яснити плутанину в його думках. Старий Професор зіграв перші ноти пісні «Ген там, далеко», а тоді гірко всміхнувся до Горобчика. Він відклав смичок. 

Розмова в кімнаті замкнулася на собі. 

— Але хто любить Революцію більше за нас? — говорила Лін. — Хто помер би за неї? Я померла б. Тож чому не можу критикувати політику Партії й водночас і надалі вважатися реформісткою усередині неї? Чому Партія непохитно вірить, що критикувати можуть лише класові вороги? 

— Але суть культурної революції, нової кампанії, власне, у тому й полягає, щоб ставити під сумнів старі підходи і порядки, — сказав Кай. — Щоб самооновлюватися… 

— Не будь наївний, — безапеляційно відрубав Сань Лі. — Ця критика дозволена лише в прийнятних і правильних межах… 

— Кожен трудовий колектив, — втрутилася Лін, — дістав вказівку здати певний відсоток правих елементів, але це ж повне безглуздя, хіба ні? Чи, може, це геніально. Хай там й як, а це цілком системний підхід. 

Розмова стиха точилася далі, але їм усе не вдавалося на чомусь зійтися чи одноголосно з чимось погодитися. 

Горобчик розімлів від вина і думками витав деінде. Йому здавалося, ніби і справді може заховатися за шумом радіо і голосів, наче той шпигун. Завтра він прийде до себе в кабінет у консерваторії і продовжить працювати над своєю симфонією. Чотири білі стіни, простий робочий стіл і відкритий простір у голові — чи може таке скромне життя називатися свободою? Він знову слухав Баха. Як цей західний композитор зумів відвернутися від лінійності й віднайти свій голос у циклічності, в канонах і фугах, у тому, що сам Бах називав Божим часом, і що мудреці династій Сун і Тан вважали постійним повторенням минулого, прокручуванням колеса історії? Кампанії, та й самі революції, накочувалися хвилями і закінчувалися лише для того, щоб знову початися. Чи можуть обмеження Баха створити новий тип свободи? Чи може відсутність свободи оголити межі їхнього життя, смертності й долі? А що, якби життя й доля раптом виявилися одним і тим самим? Він захитав головою, проганяючи цю думку. Від вина геть розм’як. Уже незабаром доведеться підвестися, знайти свій велосипед і крутити педалі додому, і тоді вертітися колами будуть уже його власні ноги. Ця кімната, казав він собі, це аномалія, можливо, одна з багатьох: закуток міста, який ще не причесали до гладкості. Чжулі інстинктивно зрозуміла б, що його тривожить, вона помітила б, як Професор і його друзі прагнуть покинути виділений їм простір і промаршувати на центр сцени. Утім Горобчик хотів лише часу, щоб сидіти в себе в кабінеті й писати, він прагнув закарбувати на папері музику, яка безнастанно, нескінченно, лилася з його думок.30 

Стара Кішка взяла до рук ту книжку, що залишилася, розгорнула її майже на середині й почала дратівливо читати. Її голос нагадав йому про матір, і в серці щось закололо. Історія видалася Горобчику знайомою, хоч йому ніколи досі не потрапляла до рук ця книжка. 

— «Дідусь доброзичливо усміхнувся, — читала вона, — але так і не розповів Цуйцуй про події минулої ночі. Він подумав: «От якби ти могла снити вічно. Буває, люди вві сні бачать себе хоч би й прем’єр-міністром»». 

Склянки спорожніли, книжки заховали. Щоб не привертати уваги, вони розходилися по черзі: Стара Кішка і Лін, потім Сань Лі, Горобчик і, нарешті, Професор. Кай, який стояв біля дверей, обпершись об стіну, легенько доторкнувся до Горобчикової руки, коли той проходив повз нього. Вийшовши в коридор, Горобчик зупинився і прислухався, але замість Професора і Кая чув лише войовниче горлання їхнього радіоприймача — та й усіх радіоприймачів у будівлі. Цілісіньке місто, усвідомив він, незабаром оглухне, і на цьому настане кінець його музичній кар’єрі. 

Йому так захотілося, щоб тиждень уже минув і щоб цієї ж самої миті він уже повертався бетонними сходами до Каєвої кімнати. Якби-то він оце зараз здіймав руку, щоб постукати, і чекав, поки його впустять. Замість того, щоб іти геть, він міг би — цієї ж миті — допіру приходити. 

Рано-вранці наступного дня, коли Чжулі зайшла у сто третю аудиторію, її єдиним Шанхаєм стала «Циганка». За кілька годин вона вийшла назовні — смиренна і розпалена. Небо було таке сизе, наче проковтнуло всі френчі Мао, які знайшлися в місті. Вона чула Равеля («Циганка»), Прокоф’єва (Соната для скрипки соло № 4) і Баха (Партита для скрипки соло № 2), кожного по іншому каналу, немовби стояла між трьома концертними залами. На вулиці Цзюйлу велосипедисти неначе виринали з самої музики — і відтак щезали в серпанку липневого сонця. Вона подалася на схід вулицею Чанде, а тоді знову на захід. Вервечка триколісних візків, навантажених цистернами з олією, поскрипувала на північ, і робітники з передмість у тріпотливих штанях розступалися довкола них, як косяки риб. Час сповільнився. 

Якась жінка гукнула, щоб вона зійшла з дороги і заліплена болотом безбортова вантажівка замалим не збила Чжулі, проносячись повз неї. 

— Ти що, глуха? — загорланив якийсь маленький хлопчик. Він чомусь тримав у руках палицю. Й утік разом зі своєю зброєю. 

— От капіталістична панянка! — плюнула на неї якась жінка, але коли Чжулі озирнулася, за тією вже й слід запав. Чжулі йшла і йшла, аж поки знову опинилася в консерваторії. На подвір’ї і в будівлі нікогісінько не було, так ніби зараз Новий рік і всі музиканти роз’їхалися додому на канікули. 

У порожніх коридорах її кроки відбивалися нервовою луною. Вона піднялася в Горобчиків кабінет, але коли постукала, ніхто не відповів. 

На третьому поверсі її заняття — з оркестрової музики — здається, скасували. Із п’ятдесятьох студентів були присутні шестеро. Коли вона ввійшла, ніхто навіть голови не звів. Професор на прізвисько Поволі не прийшов. Зрештою інші п’ятеро студентів теж забралися геть. Опустіла аудиторія немов стискалася навколо неї. Невідь-чому заглянувши в ранець, Чжулі побачила там примірник концерту «Імператорський» Бетговена, який вона ще кілька днів тому взяла в бібліотеці, й геть про нього забувши, носила з собою. Цей примірник був брудний, увесь у розмащених слідах від олівця і окрушинах ластику. Бетговен, знала вона, за життя не мав наміру давати своєму концерту таку феодальну назву, як «Імператорський». Ця назва пристала до композиції вже після його смерті. Чжулі пройшлася фортепіанним соло, всіма його злетами і стрімкими падіннями, аж до другої частини, до сі мажорної мрії і скорботи, що розтягувалася, як паперовий акордеон. 

Якщо у цьому концерті й був імператор, вирішила вона, то зовсім не цар, а чоловік, який мріяв про велич, імператор у власній уяві, дитина, що колись уявляла собі інакше життя, але з часом помітила невідповідність між тим, ким вона прагнула стати, і тим, ким була здатна стати. 1811 року, коли Бетговен майже повністю втратив слух, він виконав цей фортепіанний концерт, але та музика, яка звучала в композиторовій голові, анітрохи не розчулила його слухачів. Виступ став катастрофою, й майже до самої смерті Бетговен більше не виступав. Але що тієї миті було важливіше, замислилася Чжулі: той концерт, який лунав у нього в голові, чи той, який почула аудиторія? Що цієї миті було важливіше: слова на стіннівках чи життя — її батьків, Ба Лютні й Горобчика — які зависли в повітрі, обіцянки маоїзму чи щоденна реальність Нового Китаю? Що переможе: утопічний Шанхай чи справжнє, реальне місто? 

До неї донеслися крики: «Геть! Геть! Геть!» На сходах і в аудиторіях загриміли кроки. Над її головою трощилися меблі. Чжулі почула незвичне зміщення нот, а відтак удари і сміх, і врешті — в цьому вона не сумнівалася — запах гару. Вона запхала ноти назад у торбу, вийшла з бічних дверей у внутрішній дворик і поквапилася додому. 

Тієї ночі Ба Лютня сказав, що їй варто обрізати волосся, що її довга коса, яка сягала попереку, це символ марноти. 

— Обріж аж до підборіддя, — сказав дядько. — Ну чому ти не можеш бути, як інші дівчата? — Чжулі здригнулася з жаху, але погодилася. 

— Давай, я сам обріжу, — нервово запропонував він. Іржаві ножиці, якими зазвичай розрізали курку, вже лежали на столі. 

— Ні, дядьку, — відповіла вона. — Не завдавайте собі клопоту. Я попрошу маму мене підстригти. 

— Маму! Але де вона? Я й гадки не маю, де тих двох носить! За весь цей час від них ні листа, ні звістки. 

— Тоді я почекаю. 

— Сьогодні, маленька Чжулі. Це слід зробити сьогодні. 

Він схуд, і його постава немов викривилася. Солом’яне взуття ледь пошкрябувало об долівку. 

— Добре, дядечку. 

Коли він пішов, Чжулі помітила на кріслі біля трісок для розпалювання материн примірник Книги записів, так ніби Ба Лютня збирався його спалити. Чжулі взяла картонну коробку і понесла її до себе в кімнату. Сівши на ліжко, підняла кришку. Чжулі не змогла стриматися, витягла перший-ліпший записник і розгорнула. Витончений і водночас пристрасний почерк Веня Мрійника знову її неабияк розчулив. Це немов батьки лежали на її руках, наче роман насправді віддзеркалював не минуле, а сьогодення. А що як Да-вей і Четверте Травня, після стількох років розлуки, досі блукали як вигнанці, і саме тому роман неможливо було завершити? У тузі за батьками, Чжулі попрямувала вниз сторінкою за батьковим почерком. За сюжетом Да-вей лежав без сну у своєму нью-йоркському гуртожитку, а тим часом у кімнату проривався джаз і німецькі колискові, сварилися між собою чоловіки і страждали від пологових мук жінки, якась дитина плакала щойно опанованою англійською, яка була новою також і для Да-вея, тому все, що він сподівався одного дня зрозуміти, його дивувало і захоплювало. Місяць за місяцем він підпрацьовував різноробом. Раз по раз церував шапку і фуфайку, думаючи, що вже от-от, уже завтра, його життя почнеться заново. Йому було самотньо і нудно, тож він переписував від руки «Мандри Лао Цаня» — єдину книжку, яку привіз із собою з Китаю — аж доки, одного злощасного весняного дня у нього не скінчився папір. Він сидів, дивлячись на сталеве плесо річки Гадсон, і згадував уривок з відомого есею Лу Сюня. 

«Який сенс у цьому переписуванні?» — запитав якось Лу Сюня приятель. 

«Жодного». 

«То навіщо ти це переписуєш?» 

«Просто так». 

Який сенс у тому, врешті запитав себе Да-вей, щоб переписати чуже життя й водночас стерти себе? 

Коли Чжулі прокинулася, вона знову була сама і знову в Шанхаї. Уже стояв ранок, але й досі було темно, і вона відчула неймовірне умиротворення, спокійну готовність скоритися долі. 

Друга соната Прокоф’єва відлунювала в її думках, немовби вона репетирувала її уві сні. Поклала шістнадцятий розділ Книги записів назад у картонну коробку і заховала її в себе під ліжком. У кухні помітила на столі ті самі ножиці для обробляння курей і поклала їх собі в торбу. Надворі віяло чудодійною прохолодою. Вона відчувала, що всі вже прокинулися, але ще не почали говорити; віконниці були зачинені, але всі сусіди пильно спостерігали. Завдяки ножицям у торбі вона тепер почувалася сильною й готовою до всіх можливих непередбачуваних обставин. Пройшлася вздовж стіни, списаної педантично плавною каліграфією: 

ЯКЩО БАТЬКО — ГЕРОЙ, ТО І СИН — ГЕРОЙ! ЯКЩО БАТЬКО — КОНТРРЕВОЛЮЦІОНЕР, ОТЖЕ, І СИН ЙОГО — НЕГІДНИК! ДІСТАНЬМО З-ПІД ЗЕМЛІ ДІТЕЙ ПРАВИХ ЕЛЕМЕНТІВ, НЕРОБ-КАПІТАЛІСТІВ І КОНТРРЕВОЛЮЦІОНЕРІВ, ДІСТАНЬМО З-ПІД ЗЕМЛІ ЗМІЙ СТАРОГО РЕЖИМУ! ХАЙ ЖИВЕ ВОЖДЬ МАО, ХАЙ ЖИВЕ ДИКТАТУРА ПРОЛЕТАРІАТУ, ХАЙ ЖИВЕ ВЕЛИКА ПРОЛЕТАРСЬКА КУЛЬТУРНА РЕВОЛЮЦІЯ! 

Прокоф’єв не вщухав, тепер звучала вже третя частина, з усім властивим їй поетичним розмахом, скрипка перечіплялася об дисонансні ноти, а оркестр тим часом грав далі, у цілковитому забутті. Прокоф’єв був утомлений життям, буркотливий дідусь, що повсякчас човгав поперед неї, прославлений піаніст, що його сонати співали так, наче були написані для скрипки. Коли 1938 року повернувся з гастролей, його паспорт конфіскували. Під час подальших кампаній Політбюро позначило його музику тавром формалізму, буржуазності й контрреволюційності, й він так більше нічого і не написав. Горобчик якось їй розповідав, що коли 1953 року Прокоф’єв помер, то в усьому місті не знайшлося й квіточки, тому що всі квіти зірвали на похорон Сталіна, який помер кількома днями раніше. Горобчик чув цю історію від диригента — Лі Делуня, який тоді саме навчався в Москві. Оскільки похорон Сталіна був грандіозний, музикантів, які могли б зіграти на похороні Прокоф’єва, не залишилося, тож його сім’я поставила запис похоронного маршу з «Ромео і Джульєтти». На перших сто п’ятнадцяти сторінках газети віддавали честь Сталіну; на сто шістнадцятій було коротеньке повідомлення про смерть великого композитора. 

Її довга коса легенько торкалася поперека — немов це материна рука вела крізь невидимі, незмінно насторожені тлуми людей. 

Перед самим світанком Горобчик звів очі й побачив, що у дверях його кабінету хтось стоїть. Він поклав олівець. Кай вийшов на світло, та тієї ж миті немов розчинився. За якихось два тижні, відколи вони повернулися в місто, він схуд. У його очах проступала бентега, і він видавався значно старшим у свої сімнадцять років. 

— Учителю, я вас не потурбував? 

— Заходь. 

Кай озирнувся і глянув через плече. Він повернувся, дійшов до дверей і замкнув їх; замок клацнув і від цього звуку в Горобчика все похололо. Він підвівся й заходився коло термоса. Чайні чашки тихенько дзенькнули об стіл, і Кай сів у крісло Старого У. Старий У ось уже місяць не показувався у себе в кабінеті, і його стіл вкрився шаром пилу. 

— Ти вчора не прийшов на заняття, — мовив Горобчик. 

— А хтось прийшов? 

Він підняв чашки і повернувся до Кая. 

— Двоє студентів. 

— Дайте вгадаю, — сказав Кай, неприємно посміхаючись. — Це були… 

— Ні, не починай. Це не має значення. Краще розкажи, як у тебе справи. Я тебе не бачив, відколи… ну, востаннє ми бачилися аж кілька днів тому. 

— У мене все нормально, — відповів Кай. — Хіба не видно? 

Він знов усміхнувся, але цього разу тепліше — це була усмішка для Горобчика. — Вчителю… — сказав він. А потім почав заново: — Товаришу, ви, мабуть, єдина жива душа на всю консерваторію. Невже ви ніколи не відпочиваєте? 

— А Чжулі хіба нема? 

— Котра година? — запитав він розсіяно, підвівся й підійшов до Горобчика. — Десь близько четвертої, мабуть. 

— Найкращий час писати композиції. Наче інший світ. 

Кай узяв чай і поглянув у вікно. 

Горобчик простежив за його поглядом, але нічого, крім темряви, не побачив. Я викладач, найстарший син героя Революції, повторював собі Горобчик, і мені немає чого боятися. 

— Тебе щось тривожить? — запитав він. 

— Ні, — відповів Кай. А тоді вже правдоподібніше: — Здається, ні. Тихо сьогодні. — Він порухався, й Горобчик помітив пов’язку на руці піаніста. 

— То ти, виходить, вступив до хунвейбінів, — сказав він, торкаючись до червоної тканини. 

— Вступив? — перепитав Кай, покриваючи Горобчикову руку своєю. Його голос був сама легкість. — Такі, як я, вже не вступають. Ми — хунвейбіни, і край. 

Ми, хотів сказати Кай, це ті, хто має революційне класове походження. Через цю тему Горобчикові було ніяково, і він спробував пошукати іншої, але на думку спадав лише прибраний батько Кая і його мрії про велику музичну спільноту. 

— Як там професор Фень? — запитав він, відводячи руку. 

— Так само, — відповів Кай. — Зарозумілий і готовий усе пробачити, як і завжди, хоч студенти в Шанхайському університеті обсипають його обвинуваченнями. Він свято переконаний, що ця кампанія — це лише маленька перетряска, та й годі. Кілька обвинувачень — і все затихне. Він аплодує їхньому революційному запалу. — Кай відпив чаю й безшумно поставив горнятко на стіл. — Може, він і має рацію. Авжеж, він її має. 

— Ця нова кампанія щойно починається, — сказав Горобчик. 

— Професор вважає, що надворі досі 1919 рік і ера «руху за нову культуру», — з гіркотою мовив Кай, немов і не почув його. — Він справді думає, що можна вільно дискутувати, як і тоді, що все на світі можна ставити під сумнів. Він став такий наївний! А найгірше те, що він тягне за собою на дно Сань Лі з Лін. Вони його віддані послідовники. І помилково вірять, що він має зв’язки в Партії. Якщо з Лін щось станеться, я йому ніколи не пробачу. 

Єдиним джерелом світла в кімнаті була свічка, яка нерівно мерехтіла. Напевно, гуляє протяг, подумав Горобчик, вдивляючись у потемнілі закутки. 

— Мені вже майже дали виїзну візу, — сказав Кай, — але вчора… все зійшло нанівець. Професор улаштував мене на навчання в Лейпціґу, домовився про все завдяки якимсь зв’язкам у офісі прем’єра. Але все полетіло під три чорти. Я вам не казав, бо… не те щоб мені не хотілося залишитися і служити Революції… я хотів дочекатися, поки виїзна віза лежатиме в мене в кишені. Це було питання якихось кількох днів. Візу вже видали, а ті останні кроки — проста формальність. Але тепер… сьогодні вранці тому кадровику, який підписував мої документи, винесли обвинувачення. Кажуть, його виключать із Партії… Учителю, а що як підозри поширяться і на нас із Професором? Професор каже мені не хвилюватися. Каже, що його дружина і брати загинули від рук гомінданівців і японців, загинули героями Революції, а отже, він недоторканний. Це його право, каже він, його право критикувати Партію та її політику, завдяки статусу його сім’ї. Він нічого не бачить і нічого не чує! Усе моє життя мало от-от змінитися, а тепер… якщо я не зможу звідси вибратися, що зі мною станеться? 

Піаніст спохопився. Він обхопив себе руками і стояв геть нерухомо. 

— Я мушу виїхати, — сказав він, тепер уже спокійніше. — Мені потрібен такий самий квиток за кордон, який дістався Фу Цуну — лише завдяки його волі й таланту. Я все життя хотів лише цього. 

Як же цей юний піаніст усе-таки схожий на Чжулі, заціпеніло подумав Горобчик. Дивно, що раніше він ніколи цього не помічав. Вони вірили, що здатні дотягнутися до того, що Партія зробила для них недосяжним, що вони можуть старатися й боротися — і не бути покараними за свої бажання. Звідки бралося це сліпе прагнення? 

— Мусиш бути обережний, — сказав Горобчик і сам здивувався своїм словам. Цікаво, подумав він, я завжди настільки природно вимовляв слова, анітрохи мені не властиві? 

— Так, — полегшено кивнув Кай, — мушу. 

— Може, — провадив далі Горобчик, — тобі варто на кілька днів з’їздити в рідне село. Заняття однак тимчасово скасували. Ти хіба не казав, що там є фортеп’яно? Зможеш продовжувати вправлятися. Зрештою, не варто забувати про твій концерт, він уже за кілька місяців. 

— Так, — знову сказав Кай. А потім розсіяно додав: — Я, звісно ж, гратиму Бетговена. Концерт № 1 або, навіть не знаю, № 5. Мені завжди більше подобалися пізніші композиції. Але хіба вам не здається, що п’ятий концерт занадто сентиментальний? Мене турбує друга частина. — Він наспівав декілька тактів і замовк у задумі. Кай підстригся, тепер його волосся було геть коротке, і це увиразнювало витончену лінію його шиї. Горобчик знову поглянув у вікно, боячись, що за ними хтось стежить. Назовні було порожньо. 

— Я вас перебив, — мовив Кай, підсовуючись ближче. Його очі небезпечно світилися. — Прийшов сюди, як завжди, зі своїми проблемами, а ви знову працюєте в поті чола. Я не знаю людини, що її відданість музиці була б така щира і чиста, як у вас. Насправді це ви заслуговуєте поїхати за кордон. 

— Ні, — відповів Горобчик. Він не знав, що відповісти. — Ти анітрохи мене не перебив. Власне, я саме про тебе думав. — Його Третя cимфонія, нашвидку склеєні перші три частини, лежала на столі, поруч із сімнадцятим розділом Книги записів. Олівець скотився зі столу і тепер лежав на долівці. Горобчик підняв його й обережно поклав на аркуші. 

— Учителю, ми один на одного покладаємося, правда ж? Хоч наші судження й відрізняються, ми один одного розуміємо. Я сам не знаю, коли саме почав вам довіряти. Я певен, ми однакові. 

Горобчик відступив убік, збільшуючи відстань між ними. Він знай відвертався — зніяковіло і розгублено. 

— Розумію, що, напевно, видаюся вам егоїстом, — сказав Кай. — Але я й справді хвилююся за Професора. Через його семінари пройшло стільки людей, і всі вони добре знають його погляди, він анітрохи не намагається їх приховати і говорить таке, що можна сприйняти двозначно, та ще й відмовляється бачити наслідки… 

На столі з боку в бік перекочувався олівець, немов у жолобі тротуару. Горобчик поклав руку, щоб його притримати. 

— Я хотів би послухати ті композиції, які ти згадував. Уже так давно їх як слід не слухав. — Він підійшов до програвача Старого У і дістав фортепіанний концерт Бетговена № 5. 

Він опустився на коліна, підняв пластикову кришку і витягнув платівку з конверта. Запис — у виконанні Ґленна Ґульда під диригуванням Леопольда Стоковського — був у майже ідеальному стані. Він уже давно його не слухав. 

Кай узяв до рук сімнадцятий розділ і саме читав першу сторінку. 

Горобчик поставив голку так обережно, наче це була не платівка, а дитяча долонька. Ще в ранньому дитинстві, згадував Горобчик, гарячково перескакуючи від думки до думки, він збагнув, що не зможе стати виконавцем, навіть якщо навчиться добре грати, бо позбавлений дару інтерпретації. Горобчикові таланти були іншого ґатунку. Всередині нього — отак просто, нез’ясовно і бентежно — жила музика. Музика лилася через вінця з усього, що він бачив. Якби вона раптом урвалася, то він би й гадки не мав, як осмислити цей світ. Платівка почала крутитися, й перший звук був звуком повітря. Це десь в Америці, подумав він, може, в студії чи концертній залі. Може, подумав він, власне завдяки технологіям Чжулі з Каєм стали водночас і наївні, й амбітні, бо ж вони зростали, стоячи на колінах перед програвачами і радіоприймачами, їм уселили впевненість, що між ними і звуком не існує жодних бар’єрів. Повсюдність звукозапису всіх урівнювала: вони чули той самий запис, який слухав сам Ґульд, коли ставив платівку на програвач, вони чули те саме, що й американці, французи чи німці. Географія, етнічне походження чи національність перестали бути визначальними чинниками; уміння слухати було тим єдиним, що вирізняло твій досвід від досвіду інших, твоя близькість із музикою, твоя увага і твоє бажання — це оте єдине, що мало значення. Але хіба це справді було так? А що як істинне розуміння було чимсь вродженим, чимось таким, що їм його ніколи не здобути? Зазвучала музика, перші героїчні акорди. 

У моєму житті бувають такі дні, думав він, які пролітають мимо, як щось геть незначуще, а бувають миті, секунди, коли все раптом набуває чітких обрисів. 

Тепер Кай сидів поруч із ним, досі не випускаючи з рук записника. Горобчик намагався себе відволікти роздумами про Баха. Між тисячами композицій, які залишив по собі композитор, чи доводилося Баху пізнати тишу? Певно, ніколи. Як вдавалося Баху так багато відчувати і не злякатися, не ухилятися від цих почуттів? Але в моєму житті, думав Горобчик, ось уже скоро настане тиша. Він відчув таку певність у цьому, аж у грудях розійшовся гострий біль. От-от настане глибока тиша. Як йому з нею жити? 

— Вождь Мао має рацію, — говорив Кай. — У якийсь момент погляди старшого покоління зіпсувалися. Такі люди, як Професор, на початках хотіли побудувати справедливе суспільство, але потім умостилися надто зручно. Вони впали в декадентство і вирішили, що і так уже багато чим пожертвували і що правила існують для всіх, окрім них. То ж що нам залишається? Усе, чого вони мене навчили, саме себе заперечує. Може, в їхніх словах було більше брехні, ніж правди. 

— Побажання Партії постійно змінюються, — тихо сказав Горобчик. 

— Я не згоден. Ми або приймаємо старий світ, у якому ми як нація слабкі та принижені, або ж пробуємо заново і намагаємося побудувати кращу країну. Я чудово знаю, яка в ній панувала несправедливість. Іноді мені здається, що я взагалі не маю права тут бути. Запитую себе — чому з усієї моєї сім’ї урятувався лише я… А як же мої сестри, мої батьки? Хіба вони не були такі самі громадяни?.. Коли справедливість зміщується, нікому не вдається уникнути змін. Хіба не так? Хіба вождь Мао не наділений даром бачити більше за всіх нас, як він це уже не раз демонстрував? 

Вони сиділи так близько, як тільки це було можливо, не торкаючись один одного. Музика наповнила простір між ними, мотиви перемежовувалися, немов композитор не продумав фіналу, а лише частини, які змінювали одна одну по спіралі, щоразу підіймаючись до нового початку, але на старому місці. 

— Це якийсь роман? — запитав Кай, повертаючи йому сімнадцятий розділ. 

— Це історія, яка передається в моїй сім’ї вже багато років. — Записник був добряче потріпаний, а його вага в Горобчиковій руці — до болю знайома. 

— Чи зможу я колись її прочитати? 

Горобчик кивнув. 

Кай провадив далі, наче говорив сам до себе: 

— Не зараз, колись. Ось на що я сподіваюся. Горобчику, я не намагався вам лестити. Такий талант, як у вас, трапляється раз на покоління. Ви повинні завершити свою Третю симфонію, хоч би що сталося. 

У якийсь момент вони обидва заснули на підлозі. Він прокинувся під вагою Каєвої руки. Було спекотно, тож уночі Кай зняв сорочку і тепер лежав, напівроздягнутий, поруч із ним. Як же ж він схуд. Кай міцно його обіймав, увіткнувшись устами в Горобчикову шию, дихав рівно і спокійно, але він не спав. Горобчик лежав на спині й дозволив своїй руці повільно сповзти вниз і накрити Каєву руку. Піаніст голубив його, спочатку боязко, а потім дедалі впевненіше. Горобчикова рука рухалася за Каєвою, і глибинами його тіла розлився нестерпний жар. Так вони й лежали разом, налякані, напівбажаючи, щоб прийшов сон і забрав їх далеко-далеко, вивільнивши від цієї болісної, нещадної жаги. Вони засинали, прокидалися і трималися один за одного, і від Каєвого доторку Горобчик почувався таким любленим, як ніколи досі. Коли зажеврів світанок, він його вже не помітив. 

Того ж вечора семінар мав відбутися у квартирі Старої Кішки, розташованій у кривому провулку в північно-західній частині міста. Горобчикові було приємно, коли після обіду Кай зайшов до нього додому, щоб нагадати про зустріч. Він здивувався, що Кай запросив також Чжулі, хоча й не так сильно, як здивувалася його кузена. Чжулі, зашарівшись, погодилася. 

Вони прийшли останні. Як і минулого разу, присутні вголос оцінили його одяг («Ти що, зашпортався й упав у річку Хуанпу?») і поведінку («Нервується. Так ніби йому в черевики реп’яхів напхали»). Натомість до Чжулі вони ставилися привітно, навіть по-сімейному. «Прошу, прошу, проходь! — гукнула Стара Кішка. — Та забудь ти про всі ці формальності. Називай мене просто Старою Кішкою, як і всі». Кай привітався з ними обома, але не зводив очей із Чжулі, що його ніби й не помічала. Він зняв пов’язку хунвейбінів. 

— Колись я була власницею книгарні «Небезпечні висоти» на набережній Сучжоу, — сказала Стара Кішка, плеснувши чаю в піалу і з дзенькотом ставлячи її на стіл перед Чжулі. — Але коли почалася кампанія проти правих елементів, влада заходилася забороняти книжки направо і наліво. Навколо всі прагнули когось чи щось повалити, аж мені урвався терпець. Та мені вже п’ятдесят років, чорт забирай! Я той іще релікт! Якщо мене бодай трохи сильніше повалити, то я вже можу й не встати. Тож 1955 року я закрила книгарню й перевезла все сюди. 

— Але ж зберігати стільки книжок… — зауважила Чжулі. — Хіба ви не боїтеся надто допитливих сусідів? 

— А що вдієш? Сторінки поглинають звук. Вони мені потрібні для звукоізоляції стін. 

Із рук у руки почали передавати тацю з сигаретами. Коли в повітрі закружляв дим, розмова стихла. Вони почали зосереджуватися. 

Професор читав уголос із найпошарпанішої книжки, яку доводилося бачити Горобчику. Це була п’єса — перша частина «Фауста» в перекладі Ґо Можо. Час розчинився. Горобчик, який знав лише оперу Ґуно, спочатку почувався доволі впевнено, але потім збагнув, що з цим Фаустом він і побіжно не знайомий. Німецького Фауста дратує його становище. А цей Фауст шукає свободи в межах власного розуму, свободи, яка б розвинула не лише його дух, а й інтелект, щоб привести їх обох до стану, якнайближчого до божественного. Але що як істини розуму та істини душі не лише різні, а й непоєднувані? «У мене в грудях дві душі живуть / між себе вкрай несхожі — і ворожі».31 

Чжулі подалася вперед на Професорів голос, немов на звуки флейти. 

Коли читання завершилося, Лін випростала в повітря свої чудові руки і сказала: 

— Мені більше до вподоби «Страждання молодого Вертера». 

— Це все тому, що ти безнадійний романтик, — мовила Стара Кішка. 

— Або тому, що Вертер — це як німецький Сань Лі, — сказав Сань Лі. 

— У такому разі, беру свої слова назад, — Лін кинула розлючений погляд спочатку на нього, а потім на Кая, який усміхнувся Горобчику, і той зашарівся й перевів погляд на чайник. Кутиком ока Горобчик побачив, як Чжулі схилила голову над цілою горою книжок і розплилася в широкій усмішці. 

Стара Кішка постукала по рукопису, який лежав поруч із взутою в сандалію Професоровою ногою. 

— Коли цей переклад тільки вийшов, навіть вождь Мао його хвалив. Але проти Ґо повстала Партія… 

— А я от собі думаю, — сказав Кай, звертаючись до Старої Кішки, — може, Чжулі має рацію. Може, пора позбутися цих книжок. Подейкують, що теперішні події — це як іще одна кампанія проти правих елементів… 

— Та що ти знаєш про п’ятдесят п’ятий? Ти тоді ще пішки під столом ходив. 

— Станом на цей місяць, — сказала Лін, — Хрущов у нас «липовий комуніст», совєти — «старші брати-ревізіоністи», а всі російські композитори — поза законом. Ти вже почав викидати всі свої П’яті симфонії і всіляких там — вських? 

Кай почервонів. 

— Я ніколи не зберігаю нот. Вивчив партитуру напам’ять — і викидаю. 

— Трясця, — сказав Сань Лі. — А я навіть не можу запам’ятати дорогу додому. 

Горобчик засміявся й перекинув стосик книжок Чжулі на коліна. Він спробував перехопити лавину — і спричинив нову. 

Стара Кішка оглянула руїни. 

— Погляньте-но! — сказала вона. — «Оплакуючи доньку біля моря» А-Фаня! Та я вже тридцять років ці вірші шукаю. — Чжулі витягнула книжку з купи і простягнула їй. 

— А ти? — запитала Лін, змірявши Горобчика поглядом. — Тільки не кажи мені, що теж усе вчиш напам’ять. 

— Я — ні… Я краще, ну, я переписую заборонені роботи в цзянпу. — Саме так він учинив зі знеславленими композиціями Дебюссі, Шенберґа і Бартока. Рукописи, написані цзянпу, з їхніми легкими для читання числами, вважалися відсталими і примітивними. Вони не викликали жодних підозр. 

Чжулі його перебила: 

— Але потім він їх справді знищує. Спалює і зсипає попіл у маленьке відерце. 

— Це майстерність, яку ми відшліфовуємо ще змалку, — безтурботно мовив Професор. — Як перемолоти ідеї в легеньку хмаринку попелу. 

Тепер перебив Сань Лі: 

— Ось уже місяцями на цьому семінарі ми читаємо Шиллера, Ґете і Шень Цунвеня. Я не скаржуся. Чесно, Професоре, я вдячний, тому що всі інші доступні розваги — достоту лайно собаче. Але може, пора вже почати читати те, що в нас під носом. 

Стара Кішка кашлянула. 

— Аж ніяк! 

— Почалася нова кампанія, — продовжував він. — Чи ми всі такі зайняті якимись німцями, які вже сто років як відійшли у засвіти, що ніхто цього й не помітив? — Він підняв примірник «Пекінського оглядача». — Для прикладу, чому б нам не почати вивчати це помийне відро авторства студентів-філософів Пекінського університету? 

— Сань Лі, — перебив Професор, — годі вже. 

Горобчик помітив, як Чжулі міцно вп’ялася руками у футляр зі скрипкою. У неї був такий вигляд, наче вона хотіла піти, але не могла через усі ті книжки, які висипалися їй на коліна. 

— Ет ні, прошу, проаналізуймо написане, — не вгавав Сань Лі. Він прочитав уголос: 

«Усій революційній інтелігенції пора йти в бій! Рішуче, ретельно і цілковито викорчувати всіх привидів і чудовиськ. Лідери Пекінського університету кричать про «зміцнення лідерства», але це лише проливає світло на їхню справжню сутність: саботажників Культурної революції. Ми повинні вам сказати: павук ніколи не зможе зупинити колесо воза! Ми доведемо соціалістичну революцію до краю!»32 

— Мій предмет ця студентка точно не склала б. «Рішуче, ретельно, цілковито»? Вона що, словник синонімів укладає? Але замість того, щоб випровадити цю студентку на корективне заняття з композиції, лупцюють ректора університету. Він уже пристаркуватий чолов’яга, і ця дітвора йому добряче нам’яла боки. Тепер весь університет під чоботом хунвейбінів, а цей маніфест — Голос Революції. 

— Немає потреби читати його вголос, — озвалася Стара Кішка. — Його і так можна почути з гучномовців, коли заманеться. 

— А тепер студенти консерваторії взялися трощити скрипки, — засміявся Сань Лі. — Якою це людиною треба бути, щоб розбивати на друзки скрипку? 

— Молодь можна зрозуміти, — сказав Кай. У його очах проступав відчай — незнайомий і агресивний. — Вони говорять, що нам потрібно змінюватися, позбутися перешкод і вдатися до ретельної чистки власних рядів. Земельна реформа дала нам рівність, але минуло десять років, і вона вже вислизає з рук. Це ж очевидно, що в нашого суспільства справи кепські. 

— Ретельної чистки від чого? — запитав Професор. 

— Від індивідуалізму, від привілейованості. Від ненаситності, яка руйнує нашу Революцію. 

— Члени Політбюро так і не спромоглися стати соціалістами, — сказав Сань Лі. — То чому ми маємо ними ставати? 

Кімнатою пробігся нервовий сміх, що, як видалося Горобчику, здіймався від самих книжок. 

Кай зайшовся рум’янцем і підвівся. 

— Товаришко, — звернувся він до Старої Кішки, — дякую за вашу гостинність. Я більше не можу слухати цієї розмови. Даруйте. 

Стара Кішка і Лін саме говорили між собою і тепер спантеличено замовкли. Професор вражено витріщився на нього: 

— Каю, хлопчику мій! Сідай, сідай. Що за муха тебе вкусила? Саню Лі, я ж тебе просив прикусити язика. 

— Я кажу, що думаю. 

Каїв голос був спокійний. 

— Сань Лі, ти ніколи в житті ні за що не боровся. Ти не уявляєш, як живуть люди поза межами Шанхая, і все ж маєш нахабство читати нам мораль. 

— А що, вам у консерваторії видніше? 

Втрутилася Лін. 

— Сань Лі, замовкни. Каю, сядь. Не варто брати все це так близько до серця. Зрештою, ми ж лише для того і збираємося, щоб розходитися в поглядах, правда ж? Ти мені як брат, я розумію, що ти засмутився, але ж… 

Утім Кай уже налетів на Професора. 

— Ви вже мене і так занапастили, а тепер іще й наражаєте на небезпеку всіх, хто тут присутній. Для вас політична боротьба — лише гра. Мені знадобилося багато років, щоб нарешті розгледіти вашу сутність. 

У кімнаті запала тиша. Урешті Професор заговорив. 

— Відколи це бажання пізнати себе і стати кращим вважається у цій країні зрадництвом? Хіба це не має тебе лякати, Каю? Синку, не забувай, що я теж утратив на Революції всю сім’ю. 

Кай сполум’янів. Він перекинув торбу через плече і вийшов геть із кімнати. 

— Горобчику, — озвався Професор. — Ідіть із ним. Він дуже засмучений. І не хотів казати того, що сказав… 

Горобчик не ворухнувся. 

— Я проведу Чжулі додому, — мовила Лін. — Ти живеш біля Пекінської вулиці, так? Я теж. 

Якою ж спокійною видавалася Чжулі, думав Горобчик, немовбито це вона його сюди привела. А може, насправді так і було? Що ж вони накоїли? 

— Можете поквапитися? — запитала Лін. У її голосі вібрував страх. 

Горобчик підвівся, попрощався з усіма і пішов. 

Професор і Сань Лі, бурмочучи вибачення, пішли разом, отож залишилися тільки Чжулі, Стара Кішка і Лін. Ніхто і словом не згадував Кая чи те, що сталося; так ніби сварка розчинилася, наче її й не було. Отже, освічений клас не так уже й сильно від них відрізняється, подумала Чжулі. Нині ми всі ввіряємося мовчанці. Лін сказала Чжулі, що вона студентка Шанхайського університету. 

— Насправді, — мовила вона, — я вивчаю утилітаризм, Мен-цзи і мистецтво двовірша, тож цілком підпадаю під опис Сань Лі «помийновідрових» студентів-філософів. 

Стара Кішка перекладала навколо неї книжки. 

— Може, ти хочеш примірник оцієї? — запитала вона, кидаючи Чжулі тоненьку книжку. — «Жан Крістоф» у перекладі Фу Лея. Ти її, звісно, знаєш. 

— Соромно зізнатися, але я її ще не читала. 

— Ха, навіщо соромитися? — Стара Кішка звела свої тендітні плечі, а потім, з цієї дивовижної висоти, лавиною опустила їх униз. — Я її пропоную тобі тільки тому що кажуть, буцімто Роллан під час створення «Жана-Христофа» використав за взірець Бетговена. Такий собі Бетговен для сьогодення. Хоча не кожна сторінка аж така цікава. На ось. І цю, есей Ху Ши про У Дао-цзи. Заборонена книжка, знеславлена владою, тому вельми популярна. — Коли Стара Кішка сіла поруч із нею, Чжулі відчула запах крихкого паперу, чорнильниці й аромат цукрової тростини. 

— Пані Чжулі, — озвалася Лін, — а ви завжди і всюди носите з собою скрипку? 

Футляр у неї на колінах був холодний, наче камінь осінньої ночі. Чжулі кивнула. 

— Це трохи дивно, тобі не здається? — запитала Лін. 

Стара Кішка пирхнула. 

— Анітрохи не дивніше, ніж коли ти носиш у кишені папір і ручку! Ти ж, зрештою, студентка, а вона — скрипалька. 

— Тоді Сань Лі мав би носити за собою шаблю. Схоже, його спеціальність — провокація. 

— Якби ти попросила його припнути язика, то може, він би й послухався, — зауважила Стара Кішка. 

— Я вас благаю! Сань Лі потрібна аудиторія, він не виступатиме перед одним-єдиним глядачем. 

Чжулі кортіло розпитати їх про Кая. Натомість вона відкрила есей Ху Ши і почала читати перші рядки. Перегорнула кілька сторінок і почитала ще трохи. Текст був переписаний від руки — кутастим, але прегарним жирним шрифтом. Вона перегорнула ще кілька сторінок. Це була та сама рука, яка колись переписала Книгу записів. Це був почерк її батька, і вона завжди його упізнала б. 

Стара Кішка впилася в неї поглядом. 

— Незлий есей, еге ж? — запитала вона. 

Чи це Чжулі собі вигадала, а чи справді в цьому запитанні було акуратно заховане ще одне запитання? 

— Певна, що так, але мене більше зацікавив каліграф. — Щоб збити Стару Кішку зі сліду, вона додала: — Це ви переписували? 

— Ай, — Стара Кішка ляснула своїми круглими руками по таких же круглих колінах. — У мене нічогенький хист до каліграфії, але не такий божественний, як цей. Ні, це переписав один учений із Шанхая, ба більше, поет. Але, на жаль, більше він не поет. Він потрапив під колеса Партії, і його відпровадили на перевиховання. Я вже багато років його не бачила, він як у воду канув. Як на музикантку в тебе хороше око на каліграфію. 

— Це тому що в мене самої почерк нікудишній, — відповіла Чжулі. Коли мати повернеться, подумала вона, я насамперед приведу її сюди. Так буде правильно. 

— У такому разі маю дещо для тебе на розшифрування. — Стара Кішка зі скрипом підвелася, хитким кроком пройшла повз Лін і зупинилася біля столу. Досі Чжулі й не помічала, що там стоїть стіл — за численними паперами його зовсім не було видно. Стара Кішка покопирсалася у стосику течок і врешті витягнула звідти один-єдиний аркуш паперу. Подала його Чжулі. 

— Ого, бабусю! — кілька секунд опісля мовила Чжулі. У її руках була арія з Ґольдберґ-варіацій, переписана числами, крапками і лініями нот цзянпу. — Ви мене книжками просто закидали! Я й не знала, що ви вивчали західну класичну музику. 

— А я й не вивчала. Хтось залишив ноти в мене під дверима, коли ж це було… десь, може, місяць тому? — Вона перевела погляд на Лін і та ствердно кивнула. — Певна річ, цзянпу читати я вмію, але й гадки не маю, що це за музика. 

Чжулі пояснила їй, що це Бах. 

— А, він, — Стара Кішка, схоже, була розчарована. — Я сподівалася, що, може, це той пробивний красунчик, Бетговен. Ми з небогою вже довгенько вкладаємо цю композицію у збірники з традиційною музикою. — Лін збиточно усміхнулася. Тітка і небога, подумала Чжулі, ось чому поруч із ними я почуваюся, мов риба у воді. — Ми вкладаємо її то туди, то сюди, просто щоб трохи полоскотати їм нерви. А ще я додала слова вождя Мао як лібрето: «Лише на чистому аркуші паперу, де немає жодних позначок, можна намалювати найсвіжіші, найкрасивіші зображення». 

— Але хто ж цей загадковий відправник? — запитала Чжулі. 

— Хтозна. Там ще була записка, у якій йшлося, що навіть забороненій музиці варто дати справедливу оцінку і що пісні, як і романи, можуть бути самвидавом і передаватися з рук у руки. Якийсь наївний ідеаліст. Хтось на кшталт тебе, я певна. 

— Хтось із консерваторії? — запитала Чжулі. 

— Спочатку ми думали, що це Професор або Кай, — сказала Лін. — Але вони обидва заприсяглися, що це не їхніх рук діло. Ба більше, Кай порадив нам передати записку у відповідні органи. Чесне слово, цей хлопчина вже власних ніг боїться. 

— Але хіба Кай не правильно чинить, що стережеться? — запитала Чжулі. Їй здавалося, що Лін із тіткою якимось дивом не розуміють, що відбувається, так ніби жодного разу в житті не сиділи на занятті з політосвіти чи не бачили на власні очі стіннівку. 

— Ха, я знаю, що ти собі думаєш, — мовила Стара Кішка. — Але зрозумій, дитино, я вже стільки всього в цьому житті бачила, що знаю, коли жереб кинуто. Так звані вороги народу — це ті, кому просто не поталанило, от і все. Сьогодні зрадник Шень Цунвень, завтра — Ґо Можо. Якщо їм заманеться прийти по тебе, вони прийдуть, і немає жодного значення, що ти читала чи що не читала. Книжки в тебе на полицях, дорога тобі музика, твої минулі життя — усі ці деталі лише привід. За давніх часів євнухів підштовхувала до боротьби за владу лише злоба і заздрість. Може, ми й живемо за нової епохи, але люди за один день не змінюються. 

— Але навіщо давати органам зачіпку? — запитала Чжулі. — Якщо район здасть органам одну-єдину сім’ю контрреволюціонерів, це може врятувати цілий квартал. Люди просто намагаються вижити. — Голос у її голові знай ганив: Чому ти вперто граєш обурливо формалістичну музику? Чому ти так презирливо відреагувала, коли Кай приніс тобі правильну музику? Невже ти аж така безмозка, що не можеш збагнути — саме існування солістки-скрипальки цілком суперечить теперішньому часові? 

— Тому що, Чжулі, — відповіла Стара Кішка, — ці книжки заповів мені мій дорогий батько. У певний момент людина повинна вирішити, чи вона належить людям, які її люблять, чи імператорам. Правда в тім, що родовід у мене довгий і минуле моє непросте, бо країні цій уже багато-багато років. Ох, яка ж стара наша країна! І хіба Партія в змозі переконати мене, що це не так? Я знаю, хто я, і знаю, що означає «стара». Якщо Партія теж це знає — що ж, от і добре. Я повинна зустріти свою долю, написану на роду. Якщо їм так кортить поквапити мене до наступного життя, то й нехай собі. Я вже в літах, я піду. От лише сумуватиму за своєю маленькою Лін. Усе, що відбувається з тобою у житті, — провадила вона далі, — записане в клітинах твого тіла спогадами і закономірностями, які потім відбиваються на наступному поколінні. Навіть якщо ти жодного разу не брався за лопату чи не садив капусти, кожного прожитого дня щось на тобі пишеться. І коли ти помираєш, усі-усі ці записи повертаються в землю. Усе, що у нас є на цій землі, усе, ким ми є, — це запис. Може, єдине, що всіх переживе, це не лиходії чи демони (хоча їм, варто визнати, таки притаманне довголіття), а рукописні копії. Оригінал уже давним-давно перейшов у засвіти, але ми знай переписуємо і переписуємо. Я присвятила своє дріб’язкове життя актові переписування. 

— Не слухай її, — озвалася Лін. — Коли приходять із органів, вона стає м’яка, наче каша. І чудово знає, як обплести їх слівцями старенької бабусі. 

— Певно, і це треба вміти, — буркнула Стара Кішка. 

— Однак, — сказала Чжулі, — за таких часів варто бути обережними. 

— Ай, дитино. Іноді старі люди просто так звикають робити все по-своєму, що їх ніщо не перевчить. І стають як біль, від якого годі позбутися. 

Лін, Сань Лі, Кай, Стара Кішка — всі вони, либонь, мали взірцеве класове походження, збагнула Чжулі. За ними ніколи не полювали, отож, глибоко в душі, вони не вірили, що таке можливе. Вони були вільні, бо подумки вперто вірили у власну свободу. Може, вони і мали рацію, але у Чжулі було відчуття, нібито вона дивиться на цистерну з олією, яка от-от вибухне. 

Вона почала перекладати з колін книжки, щоб підвестися. 

Лін, не підводячись, потягнулася збирати порожні чашки. Стара Кішка наспівувала щось собі під носа, і через їхню із Лін схожість у Чжулі виникло відчуття, ніби вона стоїть між двома аріями. Можливо, всі ці гори книжок слугували за таку собі губку і захищали Стару Кішку від нечистот міста, які чигали за її дверима. 

Футляр зі скрипкою постукував Чжулі по коліну. Вона була рада, що її не попросили зіграти для них. Щоразу, коли підносила смичок для виступу, то почувалася так, немовби якусь частину її відривають живцем. 

— Це доля, що ти нас знайшла, — мовила Стара Кішка. — Або, іншими словами, це доля, що я знову тебе знайшла. 

— Про що ви? — запитала Чжулі. Вона тримала в руках батькову книжку. 

— О, — сказала Стара Кішка. Усмішка на її устах намагалася приховати давній біль. — Не зважай на мою балаканину. Мої думки іноді літають хтозна-де. І я гублюся в минулому. 

Горобчик їхав на велосипеді позаду Кая. Ніч була безмісячна, лиш де-не-де виднілося випадкове світло — маловатна жарівка в чиємусь вікні, мерехтіння гасової лампи в літній кухні. Нарешті піаніст плавно зупинився. 

— Горобчику, пробач мені, — мовив він, озираючись. Він так тремтів, наче його лихоманило. — Я мусив так учинити, мусив провести чітку межу. Прошу, відпусти мене. Я мушу... Вибору немає. Можеш зрозуміти? Я мушу вчинити саме так — заради батьків, заради сестер. Я єдиний із них залишився. Мені шкода, мені справді дуже шкода… — Вони стояли під прихистком верби — такої густої, аж її гілки торкалися землі. Кай впився у нього благальним поглядом. — Відпусти мене. Це єдиний вихід. Ми повинні довіряти Партії у всьому. У всьому. 

Він відвернувся й поїхав геть. Через якусь мить Горобчик теж сів на велосипед і закрутив педалями — але тепер повільніше. Інші велосипедисти пропливали між ними, й десь далеко попереду злився з темрявою й повільно щез Кай. Горобчик їхав довго — принаймні так йому видавалося — але бульвар усе не закінчувався, нескінченно простягаючись уперед. Здійнявся вітер, і він почув глухий стукіт у повітрі. Всі почали крутити педалі хутчіше, сподіваючись потрапити додому, перш ніж уперіщить злива, але вже було занадто пізно. Небо розірвала блискавиця. Краплі дощу затарабанили по асфальту так сильно, аж рикошетили, тверді, мов маленькі камінці. Він одразу ж промок як хлющ. Дощ миттю змив усіх із дороги, до укриття, й лише один-єдиний автомобіль знай собі їхав далі, уперед, немов і не помічаючи нікого довкола. Горобчик звернув у провулок і зліз із велосипеда. Він міг думати лише про своє бажання бути з Каєм, провести з ним іще одну ніч, і це бажання було гостре і беззаперечне. Він мені небайдужий, так, але що це змінює — як і до якої міри? Кому до цього діло? Він стояв, вп’явшись руками в кермо, сторопілий від власного самообману. Так любити, як любив він, було якщо і не контрреволюційним злочином, то точно нерозсудливим і небезпечним вчинком. Така любов могла тільки занапастити. Позаду нього лунали якісь вигуки, але слова видавалися лише поривами вітру. Якась дитина простягнула руку і рвучко відтягнула його вбік, під дерево. І Горобчик лише встиг побачити, як залюднене місто вмить щезло. 

Нарешті дощ трохи вщух. Дорога сріблилася від води. Та люди однак повиходили на дорогу, і їхні ноги зникали у воді, яка подекуди діставала їм аж до колін. 

Він знову виліз на велосипед. І майже миттєво пішов під воду — переднє колесо спустило. Мабуть, наїхав на цвях чи уламок скла. Раптом Горобчик уперше відчув холодну важкість свого мокрого одягу і воду, яка скрапала з волосся на шию та спину. Далі він рушив пішки, штовхаючи велосипед обік. Чиста дощова вода вже встигла пропахнути болотом, і він побачив дохлу курку, яка пливла до нього поруч із головкою капусти. Невідь-звідки з’явився вир і засмоктав курку, а потім знову випхав на поверхню. До неї підбігла маленька дівчинка з довгим волоссям, що тривожно обліплювало їй обличчя. 

Поки він ішов, вода поступово стікала. Горобчик побачив спочатку манжети штанів, а потім щиколотки і взуття. Його охопив нутряний страх, що Шанхай, який існував ще декілька секунд тому, щез, що його змило, і натомість виросло нове, інше місто. 

Він і далі штовхав уперед свій велосипед. Попереду, на перехресті, навколо імлистих вогників, зібрався натовп. Повітря знову було просякнуте вологою, тож Горобчик заледве їх помітив. У його думках виник музичний мотив, рій нот. Йому варто поквапитися додому, щоб записати ці фрази. Акорди відкрилися й зазвучали у вухах виразним неспокоєм. Раптом його проковтнула юрба на перехресті, але Горобчик уперто намагався чути лише музику, яка розходилася у нього в голові. Люди перетворилися на набір обрисів: ось дівчата у червоних шаликах, ось чийсь уїдливий голос, ось дисонансні спалахи світла. Здавалося, що це сам галас юрби вчиняв із неї безмовну. Невже це лють, повільно збагнув він, розхлюпується туди-сюди, від одного скупчення людей до іншого? Десь поблизу палахкотіло вогнище, раптом зрозумів Горобчик, коли його зір прояснився. Він спробував пробратися крізь гущу юрби, але з велосипедом це було неможливо. 

Посередині на стільці стояв якийсь старий чоловік. Навколо нього гойдався натовп, притискаючись дедалі ближче. Горобчик помітив дівчину, ровесницю Чжулі, яка тримала за держак мітлу і розмахувала нею перед чоловіковими очима. Спочатку Горобчик подумав, що добродій на стільці схопить держак і почне виголошувати перед юрбою промову, але потім збагнув, що промоклий до нитки старигань тремтить від холоду, ридає й ховає очі від дівчини та її дошкульних жестів. «У Бея — геть!» Гнів, яким було пронизане скандування, врешті пробився крізь Горобчикові думки. Чоловік благав про помилування, але слова годі було розібрати. На якусь швидкоплинну мить Горобчик подумав, що має піти і повідпихати цих дітлахів — деяким із них було не більше дев’яти чи десяти років — але навколо зібралося вже багато людей різного віку, і вони напирали з дедалі більшим завзяттям. Він спробував позадкувати, але марно — юрба знову хлинула вперед. То тут, то там можна було вловити безладно розкидані слова — реакціонер, контрреволюціонер, зрадник, демон — аж поки знову починалося скандування: «У Бея — геть!» Дівчина з держаком від мітли закидала йому те, що він викладає літературу, яка висміює реальне життя кожного чоловіка і жінки, які зараз стоять перед ним. 

— Ти вважав, що можеш топтатися по всіх, хто нижчий за тебе, — говорила вона. Мала напрочуд мелодійний голос. — Уважав, що твоє високе становище перетворить нас усіх на нікчем, але в нас відкриті серця і ясний розум. Учителю, чудовисько вже прокидається. Ти знову і знову наступав йому на голову, але тепер воно виповзає з болота. Воно потворне і грубе, але на ньому немає і сліду твоєї зневаги і почуття власної вищості. Так, це чудовисько — це зерно істини, яке ти силкувався заховати за сімома замками. Ми вільні, хоч ти й намагався викривити наше мислення! Хоч ти й підірвав наші прагнення. 

Вона почала його бити, всією довжиною держака завдавала повільних ударів по спині, стегнах і грудях, наче він був тварина, яку вона карала. 

Старигань хитнувся і впав. Його підняли і силоміць випхали назад на стілець, хоч чоловік уже ледве тримався на ногах. 

— Якщо впадеш знову, то ми ще дужче тебе відлупцюємо, — солодким голосочком сказала дівчина. — За твої злочини це ще дуже скромне покарання, але не бійся! За кожну слабкість доведеться поплатитися. Це лише початок. 

Хтось підійшов і виставив іще один стілець, а якийсь маленький хлопчик надягнув на голову чоловікові високий білий паперовий ковпак. Натовп вибухнув глузливим сміхом, люди тикали пальцями і щось вигукували. Старигань так зблід, аж здавалося, що він ось-ось знепритомніє. На ковпаку було нашкрябано: «Я ворог народу, поширювач брехні! Я демон!» 

Піднялися руки, і знову залунало гарячкове скандування, що заглушувало слова дівчини, яка й досі щось говорила. Горобчик стояв наче вкопаний. Здавалося, кожне скандування завдавало чоловікові фізичного удару. Підійшов іще хтось і причепив йому на груди довгий аркуш паперу. Там було написано: «Навчаю лайна, їм лайно, сам лайно». Натовп завив од реготу, а хлопець, який прикріпив дацзибао, аж заходився сміхом. 

— У Бей, — закричав він, — та твоє лайно смердить на весь Шанхай! Ох же ж ти, телепню! Чому не підітрешся? 

Літній чоловік, який колись стояв за кафедрою й намагався розплутати шифри літератури — точнісінько так само, як він, Горобчик, намагався збагнути форму музики — тепер ридав через страх і приниження. Він страждав би менше, подумав Горобчик, якби вони його зв’язали і побили до безпам’ятства. Проте юрба й надалі над ним глумилася. 

— Я ворог народу, — тепер казав він. 

Вони змушували його дослівно все повторювати за ними. 

— Я занапастив думки студентів, яких мені довірили. 

— Я згодовував іноземне лайно їхнім ясним і прекрасним умам. 

— Я зрадник батьківщини. 

— Я заслуговую на смерть. 

А опісля від себе проскавулів: 

— Змилуйтеся, змилуйтеся. 

Біля Горобчика відкрилася прогалина, і він похапцем крізь неї прослизнув, і позаду нього відразу ж затягнувся вузол натовпу. Прогалина за прогалиною він продовжував пробиратися вперед. 

— Кудись поспішаєш? — запитав хтось. Горобчика штовхнули, але він не відповів тим самим. 

— Ім’я і місце роботи? — запитав той самий голос. 

— Я лише намагаюся пробратися ближче, — відповів Горобчик, переляканий до смерті. 

Незнайомець засміявся, не вірячи його словам. 

— Глянь-но, глянь на це чудовисько! — сказав іще хтось. — Уже скоро ми проберемося в кожне вікно, в кожен дім! 

Вогнище розгорілося, і сміх лунав чимраз голосніше. Особисті папери чоловіка виставляли напоказ, немов воєнні трофеї. Хтось зачитував назви книжок і кожен заголовок супроводжувався нестямним реготом і образами. У чоловіка шпурляли слова — буржуй, капіталіст, імперіаліст, вовк — і дівчина й надалі ритмічно чергувала спрямовані на нього удари та докори. Коли вже стало видно, що вона втомилася, її замінив якийсь юнак, і скандування залунали з новою силою. 

— Немає ні царів, — говорив юнак, — ні аристократів, ні землевласників, ні учителів, ні природженого панівного класу. Є лише така сарана, як ти, злодії й напасть! 

— Спаліть його! — благала юрба. — Нехай змія спробує власної отрути! 

У вогнище полетіло ще більше книжок і паперів, навіть меблі й одяг. Хтось знайшов дитячу шовкову сукенку і демонстративно пустив її по руках. Повернулася дівчина і принесла величезну пляшку чорнила. Вона вилізла на стілець поруч із чоловіком, стягнула з нього паперовий ковпак і вилила пляшку йому на волосся. Чоловік спробував відвернутися, але чорнило залило йому очі, стікало носом і ротом, а потім по всьому тілу, набуваючи потворних форм. Поки чоловік відчайдушно намагався стерти густу рідину з очей і рота, натовп заходився істеричним сміхом. 

— Ану, напиши щось! — кричали вони. — У Бей, просвіти нас своєю премудрістю! Напиши щось видатне! 

— Благаємо тебе, навчи нас, що ми маємо думати! 

— У Бей, ти знову запаскудився, — сказала дівчина. 

— Дурна, замурзана дитина, — додав юнак, загрозливо піднявши палицю. 

Старигань зіщулився й ридав. 

— Не ворушися, не ворушись! — закричала дівчина. — Ти зіпсуєш мою витончену каліграфію! 

Маленькими кроками Горобчик почав рухатися назад, черкаючи по землі металевою рамою переднього колеса. Приниження У Бея перетворилося на гру, яка робилася дедалі азартнішою. Кожному хотілося придумати наступний кпин. Усім у натовпі аж голова йшла обертом, навіть місяць над головою й пошарпані літні дерева, немов тряслися від піднесення. У Бей, сам-один, сміховинно балансував на дерев’яному стільці. Ще якийсь юнак вийшов наперед із бритвою в руках і запропонував поголити старому голову. 

— Він вважає, що сиве волосся робить його поважним, — сказав юнак. — Може, підчикрижимо метеликові крила? 

— Розтопити іній на його волоссі, — закричав іще хтось. 

— Відірвати йому крила! Відрізати волосся! 

Горобчика накрила хвиля нудоти. Дихати було нічим, кисню бракувало. 

— А нащо обмежуватися лише волоссям? — запитав юнак із тупою бритвою. — Чому це ми маємо дозволяти Його Величності нас принижувати? 

Горобчик змусив себе відвернутися від натовпу, він нагнувся вперед, так наче перевіряв шину велосипеда. Зиркнув на узбіччя дороги, де рядком росло з десяток платанів. Там, під найближчим деревом, він і побачив Чжулі — дівчинка стояла сама, поринувши у глибоку задуму. Вона впадала в око, оскільки була в цьому натовпі єдиною непорушною постаттю. Чжулі міцно притискала до себе скрипку і вслухалася у скандування так, наче це була якась надзвичайно складна музична композиція. До У Бея піднесли бритву. 

— У Бей, ти що, навіть цирульника нормального знайти не можеш? 

— Отепер ти готовий іти на бал. Одягай-но свій костюм-трійку і чекай, поки заграє оркестр! 

— У Бей, потанцюй зі мною вальс. Не соромся… 

Геть розбитий старигань скорботно завив, і натовп вибухнув переможним реготом. 

Горобчик спокійно пішов до кузени. У Бей відразу ж вивітрився з його голови. Чжулі, та ще й зі скрипкою, не можна тут бути. Він повинен відвести її додому. 

Ішов, намагаючись робити якомога більші кроки, щоб видаватися упевненим і високим. 

— Сестричко, — заговорив він. Вона повернулася й пильно подивилася на Горобчика. На якусь мить він завагався, а відтак повторив, уже суворіше: — Сестро. — Вона немов і не дихала. Він почав відводити Чжулі геть, притримуючи велосипед збоку. Підходило дедалі більше народу, щоб приєднатися до того шаленства. Люди несли пляшечки з чорнилом і рулони паперу, а на руках у них були червоні пов’язки, які у тьмяному світлі аж сяяли на тлі рукавів. 

— Ні, — сказала Чжулі, повертаючись у напрямку галасу юрби. — Не туди. Я йду в консерваторію. 

— Лін мала провести тебе додому, — сказав він. Йому довелося докласти чимало зусиль, щоб голос прозвучав спокійно. — Інакше я нізащо тебе там не покинув би. 

— Вона провела мене додому, але я знову пішла, після дощу. Я забронювала репетиційну, розумієш? — сказала вона. — Я мушу йти. Сто третю аудиторію. Вона найкраща, ти ж знаєш. Бо фортеп’яно там дуже старе, тому ніхто там не грає. Але я вже колись тобі це казала, правда ж? І в мене вже от-от концерт, менше ніж за три місяці. Не знаю, що зі мною не так. Ніяк не можу вивчити напам’ять Равеля. 

— Чжулі, ходімо, — сказав він. — Ходімо разом додому. Я допоможу тобі, обіцяю. 

Тепер вона дивилася просто на нього. А тоді зітхнула і пішла слідом. 

— Братику, куди ми йдемо? 

Він не відповів. 

За мить вона знову запитала: 

— Але куди ми йдемо? 

— Додому. Дай мені свою скрипку. 

Вона не послухалася. Вони йшли далі, не виходячи з тіні. 

Хунвейбіни, які вешталися туди-сюди стежкою, заледве їх помітили. Коли дехто з них перевів зацікавлений погляд на Горобчика, той закричав: 

— Отам дають по заслузі тому зраднику, У Бею! Старий боягуз уже наклав у штани. 

Хунвейбіни аж за животи взялися від сміху. Вони прокричали: «Хай живе Революція!» — й поквапилися далі, боячись проґавити видовище. 

Позаду них натовп дійшов до крещендо, дзвінкими голосами декламував поему вождя Мао: «Комах зметемо, сильні ми»33. 

Горобчик із Чжулі дійшли додому, в провулок. Його брати вже були в ліжку, але Ба Лютня сидів у темряві, коло вікна. Він стрепенувся, коли вони зайшли. 

— Ба… — почав Горобчик. 

— Ходять від дверей до дверей, — тихо сказав Ба Лютня. — Вони приходять у кожен дім. 

Чжулі вже наполовину зайшла в холодну кімнату. 

— Але дядечку, ви ж член Партії… 

Горобчик мало не сказав уголос: «Як і У Бей», але коли побачив батькове обличчя, вирішив промовчати. 

— Коли йдеться про Революцію, яка не має кінця-краю, — відповів Ба Лютня, — то мусить дійти черга і до членів Партії, й до героїв. — Він усміхнувся, аж наче засміявся, і в Горобчика по спині пробіг холодок страху. 

— Батьку, може, лягайте вже спати? А я не лягатиму. 

— Чи в постелі, чи тут, чи на дорозі — я не зможу заснути. 

— Але треба поспати, — твердо промовив Горобчик. 

— А де носить твою матір? — у відчаї запитав Ба Лютня. — Казна-де, шукає клопоту на свою і на всі наші голови. Вдає з себе бозна-кого, так наче їй під силу врятувати бідолашного Веня! Та ким вона себе уявила? Вона що, з самим нашим Великим Керманичем на «ти»? З якого це дива вона вирішила, що вийде суха з води? 

— Я певен, що вона нам писала. Просто останні кілька тижнів на пошті такий безлад. 

— Ні, ні, — сам до себе промовив Ба Лютня. — Усе мало бути зовсім не так. Я критикував усіх решту в штабі. «Зречіться своєї відданості перед поміщиками, — казав я їм. — Зречіться усього заради Партії! Хто у всьому зізнається, того чекає поблажливе ставлення, а хто відмовиться — того чекає суворе покарання! Але нагорода, так, нагорода чекає тих, хто готовий видати інших». Вони вірили мені, і я сам собі вірив. Наскільки ж легше вірити, ніж не вірити. 

— Батьку, — почав був Горобчик, але Ба Лютня його не слухав. 

— Зрештою, хіба від зневіри варто чекати чогось доброго? Невже вона здатна породити зростання, зміни, поліпшення? Невже не завжди краще — для батьківщини, для сім’ї, для себе — у щось вірити? Сумніви можуть призвести лише до розгубленості й ускладнень. І, хай там як, жили ми краще. Ми не хотіли спочивати на лаврах, ми аж ніяк на них не спочивали, боротьба досі триває, і все ж… 

Ба Лютня підвівся. Його кремезне тіло здавалося абсурдно маленьким. Він повільно вийшов із кімнати, похитуючи головою й повторюючи: 

— У всьому я довіряю Партії. Довіряю вождю Мао. Але ні, ні. Такого я не хотів. 

Коли Ба Лютня вийшов із кімнати, Горобчик із Чжулі ще якийсь час просиділи в ніяковій тиші. За фіранками нічого не було видно, але було чути, як назовні все вібрує, як розходяться хвилі скандувань і піднесення. 

— Ця кампанія дуже потужно починається, — сказала Чжулі — так легко, ніби обговорювала нову музичну композицію. — До речі, Горобчику, проти тебе теж уже винесли обвинувачення. Я сама бачила. 

— Та увесь викладацький склад обвинуватили. Але не можуть же вони нас усіх перестріляти. 

Чжулі нічого не відповіла, тож він пожартував, що зміни в житті підуть йому лише на користь. Що життя в пустелі, якнайдалі від його амбітних студентів, стало б чудовою нагодою віддихатися. Нарешті бодай трохи часу, щоб зосередитися на власних роботах. 

Чжулі його не слухала. 

— Я за останні кілька днів тебе майже не бачила. Де ти був, що робив? 

— Думав. 

— Ти закінчив уже нову симфонію? 

— Ай, — сказав Горобчик. — Її й симфонією не назвеш. 

Чжулі всміхнулася, але її обличчя в темряві здавалося дуже блідим і худим. За якихось кілька місяців їй мало виповнитися п’ятнадцять, але Чжулі не виглядала на свій вік; вона видавалася крихкою, немовби дитяча витривалість її покинула і не залишила нічого натомість. 

— Якщо це ти так напрошуєшся на компліменти, то тут я тобі нічим не зараджу. Бо знаю, як ти їх ненавидиш. Але Горобчику, ця твоя симфонія, вона допомагає мені не забувати, що таке музика. Ця симфонія — найчесніше з усього, що ти писав, і через неї я за тебе боюся. 

— Сестричко, ти напевно вже з ніг падаєш. Може, відпочинеш трохи? 

Вона усміхнулася. 

— Я анітрохи не втомилася. Правду кажучи, таке відчуття, наче я все життя спала, а зараз… нарешті прокидаюся. 

— Як це ти все життя спала? 

— Тепер мені стає ясно, — сказала вона, — що всі ці години репетицій, уся моя відданість музиці, всі прагнення і мрії — усе це підходить до свого піку. — Вона якусь мить помовчала. — Я рухаюся надто повільно. Як там мене вчив професор Тань, про «Циганку»? Хто надто повільно грає, того проковтне час. 

— Повна нісенітниця. 

— Учора, — провадила далі вона, — вийшовши з консерваторії, я зайшла у внутрішній дворик, аж раптом мене зусібіч оточили однокласники. Вони сказали, що тепер я зобов’язана опуститися до їхнього рівня. Намагалися відібрати в мене скрипку. Я знай повторювала: «Я патріотка, я хочу служити батьківщині», — але вони лише розсміялися і сказали: «У метелика немає батьківщини». «Пора провчити це праворадикальне стерво». — Вона замовкла і склала на грудях руки з серйозністю, яка немов заволоділа всім її тілом. — Іще декілька людей підбігло з консерваторії, й почалася сварка. Вона переросла в бійку, але нам із Тофу Лю вдалося утекти. Якби не Тофу, то я, мабуть, ускочила б у справжню халепу. — Вона засміялася. — Ми втекли! І я подумала, як же дивно, що втікаю я, адже це вони бояться світу, який їм не підконтрольний. Минулої ночі вони прийшли в дім Тофу Лю. Ти ж знаєш його, так? Такий лагідний, насилу сторінки перегортає. Перевернули догори дриґом увесь дім, побили його батьків, потрощили меблі. Усі музичні інструменти… його батько — праворадикал. Обвинувачений 1958-го, того ж року, що і мій батько. 

— Навіщо ти погодилася піти на семінар? — Горобчик почув, наскільки інакше зазвучав його голос, із нотками обвинувачення, і йому стало гидко від самого себе. — Чому ти мені не сказала? 

— Бо коли вранці ввійшов Кай, я побачила, що ти щасливий. І втішилася, що ти радієш. Та й Кай наш друг, хіба ні? А ще я знаю, певна річ, я ж теж бачу, що відбувається. Я вважаю… тут нема чого говорити. 

— Віднині тобі не можна вправлятися в консерваторії. Я певен, що все вгамується і стане, як завжди, але… тобі не можна робити нічого такого, що може привернути їхню увагу. 

— Не робити нічого такого? — запитала вона. — А що тоді мені робити? Горобчику, ти знав, що Кай тепер хунвейбін? Я чула… він очолював напад на батьків Тофу Лю… 

— Це ти собі понавигадувала. 

Вона вражено втупилася у нього поглядом. 

— Як я могла таке вигадати? 

— Минулої ночі Кай був зі мною, — сказав Горобчик. 

— Він був із тобою всю ніч? 

Він збрехав їй, навіть не замислюючись. 

— Так. 

Вона захитала головою. 

— Але Тофу Лю його бачив. І коли однокласники мене оточили, Кай теж був там. 

— Ні, такого не може бути. 

— Що ж, — сказала вона. В її очах проступило розчарування, але вона відразу ж його відігнала. — Якщо таке не може бути, отже, я помиляюсь. 

Невже Горобчик справді вірив, що вона здатна таке вигадувати? Хіба вона бодай раз так чинила? Думки Чжулі марно викручувалися навсібіч. Напередодні однокласники дивилися на неї з презирством, так ніби вона була зрадниця батьківщини. Ця зміна сталася миттєво. Або, може, подумала вона, це відчуття завжди жило в них, але вона цього не розуміла, аж поки розгледіла його на Каєвому обличчі. 

Поруч із нею сидів Горобчик і мовчав. 

Діти класових ворогів — вороги народу! Ця донька праворадикала — брудна повія! Ще два місяці тому вона знала, що її можна було схилити зректися власної матері, вона готова була на все, тільки б зберегти своє місце в консерваторії. Якщо в неї заберуть музику, вона помре. Так, ось які віроломні діти класових ворогів! А тим часом її батьки, засуджені зрадники батьківщини, ніколи не доносили ні на кого і ні від кого не відрікалися. Що це все означало? Народ має бути понад усе, понад сім’єю, власним «я», понад такими дріб’язковими клопотами як прив’язаність, музика і любов. Більше ніякого Прокоф’єва, ніякого Равеля, ніякого світу, витвореного в ній Бахом, ніякої західної музики, написаної для того, щоб її просто пасивно слухали. Як там оті слова, що Прокоф’єв поклав їх на музику? «Вірте, товариші, і все минеться». Ми повинні боротися, казав вождь Мао. Ми — спадкоємці кращого світу. Рівність нас захистить. Рівність учинить із нас могутніх. 

Вона перервала мовчанку. 

— Горобчику, мені недобре. У мене щось із головою. Я, напевно, це все понавигадувала. 

— Чжулі, дорога, іди відпочинь. Я тебе розбуджу, як щось станеться. 

Дорога́, подумала вона. Який же він хоробрий, що використовує такі ностальгійні слова. Якщо вона справді хотіла захистити свою сім’ю, то хіба не було б правильно самій здатися владі? Але за який злочин? Їй зробилося лячно від власних же слів — у них не було жодного сенсу. 

Вигуки за вікнами трохи стихли. Студенти повернули на іншу вулицю. 

— Там професорські помешкання, — сказала Чжулі. — Навіть якщо сьогодні вони сюди не прийдуть, ми тут як яйця у гнізді. 

Горобчик не міг не помітити, як міцно Чжулі вчепилася у свою скрипку. Перед очима в нього стояв Вень Мрійник із потріпаною валізою, з якої, немов одяг, випадали імена. Спробував прояснити думки. Чжулі була лише дитина, а дітей вони не займатимуть. Діти, казав вождь Мао, несуть у собі насіння Революції. 

У передсвітанковій темряві Чжулі пішла до консерваторії, щоб віднести ноти «Імператорського» концерту Бетговена. Бібліотека була зачинена на ключ, і вона опинилася у сто третій аудиторії — кімнаті, в яку вона ще ніколи не заходила без скрипки. Навколо не було ні душі. Вона зачинила за собою двері, опустилася на долівку і довго-довго сиділа. Їй так хотілося не дати часу летіти так швидко. Минулої ночі Чжулі не лягла спати, а взялася перечитувати промову вождя Мао про мистецтво і літературу, але щоразу, коли їй видавалося, що вона ось-ось намацає істину, та замулювалася і зникала. Слова вождя були елегантні, досконало відточені, але щойно вони торкалися до її думок, як ставали викривленими. Сон не брав, тож вона написала довгу самокритику, але не таку, як вимагала Партія. Натомість раз по раз ті самі контрреволюційні слова спливали на поверхню й вимащували сторінку. 

«Хто я у глибині душі?» 

«Чи здатна я змінитися?» 

Кажіть усе, що знаєте, писав вождь Мао, кажіть і нічого не приховуйте. 

«Того, в чому я сумніваюся, стає дедалі більше! Я боюся почути власні думки. Я знаю, що Партія в усьому має рацію. Я кажу, що вона має рацію, але навіть найпростіші істини видаються аж ніяк не істинами». 

Того, що не знаєш, можна навчитися. У нас добре виходить не лише руйнувати старий світ, а й будувати новий. 

«А що як нове — це лише вірус тієї самої хвороби? А як бути з відданістю, з обов’язком і братерською любов’ю? Невже геть усе старе має бути зневажене? Хіба досі ми вже не були чимось?» 

Чому ти захищаєш музичну культуру, яка тобі не рідна? 

Вона вщипнула себе за руку, і біль розійшовся її тілом аж до шиї. 

«Годі вже цих думок! Усі вони марні, бо десь у глибині душі я знаю, що всі слова Партії слушні. От тільки я така егоїстка, така егоїстка…» 

Десь поруч почулося шаркання. Чжулі підвелася. З підвалів цокольного поверху долинав тихий стогін. Невже весь цей час там хтось був? Її тілом розійшлися дрижаки. Ні, сказала вона собі, в неї щось не так з головою, вона майже не спала. І все ж і далі чула, як хтось стогне від болю. Сто третя аудиторія раптом видалася їй — уперше в житті — відлунням тієї підземної бібліотеки. Чжулі вийшла з кімнати, поспіхом піднялася сходами і вилетіла на тепле повітря. Було й досі рано, ще темно, немовби відлік часу зупинився й тільки щойно знову запустився. 

Вона мала з собою талони на олію і крупу, видані на їхню сім’ю, і Чжулі йшла, немов затуманена, прикривши кишеню рукою — ховаючи і захищаючи талони. Відколи Велика Мама і Вихор поїхали, обмінювати талони на пайки стало її обов’язком. 

Черга по олію вже сягала вулиці Цзюйлу. Коли Чжулі побачила, скільки їй доведеться чекати, її розсіяність перетворилася на почуття провини. Їй треба було насамперед прийти сюди. Заходити в консерваторію було помилкою, вона сама це розуміла і все ж знову піддалася дурості й самолюбству. Стала в кінці черги, позаду дівчини, яка стояла босоніж, міцно заплющивши очі. Її стрижка була груба, як ковадло. Усі мовчали. Навколишні будівлі були обвішані червоними транспарантами. На дорозі лежав зламаний стілець, а поруч із ним — мотузка, вимащена в щось схоже на чорнило. У її думках відлунювали три слова: партійність, народність, ідейність. Проблема в моєму мисленні, подумала Чжулі. Там усе правильне стає отруйним. Якби ж я могла стишити власні думки. Вона почувалася так, ніби вже декілька діб не стуляла очей. 

Видача пайків мала початися лише за годину. Можливо, як пощастить, до неї черга дійде до полудня. Якщо доти олія вже закінчиться, вона знову прийде завтра. Вона здасться, забуде про консерваторію й піде. Від цієї думки їй немов тягар упав із пліч. 

— Так, — сказала вона, сполохавши дівчину, яка стояла поруч. Подумки зверталася до Кая, але власне думки вже немов були не її. — Завжди є завтрашній день, і післязавтрашній, і день по тому. Ще не пізно змінюватися й рости. 

Люди, будівлі та предмети навколо неї — все видавалося непропорційно великим — і не лише вони самі, а й їхні тіні. Хіба вже колись бував такий налитий світлом липень? Тепер вона помітила, що стоїть біля стіни, заліпленої дацзибао. «Зречіться…» «Зруйнуйте…» «Вставайте і… викореніть… сором». Слова, виведені червоним чорнилом і величезними ієрогліфами, дзижчали в її думках. «Зрівняємо з землею штаб!» Це нагадувало котрусь із тих ігор, яку вигадували собі Летючий Ведмідь і Да Шань. Мабуть, це химерне відчуття — виводити жорстокі слова такою акуратною каліграфією. Чжулі прогнала цю думку. Дисонанс вимагав не менш точної техніки, ніж краса. У її голові знай повторювалося лібрето Прокоф’єва: «Філософи лише по-різному пояснювали світ, але суть у тому, щоб його змінити». Прокоф’єв цитував Маркса, хунвейбіни цитували вождя Мао, всі вигукували запозичені ідеї, її однокласники завчали напам’ять гасла вождя й декламували його поезію як свою. Отже, подумала Чжулі, зрештою ми не такі вже й різні, просто я розмовляю мовою Баха і музичними ідеями Прокоф’єва, але ніхто з нас однак не знає істинної природи своїх голосів, хоч би який був привід, ніхто з нас не розмовляє власними словами. Невже в основі основ є лише прагнення, й немає справедливості? Усе, чого ми навчилися від часів падіння давніх династій, це лише примножувати шум. 

Тепер цей шум розривався в її нутрі. Немов у самому повітрі вона почула Горобчикову Третю симфонію. Її власний голос проридав: «Завжди є завтрашній день і післязавтрашній. Ще не може бути занадто пізно». 

Черга спроквола порухалася вперед. 

Чжулі уже майже достояла. Щоразу, коли бачила, як хтось іде геть, тріумфально тримаючи в руках повний пайок, голова її дедалі більше паморочилася. Вона дозволила собі перерахувати людей, які стояли перед нею в черзі. Вісімнадцять. Був полудень, затінок уже давно відступив і у сліпучому світлі будівлі перетворювалися на водянисті відображення. Вона ступила вбік і глянула вперед. Сімнадцять. Тротуар став тьмяно-білий, аж якийсь зернистий. Позаду наростав неспокій, але Чжулі, зосередившись лише на отриманні пайка, не озиралася. Долинали роздратовані голоси, і їм перелякано відповіла якась жінка — інтонацією безсилого мі-мінору. Її з легкістю заглушили кпини. Але Чжулі однак не озиралася. Попереду зарухалася черга й у своєму виснаженні вона бачила цю колону людей немов із висоти — багатоніжка, яка заледве тягнула уперед свою крихітну голову. Чжулі стояла впритул до босоногої дівчини попереду, і коли та озирнулася, вона теж повернула голову, так наче вони зрослися. Побачила, як із черги силоміць витягують якусь жінку. Вона була віку її матері. Хунвейбінка — висока худюща дівчина — так притискала додолу її потилицю, наче то віл. 

На жінці була світла блузка і темно-синя спідниця нижче колін. Напевно, інертно подумала Чжулі, це її одяг так розлютив хунвейбінів. 

— Товариші, погляньте на цю наволоч, — вигукнула висока дівчина, волочачи жінку вздовж черги. Дівчина волала так голосно, що її рожевий рот наче проковтнув усе її обличчя. Чжулі притлумила бажання розсміятися, розчинитися у грайливості, відвернутися і приховати свій шок, але саме тієї миті дівчина штовхнула жінку просто на неї. — Дай нахабі по морді! — закричала дівчина. Чжулі застигла, як укопана. — Заціди їй ляпаса! — гукнула дівчина. Хтось поруч із Чжулі простягнув руку і дав жінці пекучого ляпаса. Звук — чи, може, це був його відгомін — вийшов м’який і приглушений. Жінчине обличчя ховалося за темним волоссям, яке розтріпалося з-під гумки, але тут її голову шарпнули назад, і Чжулі побачила кров у неї на вустах — водночас повних і витончених. Цю жінку, інертно подумала вона, карають за її бажання, за ту дегенеративність, яку вона ховає у собі. — Ти, товаришко! — закричала дівчина. Чжулі звела погляд. — Провчи це стерво! — Хтось, хто стояв зовсім поруч, якийсь чоловік, шепотів їй на вухо: 

— Ну ж бо, не бійся. Нас усіх є за що провчити, не вагайся! 

Жінка стояла так близько до Чжулі, що та бачила, як тремтять її повіки і починають формуватися свіжі крапельки крові. «Де я запропастила свої талони? — спантеличено подумала Чжулі. — Черга порухалася? Я не хочу втратити своє місце. Я так довго, так довго чекала». Вона підняла праву руку, але нічого не сталося. 

— Ну ж бо, — квапив її чоловік. І лагідно, дуже лагідно сказав: — Що таке? Не вагайся! 

До них підходило чимраз більше людей. Жінку раптом рвучко відтягнули геть. Долоня Чжулі залишилася відкритою, немов вона збиралася от-от зловити щось у повітрі. 

— Маленька капіталістична шпигунка, — говорила дівчина. — Смердюче стерво! 

Черга ринула вперед. Краєм ока Чжулі помітила когось із неймовірно великою торбою борошна. Молодь обнишпорювала склад видачі пайків, навіть витягувала звідти робітників. 

Чжулі заплющила очі. «Зірвемо з них маски!» «Буржуазні щури!» «Витягуйте їх звідти!» У вигуках вчувався радісний, танцювальний ритм — тустеп французького фіґляра. «Чисто, швидко відрубаємо їхні голови!» Звідки взявся цей натовп? Вона почула гул, немовби поруч приземляється літак, але це була лише роз’юшена, розбурхана маса людей. Час збігав. Незабаром стане занадто пізно. 

— Просто прокричи гасла, — прошепотіла дівчина поруч. — Швидко! Вони на тебе дивляться. Ох, ну чому ти така перелякана? 

Це та маленька босонога дівчина? Але коли вона озирнулася, то побачила лише наплив тіл і жодного співчутливого обличчя. Черги вже не існувало, її перекроїв натовп. Де ж її талони? Невже хтось вишарпнув їх з її рук? Ні, вони були на місці, заткнуті в кишеню спідниці. Її млоїло, і вона зрозуміла, що от-от виблює. Де та жінка? Яку таку жахливу хибу вони в ній розгледіли? Натовп наче розбух і поглинув її, відділивши від істеричних хунвейбінів, і ця юрма була водночас і жахом, і порятунком. У пориві шаленства вона перетворювалася з сотень роззяв на єдиний організм, на змію з тисячею очиськ, що звивалася туди-сюди, дедалі ретельніше вишукуючи, збільшуючи кожну знайдену в собі крупинку бруду. Змія знову і знову вертіла своєю довгою шиєю. Коли вона знайшла Чжулі, то відразу ж відірвала від землі й потягнула крізь натовп. «Не бійся, — подумала Чжулі, — це все не навсправжки». Вона раптом опинилася в іншій черзі. Невже це вона так кричить? З нею було з десяток людей — літні жінки, матері й навіть дівчата — і всі вони заціпеніло на щось дивилися. Навколо з бундючним виглядом походжали хунвейбіни і змушували їх ставати на коліна. Коли Чжулі впала на асфальт, її тіло прохромила хвиля болю. На мить вона немов відокремилася від власного тіла і тепер спостерігала за дійством із відстані декількох кроків, вона була частиною юрби, і їй було видно жертв — і себе теж. Дівчина — вже інша дівчина — йшла до них із ножицями. Вона шарпала назад голову за головою й відрізала величезні пучки волосся. 

— Бридкі тварюки, — повторювала дівчина. 

Чжулі повернулася у власне тіло і відчула різке клацання ножиць, а потім незвичну легкість, коли впала копиця її волосся. «Нічого страшного, — подумала вона, — головне, не загубити талони на пайки. Ба Лютня дуже розлютиться, якщо вони вилетять у мене з кишені». Почало творитися ще щось. Хтось сказав: 

— А, це ж та скрипалька. Зарозуміле стерво, донька контрреволюціонера. 

Вони вирвали в неї торбу, перевернули її догори дриґом, і звідти перелякано випурхнули сторінки, списані нотами Бетговена. До неї долинали ридання і благання, тріск, з яким грубо рвався одяг, але Чжулі зосередилася на сторінках. 

— Я знаю цю погань. Її мати — праворадикальна сучка! 

Вони сміялися з них, топтали, вдавали, ніби співають по них. З’явилися люди з відрами, з яких переливалася через вінця рідина, і вона побачила, як повітря прорізають мазки чорного. Усіх, що стояли на колінах, обливали чорнилом — чи, може, це була фарба? Чжулі схилила голову, і їй здалося, що кпини і плювки пробили поверхню й тепер усе потрапляло всередину. Від перших трьох, п’ятьох, сімох ляпасів вона закричала від болю і гніву, але опісля, коли почалося знечулення, було лише заціпеніння. Час розширився, достоту так само, як тоді, у Бінпаї, коли вона була ще дитиною, а її батько стояв по центру на колінах. Тоді вона все дивувалася, чому батько не підводиться. Чому вони не дають йому піднятися? Вона подумала про Ма і про те, що передається від матері доньці, від чоловіка дружині, від коханого коханій — кров, дотик, вірус. «Це я відкрила бібліотеку Старого Заходу, — подумала Чжулі, починаючи зомлівати. — Це була моя помилка, і вона руйнує життя моїх батьків. Кожен ляпас, кожен удар і кожне приниження, спрямовані на мене, — це на один ляпас, удар і приниження менше для мами. Глибоко всередині, що я за звір? Що це вони нарешті розгледіли?» 

«Гей ти, мала хвойдо, я до тебе звертаюся!» Вони продовжували кричати. Її голову знову шарпнули назад. «Як ця брудна шльондра сюди пролізла?» «Зізнавайся, хто ти така!» Вони кричали через мегафони просто їй у вуха, наче хотіли, щоб вона оглухла. Раз по раз завдавали їй удару по голові. Невже бути собою — це злочин? Невже не вірити — це злочин? Їй хотілося ридати з власної повільності, із власної наївності. Через чорнило, що засихало на обличчі, шкіра стягувалася й боліла. Усі інші жінки в чомусь зізнавалися. Схоже, Чжулі була єдина, що досі стояла на колінах. Вона знала, що винна, але не могла зізнатися. Натовп навколо неї немов розширювався і здіймався від тріумфу. «Ти, демониця, роззяв рота!» Ще ляпаси, і ось вони вже почали її бити, знову піднімати і тепер уже зв’язали руки за спиною так, що зап’ястя опинилися високо підняті в повітря, над плечима, а голова майже лежала на землі. «Незліченні години вправляння, — в маренні думала Чжулі. — Я вправлялася і вправлялася. Я вивчила напам’ять тисячі годин музики, і що в результаті? Крихітна перлинка часу, яка от-от розчиниться». Чжулі нічого не чула. Вона бачила всюди навколо себе обличчя, вона бачила рухи — але не чула звуків. Схоже, вони подумали, що з неї немає толку, що вона недоумкувата, і перемкнули свою увагу на жінку поруч, яка плакала так гірко, що не могла триматися на ногах. Жаль переповнив Чжулі, й вона побачила за спиною жінки пітьму. Ось куди мені треба дістатися, подумала вона. Але фарба — чи, може, це було чорнило? — і піт залили їй очі, й вона не могла їх протерти. Немилосердно пражило сонце. Вони неодмінно по неї повернуться, але тепер вона чула лише бурмотання, лише тишу, і вона її захищала. «Тепер я готова, — подумала вона, — принести всі квіти… Я відшукаю всі квіти, навіть якщо мені доведеться вкрасти їх із рук нашого Великого Керманича, я покладу їх до ніг Прокоф’єва». Усю свою душу вона віддала музиці. Їй знову пригадалися слова з «Фауста» Ґете: «Яка картина! Ах! Картина лиш!»34 Тиша покаже їй шлях. Тиша розширилася і стала пустелею, свободою, новим початком. 

Вона вловила якийсь рух і відчула навколо себе багато простору — пітьму, яку сприйняла за асфальт, за дорогу чи за ніч. А де її руки? Вони ніби відділилися від її тіла і відпали. «Мої пальці пішли збирати моє волосся, — подумала вона, силкуючись усміхнутися, — вони пішли збирати моє гарне волосся». Намагання розплющити очі було марне. Вони зашкарубли, і єдине, за що вона могла триматися, — це пронизливий біль, який немов ішов глибоко з легень. Зазвучала невідома фортепіанна музика. Як же ж близько вона лунала — але ні, музика була лише жорстоким жартом. Кому за таких часів спаде на думку грати на фортеп’яно? «О, — подумала вона, коли цівка води торкнулася спершу очей, а відтак її уст, — мої славні руки принесли мені води». Почула якесь відлуння, а потім повітря немов змінило тональність, туман перетворився на дощ, дощ перетворився на музичний тон, а тон — на голоси. А потім на один конкретний голос, який вона негайно і нездійсненно розпізнала — голос Кая. «Ні, — подумала вона, поки біль у легенях ставав дедалі нестерпніший, — не варто потрапляти йому до рук». Знову відчуття руху. А потім дорога відірвалася від її шкіри. З нею був Кай. Під усіма цими сплутаними враженнями вона вловила проблиск нової ідеї, нового виду любові, якого вона ніколи досі не знала, прив’язаності, як до брата, до приятеля, до коханого, який ніколи не зможе стати коханим, як до музично спорідненої душі, до товариша, який міг би стати співавтором на все життя. «Так прикро, — подумала вона, — що в нас уже ніколи не буде можливості разом зіграти «Циганку», ми ж бо доповнили її чимсь таким, чого досі ніхто не чув. Сам Давид Ойстрах віддав би нам належне; правдивість і сором, ні, самотність, яка витворюється з непримиренності до самого себе. Самоту. От тільки би Кай», — подумала вона. Так, тільки б це був Кай. 

— Так, Чжулі, — сказав він. — Хунвейбіни вже всі пішли. 

Часу вже не було. Вона рухалася — й усе ж залишалася на дорозі. Вона стояла на колінах — і все ж лежала в темній вологій кімнаті. Вона чула Ба Лютню, чула плач Летючого Ведмедя й чула слова Кая, що дві жінки, яких зацькували під час сесії боротьби, так і залишилися лежати на дорозі, вони загинули. Одну з них, професорку математики Шанхайського університету, проволокли по асфальту цілий кілометр. Чжулі витіснила звук, він проникав не через вуха, а через вітерець по руках, через руки. Хтось її вмивав, вона знала, що це може бути лише Горобчик. Вона знала, що в безпеці й що вже може розплющити очі, якщо захоче, але вона не захотіла. Тиша прийшла до неї. Тиша не намагалася з’єднати всіх своїх частинок, не намагалася вдавати, буцімто всі вони — елементи одного цілого. Їй не треба було вдавати. Тиша бачила все, всім володіла і зрештою все забирала. 

У дім прийшли хунвейбіни. Вона чула, як вони підбираються чимраз ближче, вони прийшли і посипалися речі, знову здійнялися крики, вони побачили її й сказали, що ще повернуться. Хтось плакав. Це сусідка, пані Ма, вона вигукувала: «Який сором!», але кому? Чжулі не знала і боялася здогадуватися. Сором штопором крутився в її нутрі, звиваючи докупи її егоїзм, фривольність і порожнечу того, чим вона була, аж поки не залишилося більше жодної можливості змінитися. 

У наступному житті, вирішила Чжулі, буде більше барв, ніж у світі людей, буде більше текстур і різновидів часу. Це буде світ Бетговена, який саме сидів спиною до слухачів, коли збагнув, що звук нематеріальний, що він лише ехо, що істинна музика завжди всередині. Але якщо забрати музику, забрати слова, то що залишиться? Одне її вухо було пошкоджене. Вона тужила за матір’ю й батьком. Як же яскраво мерехтіла перед нею її сутність — зовсім трішки не вистачало, щоб дотягнутися. Яка ти, запитала вона? Де ти? 

Вона сіла і зрозуміла, що запала ніч. Вона сідала знову і знову, уявляючи собі, що знімає з себе простирадло, підходить до дверей, виходить в іншу кімнату й назовні, на свіже повітря. 

Горобчик почув, як його кузена прокинулася. Він заснув у кріслі біля її ліжка. Перш ніж він повністю розплющив очі, вона вже встигла вийти з кімнати і звернути в коридор. Він не міг поворухнутися. Вона побачить дацзибао, що сохнули на кухонному столі. Да Шаня і Летючого Ведмедя змусили критикувати Чжулі, Вихор і Веня Мрійника, а вранці ці обвинувачення мали розвісити на стінах. «Напиши, що вона донька праворадикальних падлюк, — вказував йому Ба Лютня. — Так треба. Просто напиши. Не дивись на мене так. Це нічого такого, просто слова». 

Да Шань розмазав чорнило, і батько викинув дацзибао і змусив його писати заново. 

— Да Шаню, — сказав він, — якщо ти не зречешся Чжулі, то їй від цього буде тільки гірше. Вони повернуться й скажуть, що вона демон, що вона проникла в наше життя. Хай вони нас приструнчать, якщо їм цього так хочеться. Хіба це не краще — бути приструнченим? Чи ти хочеш, щоб твій бідолашний батько, твої брати попрощалися з життям? 

Тремтячи, підліток занурив пензлик у чорнило. І старанно вивів ім’я Чжулі. 

Ба Лютню вже двічі викликали в консерваторію, де сесії боротьби тривали по дванадцять годин поспіль. Їхній сусід, пан Ма, щез, як і викладач Чжулі, Тань Хун. «Мене м’яко критикували, порівняно з іншими», — сказав Ба Лютня, коли повернувся. Усе його тіло було вкрите синцями. Одне око запливло так, що не розплющувалося, обличчя було закривавлене і перекошене, але його обвинувачі — його ж студенти з консерваторії — рук його не зачіпали. Людям, яких під час попередніх кампаній позначили тавром праворадикалів, навіть тим, кого, як і Вихор, реабілітували, пощастило значно менше. 

Горобчика двічі забирали загони хунвейбінів. Вони закрили його в комірчині консерваторії, але критикувати його чи обвинувачувати не прийшов ніхто. Зрештою двері відчинилися, і його відпровадили геть. Він немов плив під водою, усередині бульбашки повітря. На вулицях студенти співали, ридали і кричали про свою любов. Їхніх жертв, які вже раз пережили приниження, принижували знову і знову, неначе знайоме обличчя викликало найбільше ненависті, саме їх обвинувачували в тому, що сучасність подає щораз менше надій, у кривавих жертвах революції й у тій озлобленості, яка, схоже, найдужче заражала наймолодших. От тільки це була не озлобленість, а хоробрість, і вони були вірні солдати, що стояли на захисті вождя. Горобчик мусив захистити Чжулі, він мусив знайти укриття, але де? Батько казав, що найстрашніше насильство — в університетах. По радіо оголосили, що в Пекіні письменника Фу Лея, якого раніше прославляли за переклади Бальзака і Вольтера, та його дружину піддають щоденним сесіям боротьби. Усі книжки сім’ї спалили, а фортеп’яно розбили. Їхній син, піаніст Фу Цун, попросив політичного притулку в Заходу і його прохання задовольнили. А батька, Фу Лея, тихого зрадника, отруйну голку, загорнуту в шовк, нарешті притягнули до відповідальності. 

Ранок ставав дедалі спекотніший. Коли Горобчик знову прокинувся, Чжулі сиділа на ліжку під вікном. Вона залишила місце для матері, немовби Вихор могла будь-якої миті повернутися додому. З обрізаним волоссям вона видавалася навіть молодша за свій вік. 

— Усе добре, — сказала вона. — Лягай спати. 

— Я не спав, — він сів у кріслі й потер обличчя, відганяючи тривожні сни. — Ні, я просто думав. 

— Мені вже краще, і я знаю, коли ти лукавиш. 

Він усміхнувся. Одна її рука повільно піднялася до протилежного плеча, намацуючи кінчики волосся. 

— Пів року, — тихо сказала Чжулі, — і все відросте. — Вона подивилася на нього, і від темних розводів на обличчі, від синців, які набули хворобливо жовтого кольору, здавалося, наче вона сидить у тіні, хоч кімнату й заливало сонячне світло. — Горобчику, ти не бачив моєї скрипки? 

— Твоєї скрипки, — заціпеніло повторив він. 

Вона чекала, не відриваючи від нього погляду. 

— Чжулі, — сказав він. Це тремтіння в голосі було нестерпне, і він його притлумив. — Її розбили. — Вона кивнула, немовби очікуючи на другу половину речення. Він безпорадно подивився на неї. — Її розбили. 

— Так, — сказала вона. — Але потім… 

— Учора, ні, два дні тому прийшли хунвейбіни. Прийшли і розтрощили всі інструменти. Навіть сюди зайшли, але Ба… ми попросили їх піти. На Ба Лютню донесли, йому довелося йти на збори, але вони вже скінчилися. Він удома. Консерваторія зачинена. Можливо, назавжди. 

Чжулі кивнула. Горобчику здавалося, що цієї миті її розум був нестерпно ясний. 

— А де Да Шань і Летючий Ведмідь? — запитала вона. 

— У Чженцзяні, з батьковим кузеном. Пані Ма повезла їх туди поїздом. Тобі теж слід поїхати… 

— Так, — відповіла вона, а потім додала так легковажно, аж він і не повірив, що це вона вимовила ці слова. — І все-таки варто було мені вивчати сільське господарство. Братику, хіба ти не чув, що передають по радіо? У Чженцзяні відбуватиметься усе те саме, що й тут. 

Він не став їй розповідати, що за минулий тиждень четверо професорів консерваторії наклали на себе руки, і що професора Таня замкнули в приміщенні майже без їжі та світла. А Чжулі не згадувала про доноси, які написав Да Шань. Вулиці затопила хвиля скандувань, але Чжулі з Горобчиком поводилися так, наче нічого не чують. Хвиля котилася Пекінською вулицею, беручи їх у кільце. Чжулі запитала, чи не бачив він Кая. 

— Я бачив його два дні тому. І все ж не зміг зрозуміти, як йому ведеться. 

— Але ж його захистять, правда? Вони його не займатимуть. І тебе не зачеплять. 

Почуття, яке пробивалося з її голосу, було родом з іншого часу — колишня жага, що не відала, як же їй згаснути. Він не знав, як учинити, тому просто кивнув. 

Вона заплющила очі. 

— Це добре, братику. 

Коли вона заговорила знову, її голос був дуже спокійний. 

— Це добре, — повторила вона. Ще раз доторкнулася до волосся й опустила руку. — Горобчику, це як уранці, коли світло дня витісняє зорі. Здається, начебто воно, все це світло, так далеко, однак існує величезний всесвіт зірок і всього іншого, тому просто не віриться, що вони отак щезнуть… Горобчику, з усього того, що про мене кажуть, в одному вони мають рацію — я горда. Я горда бути собою. Я справді вірила, що одного дня зіграю перед самим вождем Мао, що поїду в Лондон, у Москву, в Берлін! — Вона засміялася, наче дитина, яка дивиться на витівки домашньої тваринки. — Тепер я знаю. Усі ці місця залишаться для мене лише словами. Моя гординя була така велика, що я уявляла, як колись стоятиму в оселі, де жив Бах, побачу його почерк, його кімнати і маленьке ліжко й покажу людям, що це для мене значить. Вони це почують. Вони почують Баха в мені, дізнаються, що він і мій теж. Не знаю як, не знаю чому… 

Ясність в очах Чжулі його лякала. 

— У всьому цьому таїться жарт, — сказала Чжулі, — ось чому всі наді мною сміються. Розумієш? Усе те, чого в нас немає, ніщо порівняно з тим, що в нас колись було. Життя може бути довге або коротке, але всередині нього, якщо пощастить, є одне віконце… Я виглянула в це віконце і створила власне уявлення про Всесвіт, і, може, воно й було неправильне, я вже й сама не знаю, я ніколи не переставала любити свою країну, але хотіла бути вірною ще чомусь. Я багато бачила…. Іншого життя я не хочу. 

Горобчик підвівся й пішов замикати вже зачинені двері. Він підійшов до щільно примкнутого на засув вікна, засунув фіранки і намагався придумати, що зробити ще. 

— Завтра, — сказав він, — я відвезу тебе в Чженцзян. Ти не будеш сама. Летючий Ведмідь і Да Шань… 

— Ні, — сказала вона. — Це лише накличе на них іще більше біди. 

Але які залишалися варіанти? Нестерпно було усвідомлювати, що ради на це немає. Думай, наказав він собі, ти повинен мислити ясно. Записник, ручка і чашка біля ліжка привернули увагу, і він відсунув убік ручку й узяв записник. Його тіпало. Почерк Веня Мрійника збурив його. Де Велика Мама, де Вихор? Лише вони, а не він і не його батько, знали, як її захистити. Він зневажав себе за слабкість. 

— Чжулі, — заговорив він, — ці заворушення закінчаться. Повинні ж вони рано чи пізно закінчитися. 

— Мій бідолашний батько. Що ж він відчує, коли повернеться додому і побачить, що з нами всіма сталося? 

Він не відповів, і Чжулі простягнула до нього руку — до записника. 

— Цей я дочитала. Продовжуймо. Сімнадцятий розділ, твій улюблений, хіба ні? Ось коробка, під ліжком. Мені довелося її заховати від Ба Лютні. 

Він витягнув коробку. Чжулі прочесала руками волосся, немовби готувалася до приходу гостя. Вона сказала: 

— У мене таке враження, що… можливо, давним-давно, події Книги записів були описані так, наче відбувалися за часів, які ще не настали. Ось чому вона тепер видається нам такою знайомою. Майбутнє от-от настане. І ми пройшли весь цей шлях, щоб його зустріти. 

— Або, може, — озвався він, — це просто ми раз по раз повертаємося до того самого моменту. 

— Наступного разу зустріньмося деінде, добре, Горобчику? 

— Добре, Чжулі. 

Горобчик читав розділ уголос, а тим часом день переходив у вечір, так наче читати Книгу записів це було все одно, що зачинити і замкнути на засув вхідні двері. Да-вей от-от покине Америку і повернеться додому, але перед від’їздом композитор на ім’я Чоу приводить його на репетицію у Карнеґі-хол. Від центральної постаті диригента, Едґара Вареза, променями розходиться сотня музикантів, а тим часом другий, менший оркестр, грає з сусідньої зали. Чергуючись і зіштовхуючись, чутні, але невидимі одне одному, вони грають ту саму симфонію, використовуючи барабани, обривки пісень, сирени, галасливу флейту, стукіт, дзвін і гудки великого міста. Ця сумбурна симфонія була найкращою з усього, що доводилося чути Да-вею. Вона немовби водночас і обіймала його, і проводила в дорогу. 

— Да-вей, тобі не можна їхати назад, — опісля каже йому Чоу. — Вже запізно повертатися. 

Да-вей не знає, що відповісти. Перед ним оркестр уже звільнив сцену, але музика стоїть, вичікуючи, наче зграя журавлів. 

— Ось я, — каже Чоу, — я поїхав із Шанхая в період найзапекліших боїв. Японці за нами гналися, але нам вдалося загубитися в натовпі… — Його обличчя, таке чуйне до цієї історії, посіріло. — Солдати затримали іншу групу, прийнявши їх за нас. Оточили їх і розстріляли. Усіх жорстоко винищили… Сам бачиш, як буває. Життя за життя. Я ніколи не зможу повернутися. 

Здавалося, що всі сотні стільців у залі, прислухаючись, схилилися до них. 

— Кажу тобі: наша країна нас не потребує. Ти і я, ми з тобою ї мінь, інші люди, і вже скоро будемо найпересічнішими на планеті. 

Коли розділ закінчився, Чжулі взяла записник у руки. Вона сказала: 

— Я ніколи не чула Вареза. Я чула так мало сучасної музики з двадцятого століття. Я б так хотіла колись поїхати за кордон і послухати те, що чують вони. — І додала, немовби досі цього не усвідомлювала: — Да-вей — тінь мого батька. Усі ці роки я через почерк уявляла собі, начебто це він пише напряму нам. Мені. Це ж ніколи не була просто книжка, правда?.. Горобчику, пообіцяй. Не дай Ба Лютні спалити записники. 

— Добре, Чжулі. Обіцяю. 

А майже за три тисячі кілометрів Вень Мрійник саме прибув у місто Юймень, провінція Ґаньсу. Від часу втечі з Цзябаньґоу він уже майже два роки снував північним заходом вздовж і впоперек, і це був інший чоловік, аніж той залюблений у книжки юнак із віршами в кишенях. У сорок із гаком років, потемнілий від сонця й обпалений вітром, передчасно постарілий, він був спритний, пильний і фізично зміцнілий. Він викрадав посвідчення особи в незнайомців, яких зустрічав на своєму шляху, раз на місяць змінюючи в такий спосіб ім’я; коли виникала потреба, зупинявся, щоб заробити грошей або талонів на пайки, підпрацьовуючи на пшеничному полі, просищі чи на цементному заводі. Зі своєю пошарпаною валізою в руках, він сходив пустелю і вздовж, і впоперек, навчився виживати в сухому місячному ландшафті провінції Ґаньсу, уникати арешту і харчуватися самим лише повітрям. Якось на рундуку з книжками в Сіньцзяні він знайшов копію шостого розділу Книги записів. Вень втупився поглядом у сторінки, боячись, що заблудив. Йому марилося, що Да-вей, Четверте Травня і Книга записів — міф, алегорія або ж система, навколо якої сплелися всі їхні життя. Помітивши його страждання, дитина, яка опікувалася рундуком, сказала: 

— Мій батько прочитав цю книжку, йому її приніс наш кузен. Щоправда, цілої книжки в нього нема, тільки декілька розділів. А ця зайва. Решту він не продасть. 

— Де живе твій кузен? 

Дівчинка звела свої білі брівки. 

— У Цзиньчані. Він працює на нікелевій шахті. 

Тієї ночі Вень запоєм прочитав записник, поглинаючи його, наче це була тарілка їжі, з кожною сторінкою переконуючись, що впізнає цей почерк, і що завжди його упізнав би. У цьому примірнику ім’я одного з другорядних персонажів було змінене: переписувач використав ієрогліф, «вей», як у річці Вейхе, яка брала свій початок у провінції Ґаньсу. 

Він дістався Цзиньчана, міста, яке вирізнялося незвичними, розкиданими то тут, то там, будівлями; подейкували, що це були руїни будинків у римському стилі, які звела тисяча воїнів у вигнанні, що оселилися там дві тисячі років тому. Час від часу їхні нащадки народжувалися з зеленими очима і вогняно-рудим волоссям. Але нині місто більше славилося покладами нікелю й коштовних металів. У Цзиньчані він знайшов іще один розділ, теж скопійований на мімеографі, з тим самим шрифтом, і з датою створення — цьому примірнику було шість тижнів. Власник рундука з книжками неохоче ділився інформацією, але врешті розповів по секрету, що запопав цей розділ у фермера, який вирощував дині в Ланьчжоу. Вень Мрійник вирушив далі по сліду, пройшов пів дюжини доріг і розділів, аж поки одного дня постукав у двері «Записок із Підземелля», оранжереї пані Достоєвський. 

— Дорогенький мій, — сказала пані, — давно пора. Я вже була певна, що помру раніше, ніж ви сюди дістанетеся. 

Вона розповіла йому, що Вихор із сестрою в Юймені, обидві працюють у тамтешньому ансамблі пісні й танцю. На прощання тицьнула йому в руки примірник «Дощу на горі Ба», що колись належав його доньці, й на берегах якого досі залишилися примітки, написані рукою Чжулі. 

За тиждень Вень, тоненький, мов стеблина, прибув у Юймень. Він прийшов до скромного житла, яке описала йому пані Достоєвський і де мешкали Вихор із Великою Мамою Ніж. За фіранками мерехтіло світло лампи. Він довго стояв надворі з валізою в руці, боячись дати себе помітити, боячись уявити кінець своєї самотності, боячись майбутнього і водночас минулого. Пригадалося, як він колись спостерігав за вікном Вихор у Шанхаї, вичікуючи, поки погасне лампа, щоб можна було доставити черговий розділ Книги записів. Це було наче в минулому житті. У позаминулому. Тепер усі примірники зберігали записи місць, у яких вони побували, і місць, які вони були змушені покинути. Він спробував підстригти волосся, вимитися й зацерувати одяг, та однак відчував непоборну прірву між тим, ким він став, і тим, ким міг би стати. 

Коли він легенько постукав по віконній рамі, Вихор підійшла до дверей і відчинила. Вона витріщилася на нього, як на примару. 

Вень Мрійник процитував відомі рядки Лі Бо: «Погляньте — Хуанхе вода з небес тече, до моря мчить і там зникає!» 

— «Доля твоя, — відповіла Вихор, — явитись у вихорі пилу». 

Велика Мама, яка саме стояла у дверях за спиною Вихор, вийшла назовні. Спокійно, ніби він отак до них заходив щовечора, вона його обійняла. А відтак закуталася у светр і покинула їх наодинці. Довго-довго гуляла вздовж урвища неподалік. Лампи нафтоперегінного заводу освітлювали павутину працівників нічної зміни. Небо було темно-багряне і пробуджувало лихе передчуття. Коли Велика Мама повернулася, її сестра і Вень стояли пліч-о-пліч у тіні будинку. Зорі тьмяніли, і їй здавалося, наче нічне небо відривається від землі й відпливає. Велика Мама жодного разу так і не побачила, щоб вони нахилилися чи поворухнулись, не кажучи вже про те, щоб доторкнулися одне до одного. Після десятирічної розлуки вони стояли так тихенько, наче не можна було довіряти навіть землі під ногами. Може, вони говорили про те, що в такому домі, як от дім Ба Лютні, в сім’ї партійного героя, їхня донька має шанс досягти успіху. Може, вони говорили зовсім не про Чжулі, а про щось інше, про якісь інші тісні стосунки і ненаписані життя. Їхню розмову міг чути лише вітер, розповідала згодом Велика Мама Горобчикові, а не такі, як вона. 

Вень Мрійник і Вихор вирушили в дорогу вночі — з надією втекти до пограниччя. За два дні можна було дістатися Монголії, а по той бік у Веня були знайомі, які могли б їм допомогти. 

Наступного ранку Велика Мама сіла писати листа до Чжулі, мало не торкаючись зрячим оком сторінки. Вона знайде спосіб його надіслати, разом із листами від Вихор і Веня, коли це буде безпечно. На серці моєму камінь лежить, — подумала вона, згадуючи вірш, який декламувала на сестриному весіллі. — Твоя старша сестра тебе сповивала. А тепер ви обидві в сльозах, несила прощатись. Та на тебе чекає дорога своя… 

У листі до Чжулі вона написала: «Я дивилася, як вони від’їжджають верхи на малій конячці. Уявляєш собі? Так ніби вони знову молоді». Від її сліз папір поморщився. Вона склала листа і заховала слова якнайдалі від людського ока. Того ж вечора пішла до місцевого партсекретаря й повідомила, що її сестра послизнулася і впала у Вейхе. Вона намагалася врятувати Вихор, але течія була надто сильна, і смердюча вода, забруднена відходами із заводів, віднесла її геть. Партсекретар скликав пошукову групу. Після п’ятьох днів пошуків, не знайшовши ні сліду від тіла і переймаючись підвищенням квот на видобуток і нову політичну кампанію, він оголосив Вихор мертвою, підписав відповідні документи і закрив її справу. 

У Шанхаї Горобчика забрали хунвейбіни і цілий тиждень про нього не надходило жодної звістки. Уже інший загін прийшов по Чжулі у вівторок і в середу, але потім їй дали спокій до неділі. Неділя була найважчим днем, а в понеділок хунвейбіни прийшли знову. У вівторок додому повернувся Горобчик, голодний і виснажений, але неушкоджений. Його потримали в ізоляції в комірчині, а тоді відпустили. Це було годі пояснити. На вулиці на кожному кроці гриміли гучномовці. У державних новинах передали, що Лао Ше, п’єси якого так любив Вень Мрійник і що його свого часу прославляли як «народного митця», утопився. На честь святкування його смерті з гучномовців вигравала весела маршова музика. На середині програми в дім зайшли хунвейбіни. Попри Горобчикові благання, попри його намагання щосили вчепитися у Чжулі, її забрали. Її рука вислизнула з його руки. Як по правді, страх у Горобчиковому голосі так її налякав, що Чжулі заплющила очі й сама висмикнула руку. 

Спочатку її однокласники були вигадливі. Вони придумували нові гасла і методи, а ще мали нові знаряддя, як от помийні відра, диригентські палички і бритви. У всьому цьому вчувалася якась комічність — один напад сміху вривався в інший, вибуховий сміх, колючий сміх, сміх-розтяжка, запитання, які анітрохи не були запитаннями, зізнання, що вони їх вимагали, і які не мали нічого спільного із зізнаннями. 

Знову й знову вони співали: 

Води соціалізму життя мені дали, 

І виріс я під прапором червоним, 

Тож присягнувся 

Наважуватися думати, робити і казати, 

Й себе усього Революції віддати.35 

Співати вони любили. Нестерпним для неї було інше — те, як вони на неї дивилися, їхня категорична невблаганність, їхня зневага. Революціонери швидко втратили цікавість до своїх знарядь і тепер били її голими руками. Кай казав, що вона завжди більше переймалася музикою і власними бажаннями, а не Партією. Казав, що намагався скерувати її до правильних композицій і навіть дійшов до того, що переписав їх для неї від руки, але вона їх відкинула. Її батьки вороги народу, а Чжулі відмовляється їх зректися. Вона розбещена й аморальна, вона дегенератка. Усі захоплення повинні служити лише Революції, казав він. Кай говорив і говорив, без угаву, але жодного разу не згадав Горобчикового імені, не зрадив його. Коли у нього закінчилися слова, він пішов і не повернувся. Після цього Чжулі відчула, що все збагнула. Музика починалася з акту компонування, але сама Чжулі була лиш інструментом, склянкою для води. Якби вона відповіла на обвинувачення чи почала захищатися, то втратила би здатність чути світ, який нарешті в неї просочувався. Гучна дивна музика. Вона знай вертіла головою, намагаючись збагнути, де ж цей другий оркестр, оця сусідня кімната, а тимчасом революційна молодь намагалася змусити її тримати голову прямо і дивитися під ноги. Вона бачила, як кричать їхні руки й усміхаються їхні вуста. Подумки вона себе ганила. Звірі, подумала вона, не плачуть. Водночас вони ніколи не відводять погляду. 

Того дня Горобчик приніс її додому. Він безупинно ридав, і вона усвідомила, що ще ніколи досі не бачила, щоб він так розклеювався, й це її налякало. Але ж він у безпеці, подумала вона. Хунвейбіни нічого йому не заподіяли. Вона подумала, що це Кай його захищає. Піаніст повсякчас стояв просто за Горобчиком, пильно спостерігаючи, але може, це їй лише здавалося. Хай там як, а зв’язок між ними трьома залишався нерозривний — майбутнє, яке мало настати, якби країна обрала інший шлях. Їй так багато всього хотілося запитати в Кая. Хотілося сказати йому — хоч би що сталося, хоч би що вони обрали, колись їм доведеться прокинутися, всім доведеться підвестися, подивитися собі у вічі й усвідомити, що це не Партія змусила їх таке чинити. Колись вони залишаться сам на сам із власними вчинками. Їй хотілося сказати йому: «Не дай їм пошкодити тобі руки. Твої обдаровані руки». Їй хотілося сказати Горобчикові: «Хоч би що сталося, ти повинен закінчити свою симфонію. Прошу тебе, не дай їй зникнути». Що було важливіше: любити самій чи знати, що хтось колись тебе любив? Навіть якщо хтось і відповів на її запитання, вона не вловила слів. Я тепер так далеко, подумала Чжулі, що слова розчиняються, перш ніж долетіти до мене. 

Я настільки далеко, подумала вона. Відчула себе нестерпно самотньою. Куди ще далі? 

Поки Да Шань і Летючий Ведмідь гостювали в Чженцзяні, у домі в провулку було тихо. У четвер Чжулі, як і зазвичай, прокинулась удосвіта. Під захистом чорнильної темряви ночі вбралася у свою улюблену блакитну сукню, заколола набік нерівні кінчики волосся, зібрала все необхідне і вислизнула через вхідні двері. Боги тиші оберігали її, й ані Горобчик, ані Ба Лютня не прокинулися; а якщо і прокинулися, то вирішили не заважати їй піти. Ніч була наче з мрій, чисте тепло охопило її й лагідно пробуджувало зі сну. Вона ледве переставляла ноги, та все ж нічого не боліло. У консерваторію вона йшла бічними вуличками і провулками, тож дорога забрала чимало часу. То тут, то там палахкотіли маленькі вогнища. Вона підійшла до перехрестя, вщерть заваленого високими стосами книжок. Вони лежали так, ніби їх скинули з кузова самоскида, і формою нагадували піщану дюну. Де-не-де просто неба спали групки студентів. Якась студентка прокинулася і провела Чжулі поглядом, але вочевидь, подумала, що це лише продовження її сну; хунвейбінка втупилася в неї, але нічого не вчинила. Повсюди висіли дацзибао, німі крики, що оточували Чжулі, але вже не лякали. Вона не знала як і чому, але варто їй було зрозуміти, варто було прийняти рішення, як давні страхи розвіялися. Коли революціонери спали, вони видавалися безневинними, видавалися нічим. Чжулі йшла і бачила будівлі, засмічені вулиці, розбиті ліхтарі, клапті одягу, потрощені меблі. Вона відчувала твердість асфальту, синьо-чорне повітря й навіть невагомість власної сукні. Хоч куди б вона звертала, дороги звивалися й вели до консерваторії — саме таким завжди був плин її життя. За ворітьми внутрішній двір кишів силуетами — великими і маленькими купами сміття, між якими Чжулі пробиралася, так ніби це був ряд порожніх крісел. Двері консерваторії хтось підпер черевиком, вона не знала навіщо, але залишила черевик на місці, прочинила двері ширше і зайшла всередину. Їй здалося, що вона побачила покинуті програмки, загублені торбинки, забуті пальта, а потім, за якусь мить, видіння минуло, і Джулі підійшла до сходів, якими вперше піднялася ще дитиною, коли Горобчик за руку привів її вчитися до професора Таня. 

У консерваторії пахло водночас вогкістю й гаром, і поки Чжулі снувала приміщенням, їй здалося, що запах цей ішов із майстерні, де колись професор Тань виготовляв скрипки з тоненьких дощечок парасолькового дерева. Чжулі зупинилася й заглянула у двері, думаючи, що, може, там знайдеться скрипка, яку вона могла б прихопити з собою й пограти, скрипка, яку вона могла б зробити своєю. Але там нічого не було. Шматочки дерева мали такий вигляд, ніби ними шпурляли у вікна під час радісного святкування. Вона пішла далі. На четвертому поверсі повернула вниз по коридору і побачила ті самі дацзибао, які багато тижнів тому показував їй Кай. Чжулі почала їх зривати. Відьма. Робота це була повільна і шумна. Папір страшенно шурхотів, але це вже не мало значення. Стіннівок було так багато, аж здавалося, що вони примножувалися, поки вона їх здирала. Витягнула з кишені червоний фломастер, стала перед останнім дацзибао, готова завдати удару, але коридор був такий змертвілий, що ніякі слова не спадали на думку. Колись крізь стіни просочувався Дебюссі. Тепер вона знову його чула і була за це вдячна, бо ж це немов усі боги збиралися, щоб зустріти її тут. Що сталося з Хе Лутіном і всіма іншими? Батьки Фу Цуна випили отруту і вкоротили собі віку. З цієї нагоди тривали бурхливі святкування. Решта, певно, кудись поїхала. Може, старше покоління бачило, до чого йде, і тихенько розчинилося, не чекаючи, поки впаде молот? Вона на це сподівалася. Знову піднесла фломастер і написала єдині слова, які спадали їй на думку. Вона вирішила не вказувати ні імені автора, «Шень Цунвень», ані назви роману, «Прикордонне містечко». Фломастер рухався наче сам по собі. Ось що в мене на гадці, подумала вона, слова іншої людини. 

Старий перевізник не міг збагнути, в чому заковика і як її усунути. Вночі він не міг стулити очей і знай розмірковував, аж поки врешті йому прояснилося, що, можливо, Цуйцуй любила молодшого брата, а не старшого. Від цього усвідомлення він усміхнувся, але всміхнувся неприродно, зі страху. Правду кажучи, він трохи розхвилювався, адже раптом збагнув, що Цуйцуй у всьому схожа на матір. У нього було розмите передчуття, що донька повторить долю матері. Думки про минуле роїлися в голові, й сон не брав його. Чоловік вибіг із дому і піднявся на високий стрімчак біля заводі. Він дивився на зорі і слухав безперервне, як дощ, стрекотання коників та інших комах. Чоловік іще дуже довго не міг заснути.36 

Вона писала просто по обвинуваченнях на дацзибао, тому «брат» з’явився поверх «вождя», «розмитий» поверх «реакціонера» і «високий стрімчак» поверх «дзеркала, що викриває демонів». Позичені слова поверх позичених слів, тепер вони всі були з’єднані між собою. Вона озирнулася й побачила м’які обриси аркушів на підлозі. Від падіння вони ослабли, й слова, які досі скидалися на тріщини, як з’ясувалося, зовсім не мали ваги. Вона кинула червоний фломастер долі, і його різкий стукіт її заспокоїв, тому пішла далі коридором аж до кабінету, який Горобчик ділив зі Старим У. Двері були зачинені, але не замкнуті на ключ, і щойно Чжулі зайшла всередину, як їй полегшало на душі. У кабінеті все було на місці. Платівки й книжки, хоч як мало їх там було, портрети вождя Мао, прем’єр-міністра Чжоу Еньлая й віцепрем’єра Лю Шаоци — все досі охайне і впорядковане, немовби з іншого часу і місця. Вона втупилася поглядом у портрети і побачила на склі власну тінь. Ось і вона нарешті цілком видима — дівчина, небо і доля, сплетені разом. 

— Горобчик зрозуміє, — сказала вона собі, знаючи, що це неправда. Але, може, він таки зрозуміє, що в ній сидить диявол, і вона не мала вибору. Чжулі мусила захистити диявола. Вона не могла дозволити їм його приборкати. 

Розклала деякі кузенові платівки на підлозі й заходилася їх вивчати. Перші слова мої були «Революцію твори». П’ята симфонія Мадера, Ґольдберґ-варіації Баха, П’ята симфонія Прокоф’єва, «Імператорського» концерту Бетговена. Тож присягнувся наважуватися думати, робити і казати. Вона не хотіла слухати скрипку, тому поставила Баха. Їй хотілося йти повільно, більше не було потреби квапитися. Усередині Баха час розширювався, там були повтори і канони, кола і спіралі, там було безліч голосів і чесна скромність, неначе він знав, що переродження і втрата нероздільні. Музика, здавалося, вже линула не з програвача, а з якихось закапелків її пам’яті. Вона подумала про Кая, а тоді твердо постановила більше про нього не думати. У своїх думках вона найдужче боялася за Горобчика, тому що знала його, як саму себе. Він дасть своєму таланту вигоріти, він не наважувався визнати, що його талант неоціненний. Їй хотілося сказати батькові та матері, що вона вийшла на високе плато, звідки видно на всі напрямки, і що їй не страшно. Вона прагнула залишити позаду не страх, а постійну непослідовність. Вона не могла витримати своєї самотності. Цієї короткої миті, поки ще знала, хто вона, перш ніж вони знову її зламають, Чжулі хотіла сама обрати собі майбутнє й піти. Як ці думки можна вмістити в записку? Вона хотіла зберегти свою сутність. Якщо в неї відберуть музику, якщо переламають їй руки, ким вона буде? Записку забрали б хунвейбіни, записка лише спричинила б подальші знущання. Вона мала міцну віру в те, що Вень Мрійник живий, що Вихор і Велика Мама Ніж у безпеці, і палке бажання, щоб вони зрозуміли її вибір. Коли перевернула платівку й обидві сторони дограли, вона витягнула з кишені пальта мотузку, роззулася, обережно вилізла на Горобчиків стіл, намагаючись не порозкидати його паперів. Прив’язала мотузку до довгої труби, що йшла уздовж стіни. Злізла і відсунула стіл, залишивши стілець на місці. Зв’язала зашморг і ретельно його закріпила. Було дуже тихо, і Чжулі подумала, що, може, варто їй щось сказати, варто заговорити і зчинити шум. Чжулі не хотіла ридати, але це було понад її сили — це тіло і його чуттєвість, це тіло і його бажання. Подумала про заховану під землею бібліотеку. Відтак підняла ляду, заглянула всередину і побачила древній інструмент, на якому вперше навчилася чути. Подумала про Горобчика — який юний він був, коли відчинив двері, що привели її в це життя. Чи можливо було піти, покинути його і водночас захистити? Ґольдберґ-варіації починалися й закінчувалися тією самою арією. Чи можливо, що все в цьому житті написане від самого початку? Цього вона прийняти не могла. Цей запис я забираю з собою, подумала вона. Він мій, і я єдина зможу його зберегти. Вона вибила стілець. 

Горобчик прокинувся ще поночі від усвідомлення того, що відчинилися вхідні двері. Здавалося, вони доволі довго були відчинені, перш ніж нарешті, майже непомітно, зачинилися. Горобчик немов продирався крізь сон, який ніяк не закінчувався, йому доводилося крізь нього проштовхуватися, дати йому догоріти дотла. У сні були люди, які йшли по замерзлій річці, прорубуючи кригу мачете. Зрештою крига зламалася. Він розплющив очі й розгледів обриси вікна. Видовжена постать розширилась і перетворилася на книжкову полицю. Хотів було скинути тонку ковдру, але вона вже сповзла. За якусь мить він підвівся й, намагаючись не скрипіти мостинами, пішов у кімнату, яку Чжулі ділила з тіткою Вихор. Торкнувся порожнього ліжка. 

Чжулі пішла провідати Стару Кішку. 

Він і гадки не мав, звідки це знає; просто не міг придумати жодних інших підстав, щоби Чжулі порушила комендантську годину. Ліжко, здавалося, й досі зберігає тепло сестриного тіла. 

Від вологої нічної спеки його сорочка прилипла до спини. Горобчик налив води у мідницю Чжулі й умився. Коли краєм ока помітив своє відображення, то здивувався з власної худини. Невже я захворів, подумав він. Утратив лік тижням чи місяцям? У склі він скидався на юнака, майже студента. Він міркував щодо свого відображення, майже очікуючи, що воно от-от щезне. Повернувшись у кімнату, перевдягнувся; натягнув на лівий рукав одну з червоних пов’язок Да Шаня. Пов’язка зробить його невидимим. Він іще раз провів руками по обличчю й подивився у скло. Через зачинене вікно долинали голоси. У провулку були якісь молоді хлопці, либонь, хунвейбіни. Горобчик чув, як затоптують і гасять залишки вогню. До нього долітав запах гару. Вони співали — тихенько, немовби раптом стали перейматися жителями провулка і не хотіли їх розбудити. Сповільнений ритм музики, мрійливі пісні. Чистий сильний хлопчачий тенор ковзав стінами провулка. Вітчизна славная моя / Земля, де змалку виріс я.37 

Уже опісля Горобчик зрозумів, що це він зняв петлю з сестриної шиї. Він якимось чином зумів взяти Чжулі на руки, злізти вниз і вийти з кімнати. За стінами консерваторії досі стояв ранній ранок. Він ішов бічними вуличками, і коли до нього підходили люди й намагалися заговорити, він не усвідомлював їхньої присутності. Коли Горобчик пройшов уже декілька кварталів, до нього раптом дійшло, що звуки міста приглушилися. Шість вантажівок із бідонами води намагалися протиснутися вузьким провулком, але він усвідомив їхню присутність, лише коли побачив перед собою. Ось вібрує асфальт, ось біля колонки з водою юрмляться жінки, ось стоїть черга по борошно, але він ішов крізь них, немов крізь картинки чи проєкції. Йшов і йшов, аж раптом збагнув, що до нього біжить Лін, і що на руках він несе Чжулі, так ніби вона спить. Йому довелося зосередити всі думки, всю енергію на тому, щоб не дати їй випасти. Її голова врізалася йому в плече. З’явилися хунвейбіни, що пхали свої обличчя в його лице, але він їх не чув. Їх зібрався цілий натовп. А потім, він не знав як і чому, та перестав їх бачити. Вийшов на Пекінську вулицю, до воріт, на вузький провулок, у лабіринт вуличок, які знав майже все життя. Лін досі йшла поруч, але чому вона прийшла? Ба Лютня був вдома. Він якось їх побачив чи, може, його попередили. Усе сталося так швидко — ось підходить Ба Лютня, ось він бере Чжулі на руки, ось Горобчик стоїть сам-самісінький посеред власного дому. Він знає, що його батько кличе Чжулі, знає, бо тепер уже може чути. У кімнаті раптом зробилося дуже гамірно. Лін схлипувала. У провулку зібралися люди, але ніхто не наважувався ввійти у внутрішній дворик, бо ж його опоганили стільки духів і злочинів. Ба Лютня, який перетворився зі здоровила на худющого стариганя, кричав, так ніби міг її розбудити: «Що ми вчинили не так? Ми старі, ми вже всі старі. Якби я сів і записав усі свої помилки, цього було б достатньо? Кажи! Чим ми так нагрішили? Хіба ми не відвоювали цю країну? Хіба ми не пожертвували собою заради Революції?» Він знай тряс Чжулі, так ніби міг витягнути її назад на цей світ. Горобчик опустився на стілець. Тепер він пригадав, що сльози на сестриних щоках іще були мокрі. Скільки треба часу, щоб висохли сльози? Як близько він був до того, щоб встигнути? Подумав про Веня Мрійника, про свою тітку Вихор і про матір. Заплющив очі та спробував заглушити голос Ба Лютні. Знову з’явилася Лін. Вона вкрила його ковдрою й заступила світ. Він пригадав ту ковдру, якою Кай вкрив його в автобусі, музику, що тоді лунала, і сузір’я в них над головою. Він засміявся, ігноруючи власне ридання, що звучало так, наче це хтось інший заходився плачем. Він сміявся і плакав, аж поки настав полудень, а разом із ним упала справжня серпнева спека. 

8 

Колись давно Ай-мін лежала поруч зі мною в ліжку, тримаючи в руках сімнадцятий розділ Книги записів. Історія тривала, хоч вона вже давно перестала читати вголос. У тиші між нами існувала Чжулі, старша за мене, молодша за Ай-мін, така ж реальна, як і ми самі. Щоразу, коли ми відкладали записник, у мене виникало відчуття, що вона залишалася. Це ми, слухачки — Ай-мін і я — зникали.  

* * * 

Колись давно, коли вони мешкали в Пекіні, Велика Мама Ніж повела Горобчика на площу Тяньаньмень. Горобчик був тоді ще зовсім дитина, але він однак запам’ятав, що тоді бетон і сіре небо видалися йому нероздільними, і що сам він почувався неймовірно маленьким, як насінина в тарілці. 

Заборонене місто і Тяньаньмень, розповіла йому тоді Велика Мама, побудовані по осі північ-південь, яка дзеркально відображає будову людського тіла. «Голова! — вигукувала вона, вказуючи на щось, чого він не бачив. — Легені! Ноги!» Ворота Тяньаньмень, прикрашені вигаданими звірами, були захисною тканиною навколо серця. Звірі, які дивилися на північ, стежили за поведінкою громадян, а ті, що дивилися на південь, судили, як усесильні ставилися до безсилих. Горобчик уявляв себе кам’яною істотою на воротах — крила розпростерті, дзьоб виблискує під дощем.  

День за днем Горобчик читав комунальні газети, вивішені на стінах пошти. На фотографіях у «Народній газеті» були зображені сцени радості на площі Тяньаньмень, де сотні тисяч хунвейбінів вимахували в повітрі своїми примірниками книжки «Цитати Мао Цзедуна» крихітному силуетові вождя, який махав їм у відповідь, стоячи зверху на воротах. Студенти прибували поїздами, на які їм більше не треба було купувати квитків. Вони поспішали на Площу, як вода, що лилася в одну посудину. «Десять тисяч років, десять тисяч років! — кричали вони під поглядом тих уявних звірів. — Сто мільйонів років вождю Мао!» 

Ревів вересень, мокрий і липкий. У повітрі стояв сморід — нудотно-солодкавий запах тіл, які залишили гнити в підвалах і на вулицях. Повернувшись із Пекіна, шанхайські студенти стали ще одержиміші революцією, ніж доти.  

Ба Лютня тиждень просидів замкнений у клуні, а з ним іще шестеро викладачів із факультету народної музики. Коли його випустили, він насилу тримався на ногах. Прийшов лист від Вихор, який відправила Велика Мама Ніж: Вихор і Вень Мрійник — або ж два мішки стрічок — прибули в Монголію. Вони благали надіслати їм якісь новини. Відповідь Ба Лютні складалася усього із трьох речень: Усе добре. Назад не поспішайте. Хай живе наш вождь Мао і Велика пролетарська культурна Революція! 

Горобчик очікував, що його будь-якої миті можуть забрати хунвейбіни, але вони так по нього і не прийшли; всі немов забули про його існування. Перед Горобчиковими очима весь час стояла консерваторія, платівка, мотузка. Удень він намагався спати, а вночі пильнував ліжко, що в ньому в різний час спали Велика Мама, Вихор, Чжулі та його брати. У пітьмі намагався розгледіти обриси власних рук і ніг, але їх ховав морок. Ніч за ніччю він відчував, ніби повільно наближається до Чжулі, але вдосвіта бачив, що лише зслизнув іще далі, і відстань між ними дедалі збільшувалася. Незавершена симфонія безустанно грала у нього в голові. Їй бракувало лише четвертої, останньої, частини, але що, як четвертою частиною була сама тиша? Може, симфонія таки завершена. Надто заціпенілий, щоб ридати, і не в змозі покласти на слова те, чого найдужче боявся, він зіжмакав сторінки і намірився було їх спалити, але зрештою заховав під балками даху.  

Через два місяці після смерті Чжулі Горобчик супроводжував Кая до маєтку високопоставленого чиновника, який мешкав на вулиці Чанле. У місті було неспокійно — банди хунвейбінів воювали за територію і вплив. Утім, дім чиновника скидався на іншу країну — тишу в ньому оберігали стіни, завішані сувоями і картинами. Світло, яке падало через вітражні вікна, було неймовірної сапфірово-синьої барви.  

— Це фортеп’яно в нас недавно, — сказав чиновник, проводячи їх у кімнату з високими стелями. Звідки воно чи від кого, він не уточнив. — Оскільки інструмент надто цінний, щоб зберігатися тут, Партія відправляє його кораблем у Пекін. 

Молода дівчина у квітчастій сукні принесла їм цілі гори їжі та напоїв. Горобчик впився поглядом у чисті краї своєї тарілки, а чиновник тимчасом без угаву говорив про пані Мао, нові зразкові оркестри і реконструйовану Центральну філармонію в Пекіні. 

— Товаришу Горобчик, — мовив чиновник, витираючи вуста сніжно-білою серветкою, — ваші композиції припали до душі ректорові консерваторії, еге ж? Я хотів сказати, колишньому ректору. — Він приязно усміхнувся. — Хе Лутін дещо закостенів у своїх поглядах, вам так не здається? На щастя, багато що змінилося. Настав час для нової музики, для революційного реалізму, достойного нашої Великої пролетарської культурної революції.  

— Робота товариша Горобчика — зразковий приклад того, якою могла би бути ця нова музика, — озвався Кай. 

Чиновник кивнув. Він сказав Горобчику: 

— Пощастило вам мати такого шанувальника, так? 

Над ними під стелею крутився вентилятор, видаючи монотонний, гіпнотичний звук.  

На тарелі з селадону були розкладені сигарети Front Gate, Hatamen і State Express 555, а також іноземні бренди, яких Горобчик ніколи не бачив. Він скуштував Davidoff i Marlboro, і цигарки залишили на вустах несподіваний післясмак, чи то солодкавий, чи то різкий.  

Чиновник жестом наказав Каю підійти до фортеп’яно. Кай сів за інструмент, на мить задумався, а відтак заграв, напам’ять, Третю симфонію Бетговена, Eroica, перекладену для фортеп’яно. Шматки, які він грав, були переставлені місцями, а тоді з’єднані разом так, що Горобчику здалося, ніби музика компонувалася цієї ж самої хвилі, або радше, ніби цієї ж хвилі музика розпадалася на частини. Слово «eroica», сказав Горобчик, повертаючись обличчям до чиновника, означає «героїчна». Чоловік підняв келих. 

— За товариша Бетговена, нашого революційного побратима! 

— За нашу славну Революцію, — відповів Горобчик.  

Коли зазвучали повільні, невиразні обриси другої частини, похоронний марш, очі чиновника наповнилися слізьми. 

Як це я ніколи досі не помічав, захмеліло подумав Горобчик, наскільки глибоко здатна ошукати музика? Гладкість усіх фасадів — не лише цієї квартири, а всіх у кімнаті й, можливо, навіть самого Бетговена — його зачаровувала.  

— Диригент Лі Делунь просив саме вас, — сказав чиновник. Він звертався до Кая, дивлячись на нього поглядом корисливої людини. — Він каже, що ви найталановитіший піаніст у всій Шанхайській консерваторії. Ваше класове походження зразкове.  

Вентилятор під стелею скрипуче і пронизливо свистів. Звуки розкраювали повітря маленькими порізами.  

— «Хай будуть гості за столом, — п’яно процитував чиновник, — і повні келихи вина. Оце і все, що хочу я».38 

Після вечері, коли чиновник сказав, що вони можуть бути вільні, Горобчик пішов із Каєм у його кімнату — ту саму, де вони колись зустрічалися з Професором, Старою Кішкою, Сань Лі й Лін. 

— Горобчику, можливості досі є, — сказав Кай. Вони лежали пліч-о-пліч, торкаючись лише кінчиками пальців. — Консерваторію закрили, але Центральна філармонія під захистом пані Мао. Хай вони захистять і нас. У Пекіні все буде інакше… Ти ще пишеш музику? — Горобчик заперечно похитав головою. — Не можна нам кидати своє життя, — сказав Кай. Здавалося, його слова розпадалися, щойно торкалися повітря. — Не можна.  

Нам, подумав Горобчик. Нам. Він не міг навіть промовити це слово вголос. 

— Пам’ятаєш, що я тобі розповідав? — запитав Кай. — Моїм батькам і сестрі не було до кого звернутися по допомогу. Вони були з села, на яке всім було начхати. Я не збираюсь іще раз таке пережити. Я не збираюся зникати. Ні, я відмовляюся. 

Тієї ночі Горобчикові не давав спати яскравий шов світла під Каєвими дверима. Каєва рука, що лежала поперек його живота, була важка і волога, й він накрив її своєю. Те, що він почував, не можна було більше заперечувати. І все ж вони такі різні. Вони прийшли з аж таких різних світів, прагнули аж такого різного життя, і той страх, що гнав Кая, не мав влади над Горобчиком. У ньому здійнялася хвиля паніки. Спробував угамувати своє дихання, стишити його. Вони з батьком не змогли поховати Чжулі, як належить. Прокоф’єву принаймні принесли запис і штучні квіти. Органи забрали тіло Чжулі, а Горобчик із батьком стояли і дивилися. Ні, не стояли і дивилися. Вони з батьком прославляли вождя Мао, Партію й народ. Вибору вони не мали, та одначе розіграли свою роль аж занадто переконливо, так ніби слова і музика це лише повторюваність, так ніби грати Баха було не важче, ніж проказувати слова вождя Мао. Гордість і майстерність, перемога і скорбота — оркестрова мова подарувала Горобчикові широкий спектр почуттів. Але зневага, деградація, огида, ненависть — що вдіяти з такими емоціями? Який композитор написав мову для них? Який слухач хотів її почути?  

Чжулі сиділа на краєчку матраца, така жива, що це вони з Каєм видавалися ілюзією. «Горобчику, ти й досі так нічого і не збагнув?» — мовила вона. Він запитав, на що у цьому світі здатен простий звук. Вона відповіла: «Єдине життя, яке має значення, — у тебе в голові. Єдина істина — та, яка живе невидимо, яка чекає навіть після того, як ти згорнеш книжку. Тиша — це теж вид музики. Тиша не урветься». — На заході, на сухому вітрі пустелі Ґаньсу, Велика Мама і Вихор нарешті знайшли Веня Мрійника. Він уп’явся поглядом у міраж перед собою і ридав.  

Фраза шан сі тянь означає «піти на західне небо» або «піднятися на західні небеса», тобто, перетнути західний кордон Великої Стіни, покинути цю країну, відпустити це життя, померти і відійти в засвіти. Чжулі не змогла його дочекатися. Вона пішла вперед, щоб знайти новий початок. Сама думка про тишу його жахала. Горобчик хотів піти слідом за нею, та навіть попри обіцянку кінця, попри обіцянку свободи, саме це життя покинути він не міг. 

У листопаді Кай поїхав із Шанхая, і його призначили солістом у Центральній філармонії в Пекіні. Де перебуває Професор, з’ясувати не вдалося, а відвідати Стару Кішку, Лін чи Сань Лі Горобчик не наважувався. До нього доходили чутки, що в розпал сесії боротьби штатний диригент консерваторії Лу Хунвень узяв примірник «Цитат вождя Мао» і подер книжку на шматки. Якийсь хунвейбін відразу ж приставив йому пістолет до обличчя й застрелив. Від серпня загинуло десятеро викладачів і восьмеро студентів.  

Настав 1967 рік, а консерваторія й надалі була зачинена. Горобчика все одно покликали на збори. З’ясувалося, що їх зібрали винятково заради нього. Юй Хуей, новий голова Горобчикового трудового колективу, перебрав кабінет Хе Лутіна і прикрасив його по-своєму: розвішав дюжину плакатів із Мао Цзедуном і ще пів дюжини — з пані Мао в різноманітних убраннях. У Юя, теж композитора, було довге лице, що нагадувало Горобчикові спаржу. Він із неприхованим задоволенням повідомив Горобчику, що того переводять на фабрику в південному передмісті.  

— Товаришу Юй, дозвольте запитати, на яку саме фабрику?  

— Наскільки мені відомо, ви виготовлятимете дерев’яні ящики. 

Юй Хуей підвівся з-за столу. Здавалося, його лице раптом зробилося ще довшим. 

Горобчик відчув на собі пильний погляд дванадцятьох вождів Мао. 

— Коли мене переведуть?  

— Я саме готую вашу справу. Потерпіть, ми вам повідомимо у встановлені терміни.  

— А мені дозволять знову колись писати музику?  

Юй Хуей усміхнувся, так наче йому стало ніяково за Горобчика, бо ж як це він міг поставити таке наївне запитання. 

— Ви ж знаєте приказку: «Пора перетягнути смичок». — Він засміявся з власного жарту. — Ви не єдиний, хто мусить виправитися й почати заново. Але скажіть мені, невже ви справді відмовилися від посади в Центральній філармонії? 

— Я був недостойний такої пропозиції.  

Юй Хуей знову всміхнувся. Він ліниво махнув рукою, відпускаючи відвідувача. 

Горобчик вийшов із консерваторії й пішов на вулицю Феньян. Від палючого сонця все надворі зблякло, тож велосипедисти і поодинокі вантажівки, здавалося, зникали в білій завісі небокраю.  

Удома виявилося, що із Цженцзяна несподівано повернувся Да Шань, і тепер сидів за кухонним столом і писав доноси на довгих аркушах пергаменту. Коли Горобчик зайшов, брат звів на нього очі й пензлик у його руках завмер, але потім він знову опустив погляд і продовжив писати: «Найфундаментальніше завдання Культурної революції — викоренити стару ідеологію й культуру, яку впродовж тисяч років формував панівний клас. Контрреволюціонери на кшталт Веня Мрійника неодмінно викривлятимуть постулати Мао Цзедуна, опиратимуться їм, нападатимуть на них і будуть їх заперечувати. На перший погляд вони людські істоти, але в душі чудовиська, в лице вони розмовляють із вами людською мовою, але позаочі вони…» Горобчик усамітнився на маленькому балкончику на другому поверсі. У провулку якась бабуся купала онука в металевій ванні, й дитина радісно туркотіла. Від цього звуку Горобчик виринув зі своїх роздумів. У нього досі були три блоки сигарет Hatamen, які Кай прислав із Пекіна. Цигарки, що дістати їх тоді було надзвичайно складно, були такі ж цінні, як і жменя талонів на пайки, або й цінніші. Тепер він викурював одну, трепетно; ці сигарети незмінно було найприємнішим, що ставалося з ним за день. 

На кухні Ба Лютня перечитував останній лист від Великої Мами. Ти що, маєш мене за дурепу? Кажи, що сталося. 

У конверті було ще два листи, адресовані Чжулі від її батьків. Отже, вони таки знайшли Веня, подумав Ба Лютня. Та чи можна вважати диво дивом, якщо стається воно запізно? Він дістав запальничку, підпалив листи і кинув їх у пічку. «Дев’ять життів, одна смерть, — сказав він, повторюючи старе прислів’я, й дивлячись, як папір звивається водночас від вогню й до нього. — Дев’ять життів, одна смерть». 

Да Шань відклав пензлик. Дацзибао був уже чотири фути завдовжки. Звівши очі на сходи, він зустрівся поглядом із Горобчиком, і на хлопчиковому обличчі замерехтіли емоції. Горобчик упізнав скорботу, страх, докори сумління. Хлопець був уже підліток і мріяв стати архітектором, але червона краватка юних піонерів міцно обв’язувала йому шию, а руки його огрубіли від чорнила. Якщо ти хочеш стати архітектором, то сходи на площу Тяньаньмень, подумав Горобчик. Тобі варто побачити голову, руки, ноги, серце, легені. Варто тобі постояти посеред Площі й прислухатися. Здавалося, тінь Чжулі звивалася на сходах, так ніби її дух був прив’язаний до його думок і все ніяк не міг вивільнитися. Да Шань чекав, що Горобчик щось скаже. Повертаючись додому, він сподівався лише на те, що старший брат йому допоможе, що Горобчик не дозволить відправити його назад у Чженцзян, де, аби спокутувати вину за нечисті елементи у власній сім’ї, Да Шань був змушений очолювати напади на вчителів та однокласників. Був змушений їх ламати. Летючий Ведмідь сказав, що Чжулі, напевно, була винна, бо лише злочинці вкорочують собі віку. Летючий Ведмідь поклявся ніколи більше не повертатися додому.  

— Лише зрадники вчиняють самогубство, — казав тепер Да Шань, не зводячи з брата очей.  

Від Горобчикових пальців здіймався дим. 

— Лише винні накладають на себе руки. Це правда?  

Тиша. 

— Це правда? — Знову запитав Да Шань. М’якість і сльози у власному голосі неабияк його розлютили.  — Хіба це правильно, що вона себе вбила? Якщо Чжулі й справді була зрадниця, то заслужила на все, що з нею сталося.  

Горобчик спустився униз сходами, і Да Шань чекав, що брат щось утне, що нарешті вдарить його. У всьому винна ця нестерпна тиша, думав Да Шань, яка залягла між ними, і з якою він не знав, як боротися. 

Коли вони опинилися лицем до лиця, Горобчик доторкнувся до його плеча. Братова рука була геть невагома. 

— Коли повернешся в Чженцзян, гляди, щоб хунвейбіни тобою пишалися. Вони ж тепер твоя єдина сім’я, еге ж? 

Да Шань розридався. У пориві люті його слова посипалися мов удари. 

— Та ти ще гірший за зрадника. Хто тебе прикриває? Ти і пальцем не поворухнув, щоб урятувати Чжулі, ти переймався тільки своєю кар’єрою!  

Горобчик опустив руку. Він подивився на Да Шаня й подумав: колись ти був такий малий, що я міг закинути тебе на плече, як лантух квасолі. 

Із кухні вийшов батько. 

— Годі, — прошепотів Ба Лютня. Він клацав запальничкою, й вогник то загорявся, то гаснув. — Я більше не хочу чути імені вашої кузени. Ви мене чуєте? Тема закрита. Закрита.  

Да Шань анітрохи не зважав на батька. 

— Ти справжній боягуз, Горобчику. Може, Чжулі й була зрадниця, але вона бодай знала, хто вона. Ти справді думаєш, що невидимий? Думаєш, ніхто не бачить, що ти таке? — Що голосніше він кричав, то сердитіший ставав. — Ти завжди був найобдарованіший, усі так казали, але яка користь із таланту, якщо всередині в тебе порожнеча? По тебе прийдуть, ти наступний, обіцяю. І ніхто тебе не врятує. Я про це подбаю.  

Горобчик заціпеніло повернувся до дацзибао, який намалював Да Шань. Він сам навчив брата писати перші слова, і тепер з утіхою дивився на ці тоненькі, викривлені й майже нечитабельні ієрогліфи. Тоді розвернувся й вийшов із кімнати, а відтак відчинив передню хвіртку і подався у провулок.  

— Мій брат — дегенерат! — Да Шань вийшов за ним у провулок і кричав Горобчикові услід. Невсипущі погляди замелькали у вікнах у них над головою, оцінюючи, осуджуючи.  — У тебе що, взагалі совісті немає?  

Горобчик пішов у напрямку Пекінської вулиці. Він забув узяти пальто, і тепер його пронизувало наскрізь. Вітер був холодний, нехарактерний  для цієї пори року. Ревіли гучномовці, репетуючи чимраз гучніше. Від переляку його думки стали схожі на сон, тож кожне зустрічне обличчя здавалося йому знайомим: товариш, студент, у якого він викладав, дитина, яку він знав. Із гучномовця знай лунали гасла: Хай живе наш вождь Мао!  

— Десять тисяч років, — мовив Горобчик. Правду кажучи, він хотів вірити. Він не почувався б так нестерпно самотньо, якби лише міг поступитися й пов’язати всі свої надії з якоюсь людиною чи просто ідеєю.  

Хай живе наша славна Революція! Хай живе народ! 

Десять тисяч років. 

Наше покоління буде безсмертне! 

На перехресті з вулицею Шааньсі діти шпурляли цеглу в крамницю жіночого одягу. Горобчик нагнувся й, ухилившись імпульсу, підняв із землі цеглину. У руці вона видавалася геть невинною й важила, як новонароджене немовля. Діти наспівували знайому дитячу пісеньку: «Свіжа й запашна, росте у нас трава! Сьогодні ще буя, а завтра вже нема!»39 

Гучномовці продовжували ревіти: 

— Середнього шляху бути не може.40 

Написи на стінах кричали, що жителька цього дому — розпусниця і блудниця. Хіть і жадання, які ставили особисті інтереси вище громадського блага, вважалися буржуазною розкішшю й політичним злочином. Якийсь хлопчик замахнувся. Цегла розбила вікно на другому поверсі. Усередині плакала дівчина. Він не знав, з якої саме кімнати долинав плач. Дегенеративність твоєї голови, твого серця, твоїх рук, ніг, легень. Усьому край. Йому здалося, що хтось вигукнув: «Я б любив тебе десять тисяч років!» 

Він стояв із цеглиною в руках, аж поки той самий хлопчина нарешті її забрав. Хлопець щосили пожбурив цеглину і та гримнула об двері жертви.  

На Першій Шанхайській фабриці дерев’яних виробів пахло землею. Щоранку, прокинувшись, Горобчик струшував тирсу з подушки і волосся. Від тирси вода у громадській бані робилася помаранчевою. Він заледве себе впізнавав, його руки і груди зміцніли: години складання, підіймання й биття молотком надали їм іншої форми. І вперше на Горобчиковій пам’яті його руки стали нечутливі до болю; вони зашкарубли і набули грубого покрову, прибрали новий панцир. Після змін фабрика зникала, як тривалий сон, але вві сні він однак чув її незв’язну перкусію — гепання, тріск і синкопований стукіт, сирени, гудки і дзвони — яка не надто відрізнялася від конкретної музики «Америк» Вареза. Він так і не зумів знечулитися до цієї музики буднів, і її неперервність зшивала докупи його минуле життя й теперішнє.   

Якось уранці, коли Горобчик уже пропрацював на фабриці більше року, його трудовий колектив скликали в актову залу. Присутність була обов’язкова, тож робітники, після того, як приміщення заповнилося вщерть, іще довго протискалися в нього. 

У залі встановили шість телевізорів. Раптом почалася пряма трансляція — перша сесія боротьби Культурної революції, яку передавали по телевізору. Фаланга хунвейбінів виволокла в центр якогось літнього чоловіка. Горобчик вжахнувся, зрозумівши, що впізнає цих хунвейбінів; це були колишні музиканти консерваторії, які піднялися до керівних посад. Сцена, біла від прожекторів, немов розрізала екран навпіл. Горобчик заціпеніло втупився в телевізор. 

Кай стояв у групі на передньому плані. Він видавався міцнішим, холоднокровнішим. Спочатку Горобчик не впізнав літнього чоловіка, голову якого хунвейбіни по-звірячому притискали додолу, що й обличчя не видно було. Повільно розгорталася пекельна сцена. Коли літній пан звів очі, Горобчик побачив, що це Хе Лутін, колишній ректор Шанхайської консерваторії.  

Смерть зраднику! Смерть зраднику! Скандування в актовій залі було оглушливе. Не в змозі ні повернутися, ні поворухнутися, він почувався так, наче всі прожектори скеровані на нього, і з кожною миттю стають чимраз яскравіші.  

Почався допит. Він тривав і тривав, але Хе Лутін уперто заперечував свою вину.  

Наперед вийшов Юй Хуей, із ніг до голови в оливково-зеленому, так ніби хотів злитися чи то з військовими, чи то з овочами на прилавку.  

— Невже ти аж такий дурний і не розумієш, що тебе можуть убити? — запитав він. — Чи ти гадаєш, ми литимемо сльози, якщо відріжуть голову ще одному зрадникові?  

Збийте його з ніг! 

— У мене є два передсмертних бажання, — мовив Хе Лутін. — По-перше, я хочу закінчити твір, над яким зараз працюю, композицію для оркестру на сім частин. По-друге, маю намір спростувати кожнісіньке обвинувачення, висунуте проти мене.41 

Не знаючи, що відповісти, хунвейбіни почали по черзі його бити. 

— Я не винен! — закричав Хе Лутін. Він видавався кволим і значно старшим за свій вік. Ще один удар хунвейбінів неодмінно його скалічив би. Дружину Хе Лутіна, його дітей і внуків зігнали на сцену позаду нього; їхні голови теж притискали додолу, і світло відбивалося від їхнього волосся. Горобчикові пригадалися слова, що колись, багато років тому, сказав йому Хе Лутін: «Музика, яка зрозуміла відразу, не переживе свого покоління».  

— Ти чинив опір вождю Мао! — сказав Юй. 

— Я не винен. 

— Мерзенний зрадник! Ти — ніщо, просто тварина, яку ми повинні забити… 

— Ваші обвинувачення фальшиві! Вам має бути соромно за свою брехливість! 

В актовій залі, люди навколо Горобчика витріщалися на екран, спантеличені безрозсудною хоробрістю й упертістю Хе Лутіна.  

На екрані хунвейбіни теж не йняли віри, що цей старигань, цей зрадник і контрреволюціонер, цей сміховинний музикант здатен кинути їм виклик. Один із них вишарпнув у нього мікрофон. 

Хе Лутін зреагував швидко і вирвав мікрофон назад. 

— Вам має бути соромно! — Його голос затремтів, але він не вгавав. — Вам має бути соромно за свою брехливість! Ганьба! 

Просто миттєво вони заламали йому руки настільки жорстоко, що він упав на підлогу. Глумливі крики натовпу ставали дедалі голосніші. Хе Лутін корчився від болю. На екрані з’явилися розмиті обриси Каєвого лиця, але відразу ж зникли. Під вигуки і сміх хунвейбіни відпустили Хе Лутіна. Горобчик бачив, що їм теж хочеться розсміятися, знову набундючитися, але Хе Лутін раптом скочив на ноги. 

— Ганьба! — закричав він. Слова рикошетили з колонок. — Ганьба вам, ганьба! 

Натовп приголомшено онімів. 

«Ганьба вам за брехню!» — голос його захрип і тремтів, але однак пробивався крізь колонки — це був найгучніший звук із усіх, які досі лунали з телевізора. — Ганьба! 

Картинка зникла. 

Горобчик чекав. Зала немовби хитнулася від нього вбік, але завдяки притиснутим зусібіч тілам він утримав рівновагу. Пряма трансляція не відновилася. На екрані з’явився диктор новин, але сигнал розсипався на сірі смужки шуму. 

Прозвучав гудок, і робітники розійшлися по своїх місцях на монтажній лінії, дисципліновано і мирно.  

Компостуючи облікову картку, Горобчик здивовано усвідомив, що проґавив свій день народження. Учора йому виповнилося двадцять вісім. 

Вісім місяців потому вождь Мао видав указ, згідно з яким містян було оголошено марнотратниками, а освічений клас зобов’язували переїхати «високо в гори й униз у села», щоб вони відчули на собі сільську бідність. Усі університети і середні школи, які ще працювали, мали зачинити, всі заняття, яких іще не скасували, вважалися офіційно завершеними. Це нове покоління мало стати героїчною чжи ці, «молоддю з низів». 

На початку 1969 року Горобчика викликав керівник трудового колективу і повідомив, що його переводять на фабрику за 1400 кілометрів на південь, у провінцію Ґуансі, і що наказ про переведення вступає в дію негайно.  

— Ви вже бували на півдні? — запитав його кадровик. 

— Ще ні. 

— Маєте дякувати Партії. Вона дала вам можливість вірно послужити народові.  

— Дякую Партії й нашому Великому Керманичу, вождю Мао. 

Цього разу Горобчик не був такий наївний і не став запитувати, чи дозволять йому знову писати музику. 

Три дні потому, на Шанхайському вокзалі, оточений морем молоді, він почув, що його кличе якась жінка. Це була Лін. 

Доброта на її обличчі й очевидна радість від зустрічі здивували Горобчика і завдали незвичного болю; він занадто довго пробув сам. 

— Горобчику, розказуй, де ти був? Ти з кимось підтримував зв’язок?  

Його першим інстинктом було приховати правду. 

— Та ніде. Ні з ким. 

— Кай тепер у Пекіні, ти знав? Він втрутився й подбав про те, щоб нас обох відправили на південь, а не на вугільні шахти на російському кордоні. — Вона стишила голос. — Він добре влаштувався, регулярно грає для пані Мао. — Коли Горобчик нічого на це не відповів, вона продовжила: — Кай попросив, що я тебе пошукала. Казав, ти можеш здобути посаду в Центральній філармонії... 

— Але я вже не пишу музику. 

Лін пильно його розглядала. Дивилася на нього так само дружньо, як і колись, так ніби вони досі були ті самі люди, ніби їхнє теперішнє від їхнього минулого ніщо не розділяло. 

— Мені залишався лише місяць до захисту дисертації, — прошепотіла вона. — А потім з’явився указ, університет закрили і все. Чому ти не пишеш музику? Послухай, я досі пам’ятаю… — Вона наспівала йому на вухо, так тихо, що ніхто навколо точно не міг підслухати, фразу з Концерту для двох скрипок Баха, і йому захотілося притиснути руки до її уст, щоб стишити її, щоб захистити. 

Напередодні Горобчик надіслав три нашвидкуруч написані листи: один Великій Мамі Ніж, яка застрягла в Юймені й досі не дістала дозволу перевестися назад у Шанхай; другий Ба Лютні, якого інтернували в табір у провінції Аньхуей; і третій Каєві в Пекін. Тієї ночі горлорізи Шанхайського революційного комітету несподівано з’явилися в їхньому районі. Вони витягнули всіх із кімнат і наказали заново все обшукати, щоб виявити контрреволюційні матеріали. Горобчик заціпеніло згодував свої книжки і ноти вогнищу, і навіть оті три платівки, які двадцять років тому подарував йому Вень Мрійник. Він спалив ті аркуші, що колись заховав під балками. Його прекрасна Друга симфонія, досі незакінчена Третя — їх поглинув вогонь. Нічого не залишилося. Він зачаровано, з бридким полегшенням дивився, як альбоми і папери, музика, що існувала навсправжки, і музика, яка жила лише в уяві, — усе це скручувалося й перетворювалося на спорохнявілу мішанину. 

У наплічник Горобчик склав лише легеньку куртку, два змінних комплекти одягу, рушник, туристичний килимок, казанок і, тому що пообіцяв Чжулі, Книгу записів. 

— Ти щось чула про Професора? — запитав він Лін. 

Вона похитала головою.  

— Навіть моя тітка нічого не знає. Його затримали, а тоді він зник. А Кай урвав із ним усі зв’язки… Ти чув, що сталося з Сань Лі?  

До станції зі свистом під’їжджав потяг.  

— Так, — відповів він. Сань Лі загинув, викинувся з вікна, або його штовхнули. А потім додав, радше для себе, ніж для неї: — Але оскільки ніхто не несе за це відповідальність, нема кому і пробачати.  

Вона відповіла йому просто у вухо:  

— Немає сенсу прощати. Ми маємо процвітати. 

Він і гадки не мав, що вона може мати на увазі під словом «процвітати».  

— Кай сказав, що нас відправляють у місцину, яка зветься Холодна Канава, — сказала Лін. — Найближче звідти місто називається Хечжоу. Ніколи про таке не чула. 

— Холодна Канава, — відповів він, намагаючись викликати у неї усмішку. — Вершина процвітання. 

— Товаришу Горобчику, а яке твоє визначення слова «процвітання»? Я переконана, що єдине можливе процвітання — це свобода. 

Розхитані двері потяга відчинилися. Натовп ринув уперед. Лін міцно схопила його за руку, щоб не загубити одне одного в тисняві.  

Що далі вони від’їжджали від Шанхая, то дужче йому здавалося, наче він розсипається на друзки. На кожній станції шепотів привидові кузени, як колись, можливо, старше покоління шепотіло померлим: «Чжулі, не йди. У місті в нас більше немає родини. Залишся зі мною». 

— Вона тут, Горобчику, — сказала Лін. — Чжулі нас не покине. 

Отож коли вони, після багатоденної подорожі, прибули в Холодну Канаву, Чжулі якось наче невидимо знову вплелася в Горобчикове життя, у його свідомість і саму його сутність. Через рік вони з Лін дістали дозвіл на шлюб. А ще за рік з’явилася на світ їхня перша і єдина дитина, донька, Ай-мін. 

Навесні 1970 року Велика Мама Ніж нарешті повернулась у свій дім на Пекінській вулиці. Там вона не застала нікого зі своєї сім’ї. Щезли навіть пан і пані Ма; їхні олеандри здичавіли і всуціль обплели обидва крила дому. Вона перетрощила весь посуд. Робила це ретельно, позбуваючись насамперед від свого улюбленого начиння, і весь час наспівувала: «Товариші, позрубуйте гілляччя і листя все зірвіть…» Сусіди вирішили, що вона остаточно загубила клепку, тож коли та до них наближалася, вони задкували до своїх дверей. Наприкінці, коли била бляклу вазу, яку подарував їй колись Ба Лютня, її охопив відчай. Коли топтала її ногами, найменші скалки нагадали їй крихітні зубки. 

«Творіть революцію, — гірко подумала вона. — Ох і натворю ж я їм революції». 

У спальні знайшла сукню Чжулі й один солом’яний черевик Ба Лютні, та так і сіла з ними, не в змозі добрати толку. Всі музичні інструменти і ноти зникли. Тієї ж ночі вона сіла на поїзд на захід, у злиденну провінцію Аньхуей, куди Ба Лютню відправили в табір перевиховання. На дорогу пішло цілих три дні, й коли Велика Мама нарешті доїхала до чоловіка, вони ридали, сперечалися й безглуздо гризлися. Ба Лютня навіть не міг вимовити ім’я Чжулі; останні чотири роки він приховував від дружини самогубство Чжулі аж так, що навіть вигадував історії про її місцеперебування й досягнення: За теперішніх обставин Чжулі не рекомендовано тобі писати. Їй запропонували поїхати навчатися в Париж. Велика Мама виплюнула ці слова назад йому в лице. Тепер Ба Лютня сказав їй, що особисто написав листа вождю Мао, який, напевно, й гадки не має, що коїться в його ім’я. Суспільство зійшло на пси. 

— Ти написав вождю Мао? От же ж ти дурень набитий.  

— Мої власні сини мене зреклися, — пригнічено сказав Ба Лютня. — Да Шань і Летючий Ведмідь кажуть, що не хочуть мати з нами нічого спільного. Але я не втрачаю віри, що вождь Мао, наш Великий Керманич, наша Рятівна Зоря, нас порятує.  

Це були — і назавжди такими залишилися — єдині його слова, від яких вона розридалася. 

— Та як же він нас порятує? Хіба може він повернути назад час? Може повернути до життя дитину? Тобі не вистачило хоробрості навіть належно її поховати!  

— Велика Мамо, це було неможливо. Невже ти не розумієш? Тоді змінювався всенький світ. 

— Бідолашне дитя, — сказала вона, й відвернулась. 

Днями і місяцями потому вона думала лише про Чжулі. Вихор і Вень Мрійник покинули Монголію й перейшли киргизький кордон, де чекали на звістку від доньки, але Велика Мама й уявити не могла, як скаже їм про смерть Чжулі та про те, що померла вона ще 1966 року, вкоротивши собі віку. Хіба зможе Вихор із цим змиритися? Її сестра вже втратила одну дитину, хлопчика, який багато років тому випав із трамвая. Вихор не повірить, і ця невіра пожене її додому, вона повернеться в Шанхай ціною власного життя. Якщо Вихор знову арештують… Велика Мама не могла закінчити цієї думки. Просто не могла. 

Повернувшись у Шанхай, Велика Мама попросила, щоб її перевели в містечко, де жив Горобчик, у Холодну Канаву. Зрештою, після того, як вона цілий рік надокучала начальству — задобрювала подарунками, цитувала найзаплутаніші вірші вождя Мао, спантеличувала всіх одночасно залякуваннями і шанобливим ставленням, — її прохання задовольнили. Із дозволом на поїздку і документами на прописку в руках вона поїхала з Шанхая потягом. Передчуття підказувало їй, що міста вона вже більше ніколи не побачить: поки колесо історії крутнеться вперед і ця країна вкотре прокинеться, вона вже буде геть сліпа. Роздратовано окинула поглядом переповнене купе і прокляла кожне розмите обличчя, кожну руку, кожне черево, кожного кадровика, кожного малого засранця-хунвейбіна. А потім відчула провину, заплющила очі й прокляла саму себе.  

Старезний потяг накульгував уперед, на вологий південь. Якийсь малий вишкребок намалював на запилюженому вікні кособоке яйце, або, може, це був нуль, який залишився після когось, хто мав поганий почерк. А загалом, що таке нуль? Нуль нічого не позначав, він просто ні про що не говорив. Та все одно, хіба нуль не був також і чимось значущим, числом самим по собі? У нотах цзянпу нуль позначав цезуру, зупинку чи паузу невизначеної тривалості. Чи той час, який минув непорахованим, незаписаним, однак вважався часом? Якщо нуль був водночас усім і нічим, то чи порожнє життя важило точнісінько так само, як і наповнене? Чи був нуль, як і пустеля, водночас і скінченний, і нескінченний? Завдяки нестерпній повільності потяга, на те, щоб це обміркувати, в неї було ще годин п’ятдесят. Велика Мама зітхнула і ляснула себе по коліну так сильно, аж забурчала від болю. Решті пасажирів було до неї геть-чисто байдуже. 

— Що за диня дурна, а не поїзд! — закричала вона. — Зупиняється біля кожного куща! Та поки ми туди доїдемо, ви, дітвора, вже зістарієтеся, а я взагалі відкину ноги! Та ми так повземо, що з однаковим успіхом могли б їхати навспак! 

По купе розійшлося схвальне бурмотіння, заспокійливе і підбадьорливе, як опівнічний вітерець.  

Частина нульова 

Музика, яка мені така дорога, і без якої я, 

цілком імовірно, не зміг би прожити й дня. 

Дмитро Шостакович 

Ви, певно, скажете, що це не любов, 

і я посміюся над вами, бо ж ви припускаєте, буцімто знаєте, 

яка є любов іншої людини і якою вона бути не може. 

Зія Хайдер Рахман «У світлі того, що ми знаємо» 

7 

Коли Цзян Кай, мій батько, 1978 року поїхав із Китаю, одна з його валіз була напхом напхана пошарпаними записниками, їх було понад п’ятдесят. Списані чорновою версією самокритики, остаточний варіант якої, напевно, зданий був багато років тому начальникові або ж органам влади. Самокритика, (цзянь тао), полягала в тому, що людина зізнається у своїх помилках, повторює правильні партійні твердження й визнає над собою владу Партії. На думку Партії, такі зізнання були «формою каяття, що повертала приватне назад у колективне»42. Лише через щире розкаяння й самокритику людина, яка підпала під неласку, могла заслужити реабілітацію й надію на «воскресіння», тобто, повернутися до життя.  

Я приїхала в Шанхай першого червня 2016 року. З вікна готельного номера відкривався краєвид на місто, обвите туманом. Хоч куди глянь, усюди притискалися один до одного хмарочоси і багатоквартирні будинки, стираючи навіть сам небокрай.  

Як же мене зачарувало це місто. Здавалося, Шанхай, як бібліотека чи навіть просто книжка, вміщав у собі цілий усесвіт. Мій батько, дитина села, приїхав сюди наприкінці п’ятдесятих, одразу після Великого стрибка і штучного голоду, який забрав життя тридцяти шістьох мільйонів людей, а може, й більше. Він відшліфовував свою музичну майстерність, мріяв про великий і кращий світ, і закохувався. День за днем Кай сидів, зігнувшись над столом, і гарячково писав і переписував сторінки, переглядаючи і переосмислюючи власне життя й моральні принципи. Ми з батьком були не такі вже й різні: обоє прагнули вести запис. Ми уявляли, ніби от-от намацаємо істину — про себе і тих, кого любимо, про часи, за яких нам випало жити, — отут, на відстані витягнутої руки, якщо лиш зуміємо її розгледіти.  

Літній туман повільно стер Шанхай із поля зору. Я відійшла від вікна. Пішла в душ, переодягнулася і спустилася в метро. 

Під землею люди вдивлялися в екрани або тицяли пальцями в телефони, але багато хто, як і я, сиділи заглиблені у власні думки. Поруч зі мною якась літня жінка потайки смакувала торт, дзвеніли і сигналили телефони, мама з донькою повторювали таблицю множення, а якась дитина відмовлялася виходити на станції. 

Раптом поїзд різко загальмував. Літня жінка втратила рівновагу, шматок торта вилетів у неї з рук, і та впала мені на коліна.  

На якусь мить вона опинилася у мене в обіймах, і її обличчя застигло за декілька дюймів од мого. Люди навколо нас радісно загукали і зааплодували. Якась дитина зробила їй зауваження, що їсти в транспорті не можна, а інша поцікавилася, з чим був торт. Жінка розсміялася — так несподівано, аж я мало її не впустила. Їй було вже під сімдесят — вони з моєю мамою могли б бути однолітками. Звертаючись до неї своєю ламаною мандаринською, спробувала запропонувати їй своє місце, але жінка відмахнулася від мене так, ніби я протягувала їй квиток на Місяць. 

— Побережи себе, дитино. — Вона додала ще щось на кшталт: «Досить уже крихт, хіба ні? Досить». 

— Так, — відповіла я. — Досить. 

Вона всміхнулася. Поїзд помчався далі.  

Раптом мене скосив джетлаґ; здавалося, що мене несуть у банці з водою, а навколишній світ десь далеко-далеко. Якийсь чоловік так широко розгорнув газету, що закрив нею своїх дружину і доньку. Позаду них, у вікнах, один за одним, рухалися їхні відображення.  

У самокритиці батько писав про любов до музики і про страх, що він «не зуміє подолати бажання особистого щастя». Він зрікся Чжулі, відцурався Горобчика і урвав зв’язки з Професором, своєю єдиною сім’єю. Він писав, як стояв і дивився, геть безпомічний, коли спочатку його мати, потім молодші сестри і, зрештою, й батько помирали; за його словами, він усім завдячує сім’ї, і його обов’язок — жити далі. Ба роками намагався покинути музику. Коли я вперше читала його самокритику, то подивилася на батька крізь призму всіх тих численних сутностей, які він на себе приміряв: покинутих і переосмислених, сутностей, які хотіли зникнути, але не могли. Саме так я його й бачу, іноді, коли мій гнів — від імені Ма, Чжулі та від мене самої — приглушується й обертається жалістю. Він знав, що зберегти таку самокритику, означає піддати небезпеці інших, але знищити її було неможливо, тому повіз ті нотатники з собою спочатку в Гонконґ, а потім у Канаду. І навіть тут він заводив нові записники, зрікався себе самого і власних бажань, і все ж не міг знайти способу переродитися чи змінитися.  

Минулого тижня, готуючись до поїздки, я натрапила на одну деталь: 1949 року площа Тяньаньмень залишилася осередком політичної влади в Китаї завдяки аналітичній геометрії. 

Чень Ґан, архітектор, стверджував, що ця площа — «точка нуль», початок координат. Він цитував Фрідріха Енґельса: «Нуль — визначена точка, від якої уздовж прямої в одному напрямку відраховуються додатні величини, а в протилежному — від’ємні. Так, нуль — це точка, від якої залежать решта, з якою всі пов’язані і якою визначаються всі інші величини. Хоч би де траплявся нуль, він усюди представляє щось дуже визначене: обмеження. Таким чином він важливіший, аніж усі реальні величини, що він їх обмежує».43 

Те літо 1966 року, літо, коли обірвалося життя Чжулі, стало для мого батька точкою нуль. Як і сотні тисяч інших, він поїхав на площу Тяньаньмень засвідчити свою вірність вождю Мао і присвятити себе фаньшень: дослівно — перевернути своє тіло, звільнитися. Декілька десятиліть потому він дивився по телевізору, як троє студентів стоять перед Великою народною залою і тримають лист до влади. Було 22 квітня 1989 року. Троє студентів підняли руки, здійняли петицію високо над головою і впали на коліна, немовби благаючи про помилування. Позаду них на площі Тяньаньмень понад двісті тисяч студентів дивилися на це спершу обурено, а відтак із гіркотою. 

Чому ви на колінах?  

Підводьтеся, підводьтеся! 

Це Народна площа! Чому ми повинні звертатися 

до влади з колін?  

Як ви можете ставати на коліна від нашого імені? Як?  

Студенти — найрізноманітніших політичних поглядів і економічного становища — не тямилися від гніву. Але ті троє не підводилися — крихітні постаті, петиція висить важкою вагою в повітрі, чекаючи, щоб якийсь представник влади її забрав. Минуло десять, двадцять, тридцять хвилин, а вони так і стояли навколішках. Позаду наростало хвилювання. Коли влада Китаю так і не зуміла якось на це відреагувати, на площі Тяньаньмень почалися справжні демонстрації.44 

Я вийшла з метро біля вулиці Тяньтун і опинилася на перехресті, де недобудовані багатоповерхівки височіли, немов велетенські сходи на небо. Мені вже випадало бувати у цьому кварталі: тут, у Хункоу, в довоєнні роки зростали Вихор і Велика Мама Ніж, і саме тут тепер жив Лю Фен, скрипаль, знаний колись за прізвиськом Тофу Лю.  

У різні часи Хункоу доводилося бувати кварталом одягу, американсько-японською концесією, а на початку правління Гітлера та Другої світової війни, Шанхайським ґето. У тридцяті роки можна було припливти в Шанхайський порт цілком легально навіть без паспорта чи візи; сюди прибуло близько сорока тисяч євреїв та інших біженців із Німеччини, Австрії, Росії, Іраку, Індії, Литви, Польщі, України та інших країн, і всі вони привезли з собою не лише їхні мови й травми, а й музику.  

Я пішла далі на південь, повз людей, які про щось сперечалися на тротуарі, повз трьох чоловіків на мотоциклах, які розляглися й грали в карти.  

Діставшись до річки Сучжоу, підійшла до Будинку на набережній. На десятому поверсі на мене чекав пан Лю. Я сконтактувала з ним по WeChat, і спочатку, коли сказала, що Цзян Кай — мій батько, він поводився насторожено. Та коли я пояснила, що шукаю Ай-мін, Горобчикову доньку, він геть змінився. Тепер, коли ми вперше бачилися наживо, він зустрів мене так, ніби знав усе життя.  

— Ма-лі! — сказав він. — Заходь, заходь! Ти голодна? Моя донька саме купила солодких пірамідок… 

Книжки, ноти, компакт-диски, касети і платівки займали все вільне місце. Після тридцяти років викладання в Шанхайській консерваторії він минулого місяця вийшов на пенсію й перевіз свій кабінет додому.  

— Не перечепися, — сказав він. — Страховки в мене нема. 

Ми пройшли через кухню й зайшли у вітальню. Навпроти вікон, за річкою, драматично зависли в повітрі сюрреалістичні шанхайські хмарочоси. З тим містом, що його знав мій батько, нас розділяв цілий світ — і лиш одне покоління.  

Пан Лю розповів, що з дев’яностих спостерігав, як з’являється ця панорама.  

— Коли народилася моя донька, всіх цих будівель ще навіть у задумі не було. Ось оті три, — сказав він, вказуючи на найвищі хмарочоси, — мали символізувати минуле, теперішнє і майбутнє. Але пояснення влади було якесь дуже нудне. Натомість люди почали називати їх «кухонним набором із трьох елементів». Бачиш? Оно коркотяг. А це збивач. А там… як це воно називається англійською? Спринцівка.  

Я засміялася. 

— Як на мене, пане Лю, збивач найкрасивіший. — Це була циліндрична спіраль, схожа на стрічку в русі. 

— Погоджуюсь. Але Шанхай однак скидається на пояс з інструментами. До речі, нащо нам ці формальності! Прошу, називай мене Тофу Лю. Мене так усі кличуть, навіть онуки. 

Перед нами почали загорятися вогні хмарочосів. 

Тофу Лю повернувся до міста спиною. Ми сіли за маленький стіл, де хтось перед цим розкладав кольорові олівці. Він розповів мені, що вступив у Шанхайську консерваторію того ж року, що й Чжулі. 

— Ми обоє навчалися у того самого викладача по класу скрипки, Тань Хуна. Мій батько був засуджений праворадикал і контрреволюціонер, як і батько Чжулі. Я був трохи у неї закоханий, хоч і заздрив її таланту. — У роки Культурної революції консерваторію закрили. — Жодне фортеп’яно не пережило цей час. Жодне. — Його самого вислали в табір у провінції Хейлунцзян, на закрижанілі прикордонні території північного сходу. — Нам дозволяли вбирати лише синє, сіре або чорне. Стригтися ми мали дуже коротко. Усі повинні були носити однакові кашкети. І це був лише початок. Вітер дув крижаний. Ми жили біля річки, а на протилежному березі — вже Росія. Працювали у вугільних шахтах. Ніхто не вмів виконувати таку роботу, тож майже щотижня хтось калічився чи гинув. Партія присилала замість них когось нового. Єдині книжки, які нам дозволяли читати, це твори вождя Мао. Щодня ми були змушені писати самокритику і когось відрікатися. Й так тривало шість років. 

Коли Культурна революція закінчилася, 1977 року, Лю утік із табору і повернувся в Шанхай, де відшукав свого колишнього наставника, Тань Хуна. 

— Ми довго розмовляли про Чжулі та про інших спільних знайомих. А якось професор Тань запитав мене: «Тофу Лю, ти хотів би повернутися в консерваторію й закінчити навчання?» Я відповів, що хочу. «Але чому? Після всього, що сталося». Його запитання мене розтерзало. Як я міг удавати, буцімто музика була порятунком? Як я міг присвятити всього себе чомусь аж такому безсилому? Я шість років пропрацював шахтарем, у моїх легенях осів вугільний пил, я переламав усі пальці на правій руці, як я узагалі міг тепер тримати в руках скрипку? Тож я відповів: «Не знаю». Але він не вгавав і чекав від мене відповіді. Йому було недостатньо почути, що я люблю музику, що весь цей час вона мене втішала, і я пообіцяв собі, що як виживу, то присвячу їй життя. На жменьку місць у консерваторії було тисячі претендентів. І всі вони любили музику не менше за мене. Зрештою я сказав йому правду. Я відповів: «Бо музика це ніщо. Вона ніщо, і все ж вона належить мені. Попри все, що сталося, вірю я насамперед у себе». Тань Хун потиснув мені руку. Він сказав: «Юний Лю, ласкаво просимо назад у консерваторію. Ласкаво просимо додому». 

Тофу Лю показав мені свої пам’ятки. Серед них була світлина, на якій дев’ятирічна Чжулі виступає зі струнним квартетом консерваторії, а ще магнітофонний запис сюїти Сметани «З батьківщини» у виконанні Чжулі й Кая, який Лю зумів зберегти у сховку аж до закінчення Культурної революції.  

— Але пане Лю, як вам вдалося таке заховати?  

Він знизав плечима й усміхнувся. 

— Перед тим, як мене відправили до російського кордону, я вирізав маленьку дірку в паркеті своєї кімнати в Шанхаї. Ти ж знаєш, який паркет твердий! А в мене був лише кухонний ніж. Мені на це пішло два жахливі тижні. Я був певен, що хунвейбіни от-от увірвуться в кімнату і на цьому настане мій кінець. Я заховав під дошками дюжину магнітофонних записів, деякі фотографії й ноти, а ще свою скрипку. Коли десять років потому я заглянув у сховок, у моїй скрипці було мишаче гніздо. Але дивись, який у мене є запис. — Він підняв котушку і показав її мені. Вона була геть незіпсована. — Хочеш послухати?45 

Я кивнула, не в змозі вимовити й слова. 

Він обережно вставив котушку в антикварний дротовий магнітофон. І, почекавши, повернув ручку.   

На мене ринули ноти. Я напіввідвернулася. 

Мені здалося, ніби я бачу, як розсуваються штори і як із вікна на мене вниз дивиться Ба. Він нахилився з вікна дев’ятого поверху. Ще хтось його побачив? Чи лише я? Батько зав’язав очі пов’язкою, він закрив обличчя клаптем тканини перш ніж вкоротити собі віку. Я про це дізналася лише коли отримала копію справи з гонконґзької поліції, й ця деталь мене зламала. 

Тепер я вперше чула, як Ба грає на фортеп’яно. Цзян Кай видавався мені незнайомцем, кимось, хто завжди був живіший і більш сповнений пам’яттю, ніж я могла осягнути. І все ж, слухаючи скрипку Чжулі, її розмірений, щирий голос, чому в мене виникло відчуття, наче я знала її все життя?  

Ми прослухали запис три, чотири, п’ять разів. Щоразу я чула щось нове, відокремлення і єднання, музикантів, пил, програвач, наше дихання. Музику. Щоразу наприкінці, я чула батьків голос. Востаннє я його чула, ще коли мені було десять років. 

Його винятковий голос, якого не було більше в жодної живої душі.  

Я заплакала. Побачивши, що я засмутилася, пан Лю приніс мені горнятко чаю.  

— Це важко зрозуміти, — сказав він. — На нас неймовірно тиснули. Не забувай, що тоді твоєму батьку було всього сімнадцять років… ми всі були ще надто молоді.  

Ми повернулися до столу. Я показала йому свій примірник сімнадцятого розділу Книги записів. 

— Учителю Лю, — заговорила я, — я зробила десятки тисяч копій усіх записників. Варто лише кілька разів клацнути клавіатурою, й можна миттєво відправити файли куди заманеться. Я хочу, щоб Книга записів жила повсюди, щоб вона й далі росла і змінювалася. — Я дістала з торби Горобчикову композицію «Сяє сонце на Народну площу». — Ось той твір, про який я вам писала. На мою думку, єдино правильним рішенням є виконати його тут, у Шанхаї. І записати його. Але… може, це я несповна розуму. 

Лю узяв у мене ноти. І почав повільно їх читати. 

Я дивилася, як рухалися штори і змінювався вітер; Ба і Ма покинули цей світ, і все ж я була тут, у Шанхаї. Я досі дихала, інакшала і мріяла. 

Минуло чимало часу, і Лю врешті звів погляд.  

— Ма-лі, — сказав він, — ти, ясна річ, знаєш, що не буває справи всього життя без одержимості. Але звідки ця уважність? Ти ніколи не задумувалася? Ясна річ, ми всі їх носимо в собі, ці спогади, і що старшими стаємо, то їх робиться більше. — Він використав слово цзі ї, яке має два значення: згадувати, записувати і  (мистецтво. На якусь мить він затих і знову опустив погляд на ноти. — Ця музика нагадала мені про слова Чжулі, які вона сказала, коли ми репетирували Прокоф’єва. Вона сказала, що музика змушує її замислитися, що змінює нас більше — чути чи бути почутими? Що краще — щоб тебе любили чи любити самому? З усіх композицій учителя Горобчика ця найдивовижніша. 

Він відкрив футляр зі скрипкою і дістав інструмент. Кімнату наповнила музична фраза, вона текла немов одночасно і вперед, і назад, так ніби Горобчик прагнув переписати сам час. Нота за нотою мене немов творили заново.  

Коли вчитель Лю поклав скрипку, він запитав:  

— Ти граєш на фортеп’яно?  

— Я так і не навчилась. 

— Тоді я все влаштую. Учитель Горобчик хотів, щоб ця музика прозвучала тут.  

— Дякую, професоре. 

Перш ніж піти, я показала йому фото Ай-мін. 

— Та це ж Чжулі, хіба ні? — здивовано сказав він, вдивляючись у знімок. — Інакше й бути не може. Ні? Це донька учителя Горобчика? Ай-мін. Ага, зрозуміло. Це неймовірно. Вони з пані Чжулі схожі як дві краплі води. 

Тофу Лю подав мені запис, який ми прослухали, а я подарувала йому копію Горобчикової композиції. І тоді мені пригадалися слова, які колись сказала Ай-мін. Тоді мені видавалося, що коли історії Великої Мами закінчаться, життя піде своїм звичним ладом і я знову стану собою. Але це було не так. Історії ставали чимраз довші, а я дедалі менша. Коли я розповіла це бабусі, вона зо сміху аж за живіт схопилася. І відповіла мені: «Але ж так улаштований світ, хіба ні?»  

6 

Горобчик неквапом їхав велосипедом додому з ящикової фабрики в Хуейчжоу, в спину його підганяв рівномірний вітерець. Був кінець серпня, і щойно пройшов дощ. Уздовж дороги з гучномовців лунала спеціальна передача: «Сьогодні ввечері в Пекіні для пані Мао гратиме Філадельфійський симфонічний оркестр, диригент — Юджин Орманді. Це їхній третій концерт у місті з шести виступів у Китаї». 

Диктор назвав дату — 14 вересня 1973 року. 

Але зараз 1976. Концерт відбувся майже три роки тому. 

Інші перехожі теж витріщилися на гучномовці, не менш спантеличені. Ось уже десять років як по радіо не звучала ніяка музика, крім вісімнадцяти санкціонованих революційних опер. 

А тепер музика вибухнула в них над головами, гарячкове вступне крещендо «Пінії Риму» Респігі. Горобчик зупинився, розбурканий виразними деталями, радісним, майже абсурдним фортеп’яно і бряжчанням духових.  

Поки дістався додому, вже почалася друга половина передачі. Донька вибігла йому назустріч. 

— Це нова композиція пані Мао! 

Горобчик мимоволі всміхнувся. 

— Ні, Ай-мін. Це Бетговен, музика з іншого століття. — Це залишок, подумав він, чогось такого, що колись тут було, але більше не росте, як скошене поле. 

Зайшов у дім. Шоста «Пасторальна» симфонія Бетговена швидким, радісним алюром пронеслася кімнатою. Навіть Велика Мама поринула в роздуми. Йому здалося, що стіни підкрадаються дедалі ближче, вони черкали його по руках і дряпали потилицю. Книжку можна відкласти і забути про неї, знаючи, що зміст нікуди не подінеться, коли перестанеш читати, але з музикою було не так, принаймні не для нього, музика найживіша саме тієї миті, коли її чуєш. Рік за роком він прагнув її грати і перегравати, розбирати на частини і складати заново. А потім — через шість років, сім, а потім десять, його пам’ять затихла. Навіть не стараючись, він перестав пам’ятати. Але ця передача, звідки вона взялася? Це вони чули вже майбутнє чи лише останні спалахи минулого? Давним-давно Хе Лутін кричав: «Ганьба, ганьба. Вам має бути соромно», а Чжулі казала: «Я зіграю так, що сам Прокоф’єв запишається». Якщо концерт справді відбувся в Пекіні, Кай напевно, на нього ходив. Звук у звуці. Але що, як усе це відбувається лише в нього в голові?  

Оплески, які залунали після того, як стихла музика, були такі бурхливі, аж він злякався, що радіо звалиться на землю. Оплески-постріли — шалені, ритмічні, безперервні.  

Із протилежного кінця кімнати озвалася Велика Мама: 

— Що за кляті зміни нас чекають цього разу?  

Ця музика — це був лише радіоефір, звичайна передача, та озирнувшись, він побачив на доньчиному обличчі захват. Маленька Ай-мін притиснулася чолом до радіоприймача, не тямлячись від радості, вона мала такий вигляд, наче перенеслася деінде і всі її нервові волокна світилися. Вона була, як Чжулі. На мить він не міг збагнути, де він. Йому хотілося відтягнути її назад, забрати приймач і беззвучно поховати його в землі. Тремтячи від холоду, він перетнув кімнату і вимкнув радіо. 

Оскільки її батько був такий тихий, Ай-мін іще змалку горнулася до Великої Мами; бабуся була її довіреною приятелькою й наставницею, а ще подушкою. Ніхто на світі не піклувався про Ай-мін так, як Велика Мама, тож дівчинка з величезним задоволенням вилазила на неї, спала на ній і спушувала їй кучері. Лін, її справжню матір, перевели в Шанхай майже п’ять років тому, і вона приїжджала лише раз на рік, на Новий рік. Її батько, Горобчик, був Пташкою Тиші. 

— Не дай себе обдурити, — якось сказала їй Велика Мама. — Він не рухається, як зазвичай, і не думає теж, на жаль. Твій батько вихолощений, як горіхова шкарлупа. — Вона схилилася ближче і прошепотіла Ай-мін на вухо: — Цей світ — як банан, він дуже легко мнеться. Зараз такі часи, що краще дивитися і спостерігати, а не судити. Ай-мін, вірити в усе, що пишуть у книжках, навіть гірше, ніж узагалі не читати книжок.  

Опісля Ай-мін тижнями розмірковувала над цими словами. Того серпневого вечора, коли передавали виступ Філадельфійського оркестру, вона підглядала за батьком, коли він слухав цього свого Бетговена, і спостерігала, як після цього майже на цілий рік радіо повернулося до звичного репертуару і грало тільки «Шацзябан» і «Взяття гори Вейхушань». Хоча одного разу ввімкнули албанську музику, і, почувши її, Горобчик одразу ж покинув свої справи і повернувся до радіо, як до незваного гостя. У школі їй, як доньці класового ворога, заборонили вступити в піонери, втім це була лиш одна несправедливість із багатьох. Це було нове для неї слово — несправедливість — і їй подобалося крутити його на язику, просто так, щоб відчути всю його гостроту. В школі вони декламували завчені напам’ять есеї про те, який має бути хороший революціонер. Вона почала задумуватися, який має бути хороший батько, хороша бабуся, хороший ворог, хороша людина. Ви хороша людина, думала вона, дивлячись на вчительку, чи ви хороша революціонерка? Ти хороша революціонерка, думала вона, дивлячись на Велику Маму Ніж, чи хороша бабуся? Чи взагалі можливо бути і тим, і тим? 

Ця гра її захоплювала. Як приємно було закопувати слова у ґрунт своїх думок. Вона імітувала батьків вираз обличчя, удавану пустоту. Але іноді цей вираз його зраджував. Іноді Горобчик дивився на неї з такою тривогою, аж у Ай-мін волосся ставало дибки. Ба, думала вона, ти хороша людина чи хороший робітник? А вождь Мао — хороша людина чи хороший лідер? 

Якось уранці Велика Мама розімкнула пошарпану валізу, яка здебільшого використовувалася замість стола. Усередині лежав один солом’яний черевик, красива блакитна сукня, стос нот, записаних цзянпу, і картонна коробка, напхом напхана записниками. Насамперед Ай-мін помітила, що записники були заяложені.  

— Дивись, щоб зараз ґава до рота не залетіла, — сказала Велика Мама. 

Бабуся розклала записники, забрала три з них і сказала Ай-мін закрити валізу. Коли валіза була закрита і замкнута, Велика Мама поклала перед собою записники і розгорнула перший із них: сторінки видавалися ще старішими за бабусю. Велика Мама схилилася обличчям над папером, так ніби хотіла його скуштувати. З цього положення вона повернула голову і подивилася на Ай-мін. 

— Ось що таке красива каліграфія, — грубо прошепотіла вона.  

Ай-мін нагнулася, щоб краще роздивитися. Здавалося, ієрогліфи висіли просто над поверхнею паперу, як чорнило над водою. У них проглядалася незіпсована чистота зимових квітів.  

— Ва-а-а! Сильно, еге ж? — сказала Велика Мама.  

Від радості в Ай-мін стиснулося серце: 

— Ва-а-а! — прошепотіла вона. 

Велика Мама випрямилася, задоволено забурчавши. 

— Ясна річ, каліграфія не така виразна, як у вождя Мао, та однак, вона дуже непогана. Витончена і водночас з глибиною руху. Може… ти будеш не проти трохи мені почитати. Перший розділ, але не більше. Ти ще надто молода. 

Був ранній ранок. Батько вже пішов на фабрику, яку торік реформували. Тепер це була Перша фабрика напівпровідників Хуейчжоу, і батько перестав складати дерев’яні ящики, а взявся монтувати радіоприймачі. Пташка Тиші міг зібрати новенький короткохвильовий радіоприймач «Червоний ліхтар 711» за один лиш порух крил.  

На вулиці гучномовці ганили весь білий світ. Лило як із відра, і дощ вистукував по бляшаному даху наче полк коней, тож вони залізли під ковдру. Численні зморшки на обличчі Великої Мами нагадували Ай-мін суху, терплячу лютневу землю, спраглу весни. 

Як можна не зважати на голку, яка пронизує тобі серце? Якщо прагнеш чогось із-поза себе, ніколи не матимеш того, що шукаєш. 

Отак оповідь про Да-вея й Четверте Травня почалася знову.  

Великій Мамі Ніж було приємно, що Ай-мін, схоже, не помітила переходу від справжньої Книги записів до нових розділів, що їх написав Вень Мрійник. Не зумівши знайти решту книги, він просто продовжив її з тридцять першого розділу. Йому, як і одній із персонажок, Четверте Травня, судилося збути більшість життя в пустелях Ґаньсу, Синьцзяна і Киргизстану, де, подейкували, під піском лежало понад триста старовинних поселень. Їхні сліди — записи на дереві та папері, шовк і предмети домашнього вжитку — збереглися донині, завдяки сухому пустельному повітрю. У нових розділах Вень і надалі користувався давнім кодом, зашифровуючи їхнє місцеперебування в іменах персонажів. Іноді шифр був описовий: вей (яскраве сонячне світло), вей (дрібний дощик) або вей бухта чи вигин посеред пагорбів. А іноді — гнітючий: текти навспак.  

Упродовж усього дитинства маленька Ай-мін так часто просила знову і знову прочитати двадцять третій розділ, що слова з нього їй уже, напевно, снилися. Які картинки вимальовувала дитяча уява і як вона могла збагнути написане, було для Великої Мами загадкою. «Оце твоє літературне воскресіння, — писала вона Веневі Мрійнику, — завоювало ще одну шанувальницю». Вона мала на увазі Ай-мін, але Вень уявляв Чжулі, вже дорослу. Був 1976 рік, і Чжулі мала би двадцять п’ять років. Велика Мама починала листа за листом, повідомляючи Вихор, що її доньки більше нема, але жодного з них так і не наважилася надіслати. У вересні того ж року написала, що Чжулі дістала дозвіл навчатися в Паризькій консерваторії: їхня дорога дитина виїхала на Захід. Велика Мама наполовину вірила власним листам. Це вперше з початку Великої пролетарської культурної революції така брехня видавалася бодай на крихту правдоподібною. Моя дорога Вихор, думала вона, боюся, ти ніколи мені не пробачиш. Вона запечатала листа і довірила його їхньому посланцю, Бану Кіномеханіку, який мандрував периферією, показував по селах кіно і був надійним приятелем Веня Мрійника.  

Того ж вересня новому початку настав край. 

Уранці з усіх гучномовців загриміли однакові турбулентні слова: «Високоповажний і видатний Керманич нашої Партії, армії та народу, товариш Мао Цзедун, вождь світового пролетаріату, помер…» Велика Мама снувала затихлими вулицями. Вона стояла перед дошками з газетами і мружилася, силкуючись розгледіти текст. Можна було б і не мружитися — це все одно були вчорашні газети. Вона подумала про сестру і Веня, про своїх утрачених синів і Ба Лютню, про ненаписану музику, про сповнені відчаю життя, про гіркі неправди, в яких вони переконували себе і які передали дітям. Про те, як кожен Горобчиків день на заводі був сповнений приниження. Кадровики притримували його пайки, вимагали самокритики, зневажливо висміювали за те, як він тримає голову, олівець, руки і як тримається своєї тиші. І в її сина не було іншого виходу, крім як з усім цим змиритися. Він дозволяв їм вливати в себе всі ці слова, так ніби життя у ньому вже вигоріло дотла, так ніби він власними руками затягнув петлю на шиї Чжулі. І все ж Великій Мамі здавалося, що вона розуміла. У цій країні не було місця для люті, тож вона могла існувати лише глибоко всередині, обернена проти самого себе. Саме це і сталося з її сином — він направив свій гнів на те, щоб розірвати себе на шматки.  

Так як же ж було просто ридати, подумала вона, дивлячись на божевілля навколо, підживлене горем і непевністю. Вона намагалася не думати про Да Шаня й Летючого Ведмедя, про Чжулі, про всі ті імена, які зникнуть назавжди, які спишуть в історію, щоб не турбувати живих. Білі паперові квіти, традиційний символ скорботи, висіли на кожному дереві. Вона ридала з люті й безпорадності, згадуючи всі ті злочини, за які смерть старого зрадника ніколи не зможе стати достойною відплатою.  

Ай-мін було шість років, і вона ніколи досі не бачила іноземця, але подумала, що цей високий китаєць у начищених черевиках і білосніжній сорочці з ґудзиками, напевно, з іншої провінції, якщо не з іншої епохи, чи, може, з майбутнього. У нього було хвилясте волосся, бездоганні брови, круглі очі, чисто виголене обличчя, а в кишені виблискувала сонцем золотиста ручка. Спочатку вона навіть не знала, що вдома хтось чужий. Коли заграла музика, вона озирнулася, немов уві сні, і поквапилася на звук. Заглянула у відчинені двері, їй здалося, ніби вона зазирає в печеру. Вони стояли обличчями до неї, Нова Сорочка і її батько, але настільки уважно щось розглядали, що вона змогла прокрастися всередину і злитися зі стіною. Якщо батько не знатиме, що вона тут, то як зможе вигнати?  

Коли її очі призвичаїлися до темряви, чоловіків стало видно чіткіше. Нова Сорочка вочевидь таки слухав музику, а от Ба видавався геть пригніченим. Його лікті й коліна химерно зігнулися, він скорчився, немов захищаючи руки. Злива музики цілковито їх поглинула. Ай-мін заплющила очі, а потім знову їх розплющила. Ні, вони нікуди не щезли. Батько витріщався в порожнечу. Музика, радісний танець, нагадала їй вірш «Відомі пісні та великі слова», і про кістяки мертвих радіоприймачів, які іноді приносив додому Горобчик, щоб подлубатися в них у вільний час. Тепер музика звивалася в інше почуття, здавалося, вона знову починала грати спочатку, та раптом обірвалася. Нова Сорочка потягнувся по квадратну коробочку з довгим вусом. Він зняв із квадрата круг — такий чорний, аж із синім полиском — і перевернув круг догори дриґом. Клацнув вимикачем і опустив вус. Батько сказав:  

— Ні, годі. Не став інший бік. 

Повернувся ще один перемикач. Ай-мін здавалося, що залишки музики мовчки тупцяють із кімнати. Крізь дверну пройму падало рожевувато-сіре світло.  

— Каю, твій завтрашній виступ… о котрій він годині? — Здавалося, що навіть слова Ба змаліли. 

— Ти мусиш прийти. — Кай запхав руку в кишеню із золотистою ручкою. Він дістав маленький квадратик паперу і подав його батькові. — Він відбудеться в заводських будівлях. Граємо «Імператорський» концерт Бетговена, Дев’яту симфонію Дворжака і ще одного американського композитора. — Він вимовив стільки іноземних слів, аж Ай-мін захотілося кричати, такі вони були химерні. — Диригує Лі Делунь. 

Батько тримав папірець і витріщався на нього так, наче не вмів читати. 

— Упродовж усієї Культурної революції ми мали можливість виступати, — сказав Кай. — Торік у Центральну філармонію приїжджав Сейдзі Одзава. Ти знав, що він народився в Маньчжурії? Не все щезло, його просто відклали вбік.  

— Що сталося з Хе Лутіном? Востаннє я його бачив по телевізору… Багато років тому, ще 1968-го. 

— Я чув, що сам вождь Мао наказав випустити його з в’язниці, — чоловіків голос був гладенький, як несписаний аркуш. — Кілька років тому з нього зняли всі обвинувачення й відновили репутацію. 

Кай узяв до рук картонний квадратик і впився поглядом у малюнок на ньому. 

— Горобчику, такі записи зараз така рідкість. У жовтні минулого року в Пекіні люди почали відкопувати заховані платівки. Коли арештували пані Мао, ми думали, що все знову стане так, як було раніше, але… Люди знають, що Культурна революція нарешті скінчилася, що все це вчинила пані Мао, Банда Чотирьох і все таке, принаймні так каже влада, але вони все одно остерігаються. Спливло не так багато платівок. Хоч я зустрічався з одним професором із Пекінського університету, в якого є невеличкий скарб із нот, але на цьому й все. У Пекін і Шанхай приїжджає Айзек Стерн, ти чув? Наступного року. — Горобчик нічого не відповів, Кай зручніше примостив свої довгі ноги і продовжив. — Коли приїжджав Одзава, то сказав, що наша здатність інтерпретувати музику докорінно змінилася… — Він витягнув руки так, наче ніс два яйця. — Ми наче втратили цілу палітру емоцій, але самі цього не чули. Усі музиканти в оркестрі знали, що їх обдурили, але досі їм не доводилося настільки усвідомлювати наслідки. 

— Може, дехто це завжди знав, — сказав Горобчик. — Може, дехто ніколи не втрачав здатність розгледіти підробку.  

Кай пройшовся пальцями по власних вустах, немовби струшував із них порох. 

Тепер Горобчик звертався до того іншого чоловіка так, наче той був студент або молодший брат. 

— А тепер, коли все змінюється, які твої плани, товаришу? Ти досі сподіваєшся поїхати вчитися на Захід?  

— Горобчику, не зрозумій мене неправильно, прошу тебе.  

Батько смикнув свої бавовняні штани і підтягнув їх трохи догори, так ніби сидів просто неба і грів щиколотки на сонці.  

— Ми в Шанхайській консерваторії почали проводити прослуховування, — сказав Кай. — На жменьку місць — понад тисячу кандидатів. Хе Лутіна поновлять на посаді ректора. Усіх колишніх працівників запросять назад. Твого батька теж. Хе Лутін попросив мене навідати саме тебе. 

— Мій батько у провінції Аньхуей. Я запишу тобі назву трудового табору.  

— Горобчику, дехто з кандидатів — твої колишні студенти. Пам’ятаєш Старого У? Вони не забувають. Дехто з них думав, що, мабуть, уже ніколи не торкнеться до скрипки чи фортеп’яно. 

Вони згадували людей і місця, про які Ай-мін нічого не знала. Ба більше, вона ще ніколи не чула, щоб батько говорив стільки речень підряд. Так ніби Пташка Тиші скинула із себе пір’я — чи, навпаки, опірилася — й перетворилася на геть інакшу істоту. Знадвору її кликала бабуся, але Ай-мін іще глибше заховалася в тінь. Зрештою Велика Мама прокричала щось про ласування замороженим ананасом на паличці й пошкандибала геть. 

— …але ж Шостакович помер. 

— Коли?  

— Два роки тому. Лі Делуню вдалося роздобути його останню симфонію, яку ніхто з нас не чув. І Четверту симфонію, яку він зняв із виконання, пам’ятаєш? А ще серію струнних квартетів… Де твої брати?  

— На північному заході. Летючий Ведмідь у Тибеті. Да Шань вступив у Народно-визвольну армію. 

— Вони приїжджають тебе навідати?  

— Ні, їм не дали дозволу. 

— Ці реформи повернуть нам те, що в нас забрали, — сказав Кай. — Я щиро в це вірю. Горобчику, не можна втрачати віри. 

Знову заграла музика. Слухаючи, Горобчик із незнайомцем сиділи так близько один до одного, аж зливалися в один химерний силует. 

— Горобчику, я багато думав про Чжулі… 

— Я не можу… Краще скажи мені, що це за запис?  

— Це? Хіба ти не пам’ятаєш, це Бах у транскрипції Стоковського. Хоральні прелюдії. «На кожен насущний порух у світі довкола знаходиться порух — емоція — в нас у душі».46 

Щоб описати звучання, вони використовували іноземні слова, від яких здавалося, ніби в її кишеню прокралося саме нічне небо.  

— Після реформи, після відкриття консерваторії я намагався… це дуже важко… не можу перестати про неї думати, про Чжулі. Гадаєш, це дивно?  

— Ні, Горобчику. Але… ніхто не винен у тому, що сталося.  

— Це неправда. 

— Повертайся викладати в консерваторії. Зможеш знову писати, продовжиш із того ж місця, на якому зупинився. Що сталося з твоїми симфоніями?  

Батько засміявся й від цього звуку вона аж сиротами взялася. 

— З моїми симфоніями… 

Ай-мін, напевно, заснула, бо, коли знову розплющила очі, Кая вже не було. Тільки Горобчик, сам-самісінький, сидів перед квадратною коробкою, схилившись до неї немов до іншої, більш любленої дитини. 

Коли Велика Мама запалила лампу і побачила, що Ай-мін, скрутившись калачиком, лежить на підлозі, вона аж прохромила її поглядом. 

— Я просто слухала музику, — сказала Ай-мін. — І в мене болів живіт. — Вона всміхнулася, бо навіть їй самій ці слова видалися безглуздими. 

— Хто тобі дозволив, щоб у тебе щось боліло?  

Пташка Тиші не звертав на них жодної уваги. 

Рано-вранці наступного дня вона застала його надворі, він сидів і мирно курив, геть забувши про сніданок, який приготувала для нього Велика Мама. Один за одним Ай-мін з’їла всі його гострі огірки.  

Пташка Тиші був істотою сором’язливою. Підходити до нього треба було плавно, як до кози.  

— Хто зробив оту співучу коробку? — прошепотіла вона. 

Він стрепенувся. Хоч би що вона вчинить, це неодмінно засмутить батька, подумала Ай-мін і від цієї думки так розлютилася, аж захотілося накричати на нього і дати собі ляпаса. 

Горобчик відповів, що це не співуча коробка, а «співучий електродвигун», програвач. 

— Я хочу на нього подивитися. 

Він виніс коробку. Коли підняв, а потім відпустив твердий вус, вона не могла збагнути чи батько схвильований, чи втомлений, чи просто розгублений. Та композиція з повільними, невибагливими нотами виявилася Двадцять п’ятою Ґольдберґ-варіацією Баха. Сказала батькові, що слухати музику — це як заглядати в радіо. Мала на увазі, що навіть якщо дивитися на нутрощі приймачів, які батько приносив додому, навіть якщо вдивлятися в самісіньке черево машини, в саму річ, електрика і звук залишалися такими ж досконало загадковими, як і нічне небо.  

Він подивився на неї з таким смутком, ніби вона була кимсь достоту іншим. І навчив її двох іноземних імен — найперших у її житті: Ба Хе (Бах) і Ґу Ер Де (Ґленн Ґульд). 

Усередині Горобчика назбирувалися звуки. Дзвіночки, пташки і нерівномірне потріскування дерев, голосні й тихенькі комахи, пісні, які вихлюпувалися з людей, навіть якщо в них не було наміру видавати й звуку. Підозрював, що й він робить так само. Чи він теж мимоволі наспівував якусь народну пісню чи партиту Баха, може, коли гуляв вечорами з Ай-мін, сподіваючись звернути її погляд на щось більше? У його вухах потріскувало шипіння маленьких паяльників, він чув ті ж самі заїжджені жарти, неугавне бряжчання, конденсатори, резистори і крихітні шунти, пронизливий біль у руках, лицемірні збори і сесії самокритики, а ще повторювані гасла, що стали схожі на ніж, який гострили так ретельно, аж він затупився: звук був живий, бентежний і нікому не підвладний. Він мав свободу, з якою не могла зрівнятися жодна думка, бо звук не претендував на значення. А от будь-яке слово можна було змусити означати щось цілком протилежне. Якось уночі йому наснилося, начебто він сидить у концертній залі. Навколо тріпотіли програмки, гули голоси, відкривалися й закривалися торбинки і поривався до гармонії оркестр. Сповнений запаморочливої радості й нервового очікування, він знав, що от-от почнуть виконувати його власну Третю симфонію. Дзвінок скликав у залу останніх слухачів. Погасло світло. Запала тиша. Він заціпеніло дивився, як на сцену в довгій блакитній сукні виходить Чжулі. Вона обвела поглядом слухачів, шукаючи його. Її руки були порожні. Він прокинувся. 

Прийшовши в Палац народної культури, розташований на території Батарейного заводу Хуейчжоу, Горобчик пред’явив свій квиток і чекав, що його проженуть геть. Натомість його провели до ряду із зарезервованими місцями. Всюди був рух. Понад тисячу людей заповнювало залу: партійні кадровики (у сірому), службовці (у білому) і робітники заводів (у синьому) йшли рядочком під спадаючим транспарантом із написом: «Викривай і засуджуй зраду Батьківщини, вчинену Бандою Чотирьох!» 

Горобчик знайшов своє місце. Поруч із ним сиділа жінка, на яку всі задивлялися: їй було років двадцять п’ять і вбрана вона була в блідо-зелену спідницю й квітчасту блузку. Ще якихось кілька місяців тому таку блузку нарекли б неприйнятною, навіть злочинною; але нині вона видавалася лише незвичною. Молода жінка, чимось йому знайома, мала розпущене волосся. Не сплетене в косу, воно звивалося арабесками. Внизу на підборідді в неї був слід, формою як великий палець, неодмінна ознака скрипальки. Вона повернулася і перехопила його погляд. Горобчик кліпнув, стало ніяково, що коли витріщався, його піймали на гарячому. Він перевів погляд на сцену. Нарешті вийшов Лі Делунь, диригент Центральної філармонії. Спокійно, але з трепетом, він вдивлявся в залу з підвищення. Дві ручки в його нагрудній кишені екстравагантно виблискували. Лі оголосив концертну програму (Малер, Бетговен і Копленд), а тоді почав говорити, довго і докладно, про наступника вождя Мао, Дена Сяопіна. Те, що Ден прийшов до влади, видавалося неймовірним. Він теж став жертвою Культурної революції, його політичну кар’єру знищили, а сім’ю переслідували. Його найстаршого сина катували хунвейбіни, і 1966 року той випав — або ж його викинули — з вікна третього поверху, як і Сань Лі. Але батько і син пережили неспокійні часи, і син, прикутий до візка, став відомим на всю країну. Ден перехитрив пані Мао та її прихильників, які нині чахнули за ґратами. Тепер, заручившись підтримкою Політбюро, він розгортав ряд економічних і політичних реформ. У залі промова Лі звучала як пісня, і слухачі час від часу переривали її вигуками: «Хай попіл розгориться знову!» і «Будемо боротися за втілення Чотирьох Модернізацій товариша Дена!» Ім’я Великого Керманича, сяо пін, означало «маленька пляшечка», тож на деревах за вікнами хтось порозвішував маленькі зелені пляшечки і барвисті транспаранти, на яких було написано: «Ден Блакитне Небо». Скло подзенькувало на вітрі — надія на прийдешні часи. 

Стоячи обличчям до бурі оплесків, Лі закричав:  

— Тож побудуймо справедливе суспільство, революційний Китай, достойний нашого музичного народу! 

Та сама жінка поруч із Горобчиком глибоко зітхнула, так ніби хотіла виштовхати себе на сцену, де урочистими рядами саме вишиковувалися музиканти. 

Оркестр Центральної філармонії вбраний був буденно: сірі або сині штани, сорочки на короткий рукав, застібнуті на всі ґудзики. Горобчикове серце билося так дивно, аж йому здавалося, що воно відділялося від його тіла. Від звуку оркестру, який саме настроював інструменти, ним пробіг холодок; струнні, дерев’яні духові й мідні інструменти воднораз зводилися чи опускалися до довгої ноти ля, й гобой запурхав гамою, як випущена на волю думка. Горобчик не бачив нот із 1968 року, і ті, якими користувалася філармонія, схоже, були переписані від руки. Пюпітри теж були саморобні, скріплені скотчем, шворкою й дерев’яними трісками. Він відчув лунке постукування палички Лі Делуня по пюпітру так гостро, нібито диригент ударяв просто по Горобчиковому хребту.  

Нерішучим гулом зазвучала Дев’ята симфонія Малера. 

Освітлення глядацької частини зали не вимикали, тож можна було розгледіти кожне обличчя, кожну найменшу реакцію. Усі заціпеніли на своїх місцях. На сцені музиканти подалися вперед, так ніби поковзом сунулися палубою перехиленого корабля. Кутик яскраво-червоного транспаранта — «Прем’єр Чжоу Еньлай назавжди житиме в наших серцях» — відірвався. Транспарант зігнувся по діагоналі, але не впав.  

Здавалося, небезпека чигає зусібіч. Жінка затулила обличчя руками, і йому нестерпно хотілося взяти їх і покласти їй на коліна. Не можна, щоб вони побачили, подумав він. Якщо вони побачать, наскільки ти цьому віддана, то заберуть це в тебе. 

Марення першої частини набуло гостроти галюцинації. Горобчик заглушив музику роздумами про самого Малера. На схилі віку композитор відкрив для себе — у німецькому перекладі — поетів Лі Бо і Ван Вея, і їхні вірші стали текстом для пісенної симфонії Малера Das Lied von der Erde («Пісня про землю»). Поезії спочатку переклали французькою, відтак німецькою, а вже потім Малер додав у них щось від себе так, що прослідкувати істинне походження цих віршів — копій неправильно перекладених копій — стало майже неможливо. Але деякі поезії вже були відомі, скажімо, «На прощання» Ван Вея — цей вірш знало його покоління й покоління його матері, хоч уже й не декламували напам’ять. «Чого я бажав — не досяг. Додому вернусь і в горах свій вік доживу…»  

Упродовж наступної години Горобчику вдавалося витісняти звуки оркестру. В залі було тепло, і його сорочка стала волога, а потім волога тканина закрижаніла. 

Антракту не було. Поки викочували фортеп’яно для концерту «Імператорський» Бетговена, Лі Делунь знову підійшов до мікрофона. 

— Ми присвячуємо цей Концерт № 5 нашому реабілітованому товаришу, Хе Лутіну, ректорові Шанхайської консерваторії, — сказав він. — Хай живе голова Ден! Хай живе Комуністична партія Китаю! Хай живе наша батьківщина! 

У залі — здивування й переляк, але й стримані оплески, ба навіть, подумав собі Горобчик, обачна радість. Поміж гамору на сцену вийшов Кай і сів на своє місце за фортеп’яно. Інструмент був невеликий, із тих, які до Культурної революції могла тримати вдома якась заможна сім’я. Це вперше з 1966 року Горобчик побачив фортеп’яно.  

Кай сидів із непорушно рівною спиною. Нот перед ним не було. Горобчик бачив, як нерівні манжети штанів підсмикнулися, виставивши Каєві щиколотки. Піаніст чекав, поклавши обидві руки собі на коліна, а тим часом концерт відкривався стримуваними окликами, що резонували всією залою. Кай вступив, траверсуючи клавішами зі знайомою ясністю, й лише кінцівки його тіла — голова, пальці та стопи — рухалися. У Горобчиковій голові грало відразу кілька версій; він водночас і дивився виступ, і слухав спогад, запис. Він вслухався у величезний простір між тоді й тепер. Коли почалося алеґро, Горобчик заплющив очі. Знову вгору і вниз клавішами, так ніби Кай говорив йому, що виходу немає, що є лише стежина назад, і навіть коли ми думаємо, що вільні, ми лише нескінченно повертаємося. Краса концерту була ще палкіша, ніж він пам’ятав, але водночас і жалісніша, тихіша й стриманіша, і він стиснув разом руки, щоб увібрати і радість, і скорботу, які вирували в його тілі. Пригадав, як колись давно грав для Чжулі на скрипці Летючого Ведмедя. Очі молодої жінки поруч оскліли від сліз, що так і не потекли. Горобчик навіть не міг собі уявити, як це — плакати привселюдно. Він вдихнув і усвідомив, що всупереч власній волі все ж слухає. Наприкінці частини перші радісні акорди повторилися, але ноти більше не передавали тих початкових почуттів. Під ними вчувався кінець, глибоко захований рух, звук життя, поневоленого іншим життям. Концерт нісся далі, так жодного разу й не спинившись, щоб замислитися над власними дивовижними конструкціями.  

На сцені перша скрипка грав усім тілом, а потім раптом, немов згадавши про слухачів, знову закрився. Горобчик спробував уявити перед собою Чжулі. Під скрипкою її опорна рука завжди видавалася такою блідою. Він пригадав її смирення перед музикою, навіть дитиною вона почувалася відповідальною перед нею. Ноти лилися далі, немовби жили іншим життям. Він міг би поїхати з Каєм у Пекін. Але ніколи не знав, як воно — писати музику, грати музику і при цьому мовчати.  

Його накрили бурхливі оплески. Кай підвівся, всі музиканти теж устали, їхні білі сорочки стали перисті, вологі від поту. Почалося виконання «на біс».  

Горобчик помітив, як молода жінка пильно дивиться просто перед собою, й упізнав у ній амбітність, прагнення, яких — він був цілком певен — він уже не мав. Чи відчує він іще колись оцю спрагу, цю цілісність?  

Пізно вночі того ж дня він зіграв декілька простеньких мелодій на ерху, яке дав йому Кай. Пісні обривалися й переходили в інші пісні, «Шацзябан» переливалася в «Нічний дзвін зі Старого Храму» і переростала в уривок із Шостої партити Баха, так ніби музика ширяла в його думах розкиданими сторінками. Він так і грав далі — початок однієї п’єси і кінець іншої — а Кай лежав горілиць і дивився на низьку стелю. У Кая був ключ від цієї кімнати, де зберігалися інструменти і програвачі філармонії, але здавалося, вони могли би бути в сто третій аудиторії, в Шанхаї, на глибокому північному заході чи дальньому півдні, будь-де, де було б чотири стіни і лише вони вдвох. Горобчик дозволив собі повірити, ніби вони намацали дорогу назад, у колишні часи. Кай попросив його зіграти «Відблиск місяця на другім джерелі», і Горобчик зіграв, раз, потім іще раз, усвідомлюючи, що не пригадує, коли востаннє її чув. Може, по радіо 1964 року. Опісля вона просто щезла. Він відчув гудіння в руках і оновлену, майже нестерпну насолоду. Коли професори Центральної консерваторії відшукали автора «Відблиску місяця», сліпого музиканта, який грав на ерху, А Біна, йому було вже за сімдесят. «Якби ж ви прийшли років десять тому, — сказав А Бін свої знамениті слова, — я зіграв би краще». Перш ніж у професорів закінчився дріт, вони записали на магнітофон шість пісень. Коли ці пісні дісталися столиці, А Біна визнали одним із найкращих композиторів країни. Він помер уже за кілька місяців, і ті шість записаних пісень були єдиними його роботами, що збереглися. «Відблиск місяця на другім джерелі» — елегія, спіраль водночас і блиску, і скорботи.  

У Кая були й інші записи. Не в змозі опиратися цікавості, Горобчик відклав ерху. Переглядаючи колекцію, він почувався дитиною, яка стоїть перед стіною барв. Горобчик обрав П’яту симфонію Шостаковича. Кай заткнув ковдрами щілину під дверима, щоб заглушити звук, і відкоркував іще одну пляшку байцзю. Вони лежали пліч-о-пліч на тонкому матраці, ледь торкаючись програвача тім’ями. 

— Шостаковича за четверту частину критикували, — сказав Кай. — Пам’ятаєш? У спілці композиторів сказали, що радість у ній вдавана. 

— Але вдавана радість — це теж емоція, й ми всі її переживаємо. 

— Цензори завжди розпізнають її перші, еге ж? — Кай усміхнувся, й час полетів навспак. Печивко. Горобчик несподівано пригадав це ім’я. Він таки знав ту молоду жінку в блідо-зеленій спідниці й квітчастій блузці. Раніше вона була скрипалька. І вони з Чжулі були однолітки. 

Кай продовжував говорити.  

— Потім Шостакович використав фрагменти з четвертої частини у своїх патріотичних роботах, кантатах на честь Сталіна і таке інше. Ти про це знав? Усі ці фрагменти вдаваної радості. 1948 року, коли його музику заборонили, він публічно визнав мудрість Партії. Але щоночі, після довгих мітингів, ішов додому і писав музику. Він тоді працював над Концертом для скрипки № 1 й уперше зашифрував своє ім’я в самій композиції.  

Горобчик знав, але вже багато років про це не думав. Ноти, ре, мі-бемоль, до і сі, які в німецькій буквеній нотації читаються як D, Es, C і H, звивалися в музиці Шостаковича дисонансом, або ж знаком питання.  

П’ята симфонія виявилася точнісінько така ж, як пам’ятав Горобчик, — розтерзана, суперечлива, приголомшлива і тріумфальна. Кімната перестала існувати, а сам запис став непотрібний, симфонія лунала з його власних думок, немовби завжди там була, нескінченно повторюючись по колу. 

Ковток за ковтком вино послабляло їхню стриманість. Кай сказав, що в Пекіні, 1968 року, знову почалися сесії боротьби. Масові обвинувачення почали відбуватися на стадіонах. Якось він бачив, як на очах у тисячі хунвейбінів принижували і катували студента. 

— За який злочин?  

— Він сказав, що дітей політичних злочинців не треба переслідувати. Що класове становище не повинне передаватися з покоління в покоління.  

Діти класових ворогів. Як Чжулі. Як Ай-мін. 

— І яке було покарання? 

Кай обернувся, здивувавшись такому запитанню. 

— Він помер.  

Коли Горобчик запитав, як він помер, Кай просто сказав:  

— Його застрелили. 

Кай витер рукою рот.  

— Одзава обіцяв привезти декількох із нас до Америки. Сподіваюся, що… 

Коли вони востаннє були отак наодинці, Шанхай стояв на порозі змін. Ця маленька кімнатка нагадувала Горобчику про потаємні закутки консерваторії. Можливо, коли він звідси вийде, за дверима знову постане коридор четвертого поверху з завішаними дацзибао стінами. І він встигне прийти у свій офіс до того, як стане занадто пізно, і скаже кузені, що геть усе — навіть хоробрість — на цьому світі минущі. Усе минає. Але він не міг прийти туди вчасно. Зайшовши в кімнату, він знову її бачив, як наяву. Щороку, що старший він ставав, і що молодшою в його спогадах видавалася Чжулі, і що більше від нього віддалялися Да Шань і Летючий Ведмідь, він дедалі краще розумів, що мусить їх відпустити. Але як він міг це пояснити? Та людина, яка жила в ньому, той композитор, який колись жив, такого б не допустив. А сам Горобчик не міг знищити цього композитора. І композитор хотів сказати Каю, що ніхто, навіть Ден Сяопін, і ніщо, жодні реформи, зміни чи зречення не повернуть їм цих років.  

— Іноді я думаю про те, щоб усе покинути. Горобчику, якби ти мав можливість поїхати за кордон, ти б поїхав?  

Він усміхнувся, намагаючись удати жартівливий тон. 

— Та мені навіть доїхати потягом до Шанхая на Новий рік видається такою довгою дорогою, ніби я океан перетнув. Ніколи не думав, що звикну до півдня, але вже минуло стільки часу, що тут я почуваюсь як удома. — Почувши власні слова, він відчув, що так воно і є.  

Кай жестом вказав на стелю, так ніби це була Внутрішня Монголія. 

— Уся освічена молодь зі шкури лізе, намагаючись повернутися назад у місто. А діставшись Шанхая, протестують, бо нема роботи. Горобчику, поглянь на це їхніми очима. Їм би в голові не вклалося, що хтось може відмовитися від посади в консерваторії.  

— Я краще складу монтажну плату, ніж напишу симфонію. — На фабриці Горобчикові руки вивчили геть нову мову. Його тіло змінилося. Вождь Мао таки мав слушність: щоб змінити мислення, достатньо лише змінити свої умови.  

Кай запалив цигарку і передав йому. Сигарети були елітної марки Phoenix, досі Горобчик навіть не бачив таких. Кай закурив іншу, тримав її відведеною вбік. Попіл невинно падав на бетонну долівку. Стеля зникла у клубках диму. 

— Колись я в усьому чув музику, — сказав Горобчик, але речення повисло в повітрі між ними. Він не знав, як його закінчити. 

— Дорогий Горобчику… — видихаючи дим, Кай змінив положення так, що тепер його лівий лікоть частково закривав йому обличчя. — Мені дуже шкода, що все так склалося. Справді шкода… ми всі були самотні, але ситуація з Чжулі була найнестерпніша. Ми всі себе по-своєму зрадили. Не ти… але я відреагував у єдиний спосіб, який знав. Я прагнув лише одного — захистити роки власних зусиль, захистити те, що я любив. Я знаю, що помилявся. — Слова немов долинали з дальнього кутка кімнати, звучали окремо від Кая. — Ми всі припустилися помилок… але хіба ти не бачиш, що з цим покінчено. Минуло вже понад десять років… Вона завжди казала, що твій талант — єдиний, який має значення, й мала рацію. Що сталося з твоєю Третьою симфонією? Це був шедевр. У ній звучало стільки суперечностей, вона була така неосяжна і жива. Я вже десять років її не чув, але навіть зараз зміг би зіграти… Ти, мабуть, уже її закінчив. 

— Та я вже навіть не пам’ятаю, як вона починалася, — сказав Горобчик. Йому хотілося запитати Кая, чи доносив він на Чжулі, але не міг змусити себе вимовити ці слова. І справді, тоді всі доносили одне на одного, щоб урятувати себе, навіть Ба Лютня, навіть його брати. А Каєва відповідь уже її не поверне. — Ти теж її любив, правда? 

— Чжулі більше нема, — тихо відповів Кай. — Багато кого вже нема, хіба ти не бачиш?  

— Не бачу. 

Кай повернувся на бік і благально поглянув на нього. Він загасив цигарку і бездумно закурив іще одну, не в змозі витримати мовчанку. 

— На похороні прем’єра Чжоу Еньлая, — сказав він, — я пішов на площу Тяньаньмень, читав покинуті там дацзибао і листи. Я вивчив їх напам’ять. Світе, кажу тобі / Я не вірю / Не вірю у синяву неба / В облуду мрій я не вірю  / І не вірю, що відплати у смерті нема.47 Усі їх зачитували, і я подумав: що буває, коли сто тисяч людей завчають напам’ять той самий вірш? Чи це щось міняє? На площі Тяньаньмень стільки людей оплакували смерть прем’єра… сотні тисяч робітників. Вони плакали у всіх на очах, бо якийсь день чи два могли тужити привселюдно. Прийшла поліція й забрала всі траурні вінки. Люди розлютилися. Вони зібралися на Площі й кричали: «Віддайте нам наші квіти! Віддайте!» А ще кричали: «Хай живе прем’єр Чжоу Еньлай!» 

Горобчику захотілося знову послухати П’яту симфонію, її вдумливе, дзеркальне лярґо. Шостакович став тим композитором, який нарешті написав про зневагу і занепад, який використав гармонію саму проти себе і пролив світло на скрипіння й дисонанс, які ховалися під поверхнею. Роками його публічне «я» розповідало світу, що він працює над симфонією, присвячену Леніну, але досі не знайдено й сліду від того рукопису. Коли його обвинуватили в «буржуазному декадентстві», спершу 1936 року, а потім 1948-го, Шостакович відповідав: «Я намагатимуся знову і знову». Чи вистачило б тому композиторові, який жив у Горобчику, сили волі на таке? Утім якщо він знав, що ні волі, ні таланту вже немає, яка користь із того, щоб починати все заново?  

— Горобчику, пам’ятаєш ті класичні романи, які нас змушували заучувати напам’ять? Ці слова досі слушні: «Хоч ми й не одного роду чи навіть походження, утім зв’язані узами душевної прихильності, і я розділяю його горе і печалі».48 Ми прочекали все своє життя, й ось країна нарешті відкривається. Я багато думав… можна ще почати заново. Ми можемо виїхати. 

Можливості, які побачив Горобчик, мали його втішити, але натомість вони розбили йому серце. Він уже не той, ким був колись. 

Колись я малів перед музикою, подумав він. Я любив її так сильно, аж став сліпий до світу. Яке я маю право — яке ми всі маємо право — повертатися назад? Повторення — лиш ілюзія. Ця ідея повернення, нового початку, створення нової країни, вона завжди була обманом — красивим сном, із якого вони прокинулися. Можливо, колись вони і любили один одного, але тепер Горобчикові треба було піклуватися про батьків. Вони покладалися на нього, і його життя йому не належало — воно належало його дружині й Ай-мін. І справді, завдяки роботі на фабриці він пізнав незнане досі умиротворення. Повторюваність дій його звільнила. 

Кай уткнувся вустами в його плече, у шкіру шиї. Так вони й лежали, не в змозі йти далі, не в змозі продовжувати.  

— Ти слушно сказав, — озвався Кай. — Я любив її. Я любив вас обох. 

— У цьому немає нічого ганебного.  

— Немає. І все ж мене обпалював сором. 

— Ми були молоді.  

— Це таки була любов, просто я цього не розумів. 

— Якщо тобі випаде нагода поїхати в Америку, ти мусиш нею скористатися. Не втрать такої можливості. Після усього, що ти бачив, після усього, що було зроблено, не озирайся назад. Твоя сім’я, й Чжулі також, сказали б те саме. 

Кай кивнув. 

Невже він плаче, подумав Горобчик. Алкоголь і сигарети прояснили його думки і загострили жагу. Плакати не було потреби, це він знав. Їм пощастило, вони зуміли розгледіти ілюзію. Навіть якщо країна піде вперед, їх уже не можна змусити забути. Я любив вас обох, подумав Горобчик. Я любив вас обох. 

— Вибач, Горобчику, — сказав Кай. — Я б усім пожертвував, щоб бути іншою людиною. Прошу тебе. Прошу, дозволь мені допомогти тобі виїхати. 

— Ні, — відповів Горобчик. Чжулі тут, подумав він. А композитор у ньому вже давно щез, от тільки Горобчик не зумів це вчасно розпізнати. Утім, йому варто було лише подивитися на свої втомлені, мозолясті руки, щоб зрозуміти. — Моє життя тут.  

Десять років потому, в Шанхайській консерваторії, Ай-мін продиралася крізь усі можливі прояви музики: трелі й перкусію, а ще скрипку, яка вигравала цілу флотилію нот. Пташка Тиші йшов попереду неї. У нових штанях, світло-блакитній сорочці та в шкіряних черевиках, які Лін подарувала йому на Новий 1988 рік, батько видавався вищим. Або ж, може, він таким здавався лише тому, що у своєму звичному одязі, формі Першої фабрики напівпровідників Хуейчжоу, Горобчик ніколи не випрямляв спину. Батько піднявся вузькою доріжкою консерваторії так прудко, ніби хтось попереду його кликав. 

Поруч із нею бідкався Ба Лютня:  

— Ай йо! У цих молодих піаністів узагалі немає ніякого розуміння контрапункту. Голосно і швидко, ось і все, що вони знають. 

— Але ж дідусю, звучить гарно. 

— Бо тобі на вухо ведмідь наступив. Іще від народження, от бідна дитина. 

І це була чистісінька правда. От, скажімо, недавно ввечері, коли він намагався навчити її грати на ерху, то не втримався й закричав: «Як так може бути, що майбутня вчена нездатна навіть втримати розмір чотири чверті? Та таке і буйволу до снаги!» 

Тепер Ай-мін тримала дідуся за тоненьку і суху, як папір, руку. Ба Лютня відростив черевце, але ноги в нього так і залишилися худі, тож він нагадував грушку, наколоту на дві зубочистки. Вона боялася, що він хитнеться і їх роздушать. 

— Агов, ти! Юний Горобчику! Притримай коней, — закричав він. 

Коли її батько озирнувся, Ай-мін уявила собі того горобчика, яким він, мабуть, був у дитинстві — шквал пісень і жменька пір’ячка. Велика Мама розповідала їй, що на початку шістдесятих студентів консерваторії послали на поля воювати. Вони голосно і незлагоджено грали на своїх інструментах з ранку до вечора, щоб жодна пташка не змогла сісти на поле і клювати зерно. З дня у день тисячі горобчиків, виснажених до смерті, падали мертві з неба. «Черговий вияв турботи від вождя Мао, — урочисто мовила Велика Мама. — І хто сказав, що від західної музики ще ніхто не помер?» 

У нинішні часи подібне варварство точно не допустили би. Щоб відсвяткувати початок 1988 року, Велика Мама подарувала їй новорічний календар із написом «Щастя настає», виведеним плавними ієрогліфами над пухкими щічками богів Гармонії та Єдності. Тепер, коли вона смикала за руку Ба Лютню, ці слова її підбадьорили. Щастя настає. Вродливі скрипальки в яскравих барвистих сукнях розступалися перед ними. Вона хотіла би бути музиканткою, подумала Ай-мін, просто щоб мати такий вигляд, як вони. Але ні, їй завжди більше подобалося розбирати програвач на частинки, ніж слухати якусь давню сонату.  

— Ох, ох, — простогнав Ба Лютня. — Цей старий пердун зараз вріже дуба. 

— То не поспішай так. Ми ж нікуди не запізнюємося. 

— Чиста правда, чиста правда.  

Пташка Тиші стояв на місці й терпляче чекав, немовби існував у іншому вимірі, ніж ті студенти, що мчалися повз них. Вони як електрика, схвильовано подумала Ай-мін, шипучі електрони, а її батько — схема. Або ж вони час, а він — простір. Ай-мін пригадала, як тоді, коли вождь Мао ще жив і дихав, вона регулярно писала критику на батька. («Плачу гіркими слізьми, коли усвідомлюю, що я донька ворожого елемента, поборника капіталізму…» «На цій війні цивільних нема!») Тоді вона була ще зовсім дитиною, тож батько мусив допомагати їй виводити складні ієрогліфи. Коли до влади прийшов голова Ден, критика перестала бути поширеною практикою. Вони з батьком ніколи про неї не говорили. Тепер було майже смішно згадувати, як вона називала його зміюкою чи демоном, або ж навіть змієдемоном, як вона так невимушено його зрікалася. Він навчив її захищатися, ховаючись у шумі.  

— Навіщо ми взагалі сюди прийшли? — запитала Ай-мін. — Шанхайська консерваторія його тільки засмучує. 

— Ех, я тут ні до чого. Твій батько сам хотів сюди прийти. У нього тут давні друзі, ти ж знаєш. 

Але ніяких давніх друзів тут не було, принаймні таких, які б вийшли його зустріти. Шукаючи когось, він заходив у одну будівлю й виходив з іншої, а вони з Ба Лютнею тим часом чекали його під різними деревами, які саме цвіли. Перш ніж вони пішли, батько зайшов у одну зі своїх репетиційних. Ай-мін сіла на крісло в куточку і слухала, як він грає на фортеп’яно — це вона вперше чула його гру, і досі навіть не усвідомлювала, що він здатен так грати. Усе його тіло, те, як він рухався, змінилося. Більшість мелодій вона впізнала з платівок (Шоста партита Баха, Куперен, Шостакович), але була ще одна композиція, складна конструкція, яка немов розпадалася на частинки, поки вона слухала — ласо музики, котушка дроту. Здавалося, музика здіймалася, навіть коли спадала, збільшувалася в об’ємі, навіть коли убувала, це була поліфонія настільки незбагненно прекрасна, аж у неї на шиї повиступали сироти. Коли музика стихла, на її очі раптом навернулися сльози. 

Через якусь мить батько відсунув лаву. І беззвучно закрив кришку інструмента.  

— Що це була за музика? — запитала вона.  

Він повернувся до неї й усміхнувся. Ай-мін теж невпевнено всміхнулася. Вона відчувала, як кімнату наповнює невимовний смуток. 

— Нічого особливого, — відповів Горобчик. 

— Нічого особливого? 

Він підвівся й підійшов до стіни.  

— Вона моя, — сказав він. Світло було вимкнене, тож коли він натиснув вимикача, воно загорілось, і він спантеличено витріщився на жарівки, а відтак знову клацнув вимикачем. На стіні чорнилом був акуратно виведений по трафарету номер «103».  

— Тобто — твоя?  

— Це я, — сказав він, звертаючись більше до вимикача, ніж до неї. — Це музика, яку я написав уже дуже давно, фрагмент симфонії, яку так і не закінчив. — Він вийшов назовні. У внутрішньому дворику від яскравого сонця всі барви зблякнули. — Я й не сподівався, що згадаю. Був певен, що після всіх цих років вона цілковито щезла. 

Вона пішла слідом за батьком назовні, а музика знай крутилася в голові. 

Ай-мін задумалася, скільки ж усього знала людина такого, що краще було б забути. Батько дивився на фортеп’яно так, немовби це єдина справжня річ у кімнаті, немовби все і всі решта, включно з ним самим, були не більш ніж ілюзією, сном. 

Від тієї самої миті, як вона вперше заглянула в черево радіо, Ай-мін уже знала своє покликання: вивчати комп’ютерні науки в Пекінському університеті й стати частиною технічного авангарду. Хіба ж це не було очевидно всім? Колись комп’ютери триматимуть на собі половину неба. 

Коли Ай-мін урочисто оголосила про це своїй родині, їй було шість років. Батько не відірвався від тарілки, а Велика Мама зааплодувала і сказала: «Виявляється, ще не для всіх у нашому домі смертні сурми лунають». Того року, 1977-го, конкурс на вступ був легендарний: понад п’ять мільйонів людей складало вступні іспити, змагаючись за двісті тисяч дорогоцінних місць. Голова Ден Сяопін відновив право на вступ для всіх, і це вперше з 1966 року абітурієнтів добирала не Партія. У містечку, під час студентських демонстрацій, Ай-мін навіть вимахувала транспарантом («Народ любить студентів!»). Які ж чарівні вони були! Виснажені навчанням і все ж бадьорі — всупереч усьому. У день іспитів, коли перші дзвоники сигналізували початок тестування, все в містечку завмерло — ні дорожнього руху, ні шуму, ні сварок, і навіть Велика Мама перестала кричати на перехожих. Багато тижнів потому, коли оголосили результати, вступники, яких прийняли на навчання, стали новими героями — юнаки і дівчата, з яких сходило сім потів над книжками, а не над плугами, які підносили догори не одну червоненьку книжку, «Цитати Мао Цзедуна», а величезні стоси можливостей, які, погойдуючись, здіймалися до самісінького неба. Їхній розум був нескінченно великими заводами, які прогризали сирий матеріал і випльовували відповіді. Здобути освіту, думала Ай-мін, це чудово. А поїхати колись навчатися в Пекінському університеті — означає стати вільною. 

Провчившись по шістнадцять годин на добу впродовж усього 1988 року, нарешті настала черга Ай-мін витримати три дні тестувань із дев’ятьох предметів. Щастя настає, сказала вона собі. Тема першого твору звучала так: «Світло і тінь: «Усе розмаїття, вся чарівність, уся краса життя складається зі світла й тіні». — Лев Толстой. Поясніть цю цитату». А друга: «Опишіть філософію, закладену в «Поему про У-сін» Жуаня Юаня». Вона написала понад дев’ятсот символів на кожну з тем, і під кінець першого дня їй аж голова паморочилася від нервового виснаження. Освітлення над головою відволікало своєю яскравістю, й аж блимало в її очах попереджувальними сигналами. Після іспиту настало нескінченне очікування, сльози, безсоння й істерики. Отримавши височенні бали, вже надіялася на вступ, але хоч вона і пройшла в Південнокитайський технологічний університет, та їй не вистачило балів ні на Пекінський університет, ні на Цінхуа, ні на третій варіант — Фудань. Отже, поїхати з провінції вона таки не зможе. Увесь той тиждень товариші сусіди зі шкури лізли, щоб привітати її батька і бабусю з дідусем, адже Ай-мін єдина з Холодної Канави їхала навчатися. Сусіди ніяк не могли збагнути, чому Ай-мін була така безутішна і знай лежала, скрутившись калачиком, у своїй кімнаті й обливалася гіркими слізьми. 

Пташка Тиші дав їй лише дві поради. Наполегливо вчися. І: Краще бути обачною. 

Вони саме вечеряли, коли заплакана Ай-мін сказала:  

— Ах, Ба! Який сенс бути боязкою? 

Горобчик продовжував жувати свій томат, стримавшись від відповіді у стилі Великої Мами («Ох ви, нове покоління! Думаєте, вже все на цьому світі бачили. Та ви й гадки не маєте, що рис же насправді вже зварений!») та й від будь-якої відповіді взагалі. Були часи в житті Ай-мін, коли батькова тиша здавалася ще однією людиною серед них. Тиша була жива, як іграшка, яку можна було вдаряти знову і знову. Одного разу, коли їй було дванадцять, вона запитала: «Ба, та музика, що ти писав, вона була злочинна?» Той лише спромігся відповісти: «Не знаю». Тієї ж ночі він намалював для вхідних дверей новий транспарант зі словами: «Нехай Червоне Сонце сходить десять тисяч років», виведеними досконалою, але порожньою, як вимушена усмішка, каліграфією. З таким самим успіхом міг би написати «Радість» на пластиковому відрі. 

— Хороше запитання! — вигукнула Велика Мама. 

— Сьома симфонія у фа-мінор, «Боязка», — прошепотів Ба Лютня й сам захихотів над своїм старечим жартом. Він нагнувся над заставленим столом, щоб витерти Ай-мін сльози, та натомість розмазав їх по всій її щоці. 

На пенсії Ба Лютня був найзадоволенішою людиною з усіх. Він знай по чомусь барабанив і награвав колишню музику, а ще змушував грати Горобчика, хоч той і казав, що його руки вже ні на що не здатні. Ба Лютня був дуже кумедний старигань, надто бочкуватий для своїх худорлявих ніг. Велика Мама іноді лагідно з нього кпила: «Що гірше я тебе бачу, то більше ти мені подобаєшся». Сонячними ранками вони сиділи надворі як дракон і фенікс, що охороняють ворота, або як два квітчастих портрети Маркса й Енґельса: Велика Мама з закоченими штаньми, щоб погріти на сонці коліна, а Ба Лютня — з закоченою жилеткою, щоб погріти живіт.  

Ай-мін підвелася, щоб прибрати зі столу. Поки не прийшли результати вступних іспитів, 1988-й був роком процвітання: двічі на тиждень на столі з’являлося м’ясо, а ще вони мали швейну машинку, диван, останню модель радіоприймача «Червоний ліхтар» і по добротному велосипеду кожному члену родини. У Ма був власний телевізор. Її щойно підвищили до редакторки новин на «Радіо Пекін» і перевели в столицю. Коли в Холодну Канаву прийшли результати іспитів, Ай-мін усвідомила, що щастя справді настало, але їй чогось бракувало.  

Поки вона домила начиння, її ліве око вже так запухло від сліз, що не розплющувалося. 

Вона приєдналася до Горобчика, який чекав у внутрішньому дворику з програвачем. Там уже грали в карти декілька сусідських дітлахів, смішно замурзаних якимось соусом для барбекю абощо. 

Вони гризлися через якісь дурниці, і їй закортіло жбурнути їм в обличчя болота. Був недільний вечір, єдиний час, коли їй дозволяли слухати західну музику, хоча, правду кажучи, всі ці роки вона лише складала батьку компанію. Невже він і справді вірив, що їй охота годинами слухати розпачливе бубоніння Шостаковича? Від його Десятої симфонії відразу ставало ясно, що життя безнадійне. 

— Ба, ти обирай. — Вона сподівалася, що він не обере Баха, бо від його тривожних фуг почувалася так, ніби її силоміць запхали в діжку і котили з гори.  

— Ммм, — сказав Горобчик, крутячи собі сигарети. Його особливий, сіньцзянський, тютюн пахнув вологою землею. — Прокоф’єва? — запропонував він. 

— Я принесу. 

Вона знайшла його улюблену платівку, Концерт для скрипки № 1 Прокоф’єва, в картонному конверті із зображенням широколицього, як ліхтарик, Давида Ойстраха. Поставила платівку. Музика просочилась у повітря, Горобчик слухав, опершись ліктем на коліно, і все його тіло було вигнуте, як спусковий гачок.  

Прокоф’єв так писав свою чудову музику, ніби в цьому світі його нічогісінько не обходило.  

Зі щорічних подарунків від Лін і Великої Мами Ніж її батько назбирав одну з найбільших колекцій платівок в усій провінції Ґуансі, та все одно вперто їх ховав. Щороку, повернувшись додому після новорічної поїздки, вони насамперед викопували ще більше землі під долівкою, щоб заховати черговий стос платівок. Батько був параноїк. 

Що то за життя? Платівка була поганеньким сховищем, у якому, вичікуючи, лежала музика, а в любовних листах із Канади зберігалися слова, які не давали Горобчикові спати ночами. Вона знала, тому що потай відкривала листи і перечитувала їх усі до одного. Але щоб жити, все на світі потребувало руху: вода повинна текти, платівка — крутитися, а людина — поїхати геть або знайти для себе нову дорогу. Без руху чи змін світ ставав лиш затхлою копією, й у цьому була біда батькової вишуканої каліграфії, його терплячого життя — воно застигло в часі. Його завтра якимось чином приречене завжди бути його вчора. Ай-мін розуміла, що вона від природи імпульсивніша і менш терпляча. 

Тепер, у дворику, Горобчик підняв вузький звукознімач і поставив нову платівку. Ай-мін довелося щосили стримуватися, щоб не скинути програвач долі й розтрощити його вщент. Грала «Моя батьківщина» Сметани, і від неї Ай-мін відчула себе такою безутішно нещасною, що на очі знову навернулися сльози. Пташка Тиші ніскілечки цього не зауважив. Вона сильно щипнула себе між великим і вказівним пальцями, щоб утамувати біль у серці. 

— Ай-мін, — озвався він. 

Вона звела голову. Музика закінчилася, а Ай-мін й не помітила. 

— Якщо ти хочеш навчатися саме в Пекінському університеті, то підготуйся ще рік і знову складай іспити. 

Так ніби її колись візьмуть у Бейда! Їй було так гірко, аж вона мало не розсміялася. 

— Я подав запит на переведення на Третій Пекінський провідниковий завод, і його задовольнили. Ти знаєш цей завод, там виготовляють радіо і ще оці нові мінікомп’ютери. Ми обоє переїдемо в столицю й отримаємо пекінські документи. Твоя мати задіяла всі свої зв’язки… словом, уже про все домовлено. Вона має зателефонувати сьогодні ввечері, я тому й не хотів нічого казати раніше… Коли мати подзвонить, постарайся поводитися так, ніби ти здивована. 

Вона втупилася у нього поглядом. 

Горобчик пояснив:  

— Для тих, хто має пекінську прописку, прохідний бал нижчий.  

Ай-мін, звісно, це знала. Прохідний бал був нижчий аж на сто пунктів, і якби вона мала пекінські документи, то завиграшки вступила би цього року. До того ж на їхню провінцію в Бейда виділили лише п’ятдесят місць. Глибока несправедливість цього світу знову обпекла її вогнем, аж захотілося кричати. 

— Можемо переїхати до маминої квартири в Пекіні або залишитися тут. Як ти вирішиш. 

Ай-мін заледве могла кивнути. Сором розповзався її тілом, як давня самокритика.  

— Ба, я хочу поїхати. 

Горобчик задоволено усміхнувся. 

Вона знову розплакалася, від радості й паніки в неї аж підкошувалися ноги. 

— Востаннє я бував у Пекіні ще підлітком, — сказав він. — Ай-мін, не засмучуйся. Ніщо й ніколи не буває завершеним, варто лише повернути голову, зосередитися на новому місці... і я геть не проти послухати щось нове. Зрештою, Центральна філармонія — у Пекіні… 

Вона й гадки не мала, про що він говорить. Батько знову перевів усю свою увагу на програвач. Він брав до рук платівку за платівкою і знову відкладав. Вона втрутилася. Обрала «Джазові сюїти» Шостаковича, й альбом почався з Вальсу № 2 — розкішного, кривобокого і впевненого у своїй правоті. Горобчик знову сів на крісло, звів погляд на хмарне нічне небо. А тоді заплющив очі. 

Коли Горобчик сказав: «Краще бути обачною» тим самим упевненим голосом, яким міг би повторювати слова Дена Сяопіна: «Розбагатіти — це чудово», він ледь похитнувся, бо останнім часом заглядав у чарку. Його мучили руки, фантомний біль, якого було годі позбутися. Якось увечері, за декілька днів до того, як вони мали переїхати в Пекін, Велика Мама запитала: 

— Чого ти чекаєш? Сину, що тобі треба? 

— Я всім задоволений. 

— Ба Лютня каже, що консерваторія в Гуанчжоу запропонувала тобі посаду, але ти відмовився. Це правда? Ти такий упертий. Не знаю, що за одна тебе привела в цей світ. 

Він усміхнувся. А відтак сказав: 

— Що б я там викладав? Я двадцять років нічого не писав. Уже виросло нове покоління композиторів, кращих за мене. — Він змінив тему. — Може, ти поїдеш із нами в Пекін? 

— Пекін! І жити там серед кадровиків і бюрократів. Ковтати куряву. Та я краще житиму в домовині Мао Цзедуна. 

— Боюся, від такого він встане з могили. 

Велика Мама відригнула. Вона обережно поклала свій примірник Книги записів, і досі в коробці з-під взуття, на крісло поруч із Горобчиком. І підсунула коробку до сина. 

— Не чекай більше, — нарешті сказала вона, підводячись. — Вихор і Вень не повернуться додому. А ще я й гадки не маю, що сталося з Кіномеханіком Баном. І з твоїми двома братами. Бозна чи вони ще китайці, чи вже американці. — Зітхаючи, вона побрела в дім. — Довга, довга, довга, — сказала вона. — Така довга революція. 

Горобчик залишився сидіти надворі. Зрештою відкрив коробку. 

Витягнув зі стосу записників сорок другий розділ, сторінки були майже геть чисті, так ніби їх ніколи й не читали. У цьому розділі Да-вей уже повернувся в північно-західний Китай. І вони з дружиною шукають доньку, яка зникла багато років тому. Якось вони приходять у гірське село, де всі селяни, кадровики й освічена молодь надто зайняті, щоб розмовляти, бо ж виконують колосальне завдання: їм наказали побудувати величезну загату, а для цього вони повинні по камінчику розібрати тамтешню гору. Да-вей із дружиною можуть лише стояти і вражено спостерігати. У повітрі висять земляна курява і небесний пил. Селяни співають гімн вождю Мао, і коли дружина Да-вея запитує, чи не бачили вони ось цю дівчину, ті відмовляються навіть глянути на фотокартку. 

— Моя донька вже мала би бути дорослою молодою жінкою, — розповідає вона, але селяни хитають головами і продовжують тягати кошики. 

Хтось відповідає: 

— Усе знаходить свій спочинок на дні ріки, — але Да-вей із дружиною певні, що їхня донька не там. 

Вони мандрують і мандрують, але рік за роком пустеля Такла-Макан дедалі більше їх нищить — їхній одяг, їхнє взуття, їхню віру, аж ось і сама світлина перетворюється на порох. Навіть їхні сльози вперто скороминущі. Пекуче сонце миттєво їх осушує, залишаючи тільки пластівці солі. Да-вей каже дружині, що пора повертатися додому, а вона відповідає: «Скажи мені, де наш дім, і я піду». Вони хочуть принести духам жертву за свою втрачену дитину, але в них нічого немає — і грошей, і речей катма. Надворі 1988 рік, і на колишньому Великому Шовковому Шляху вже не зустрінеш ані торговців, ані каравану верблюдів, і сила-силенна сіл стоять безлюдні. 

Вони доходять до пустельної блакитної оази, окутаної в імлу, де розлунюють пташині пісні. Це місце видається краєм світу, але насправді це старовинне місто Хотан, бо ж вони вже дійшли до південно-західного краю пустелі Такла-Макан. Да-вей думає про своїх втрачених братів, про Четверте Травня й тепер про власну дитину, дівчинку на ім’я Чжулі, й замислюється, чи не стануть вони з дружиною останніми, хто пройде крізь ці ворота. Де ж оте майбутнє? Якщо вони й надалі йтимуть на захід, то дістануться спірних земель Кашміру. Повернутися назад чи йти далі? По який бік їхнє місце? На стінах школи хтось написав уривок листа чи, може, вірша, і слова були такі: 

Я прийшла у цей світ 

Принісши з собою лиш аркуш й мотузку, лиш тінь 

Знову й знов я кажу тобі, світ 

Я не вірю…49 

У його дружини більше немає фото, щоб показувати незнайомцям, і вона просто сповзає по стіні, вкрай виснажена. Каскад хвилястого волосся вивільняється і спадає на плечі. 

Да-вей торкається слів на стіні. Тепер нове сузір’я прикрашає небо / Це піктограми ще з давніх-давен / Це пильний погляд тих, хто прийде після нас... 

— Я знаю, що її нема, — каже його дружина. — Я це знаю, але як я можу її відпустити? 

На шкільному подвір’ї якийсь юнак музикує. Він грає на скрипці, яку тут називають сяо ті цінь, «маленька, піднята цитра», і Да-вей упізнає композицію. Концерт Баха ре-мінор, написаний для двох скрипок, але юнак грає сам, контрапункту нема — а може, його ніколи і не було. Да-вей думає про обов’язки батька: дати грошові дари, щоб провести доньку через підземне царство, цитрини, щоб засолодити, шовк, щоб укрити. Але в його кишенях свище вітер, і Да-вею соромно, що він не має чого їй дати — ні в цьому житті, ні в наступному. Від цієї музики і тієї величезної відстані, яку вона здолала, він стає геть розгублений. Хоче сказати доньці повернутися додому, але дороги змінилися, й він не може знайти в цій країні нічого знайомого, і якщо вона повернеться до міст на узбережжі, то може заблукати. І як він зможе їй допомогти? Чому весь цей час був такий безсилий? Да-вей чує контрапункт немов наяву, лінію мелодії, яку він так добре знає, бо ж раз по раз програвав її з радіостанції у безпечний сховок повітря. Я прийшла в цей світ, принісши з собою лиш аркуш й мотузку, лиш тінь… Невже намагаючись вижити в теперішньому, вони пожертвували майбутнім? Той світ, у який він колись вірив, знову змінився до невпізнаваності. 

Його донька так давно їх покинула. Але сам він не знає, як бути вільним. 

— Допоможи мені, — каже його дружина. — Допоможи мені її відпустити. 

Горобчик згорнув записник. Він чув, як невідь-звідки тонкою цівкою текла музика — невимкнене радіо чи просто спогад. Чжулі, сказав він. І слухав, як йому відповідає повітря. 

Ай-мін сіла в ліжку. Вона чула, як домом кружляє запис Концерту для двох скрипок Баха, починається, а потім знову стихає. Прокравшись із кімнати, побачила, що батько сидить на підлозі, спиною до неї. Він підняв голку програвача і затримав її в повітрі, так ніби все не міг щось для себе вирішити, а тоді поставив назад. Перша напруга звуку, повітря, яке передувало музиці, з тріскотом ринуло немов із самої долівки. Ойстрах грав цю композицію разом із сином, і дві скрипки кружляли одна навколо одної, то обережно, то різко й обвинувально, оголяючи завидющість і ще якесь неосяжне почуття, для опису якого Ай-мін бракувало слів. Вона дивилася на батька і думала про Пекін і майбутнє. А що, як не все визначено заздалегідь, розмірковувала вона. Який би це був світ? Що, як усе — чи бодай щось — мало здатність змінюватися й починатися заново? 

5 

Від їхньої двокімнатної квартири біля мосту Мусіді, у традиційному пекінському хутуні — лабіринті тісно забудованих провулків — до площі Тяньаньмень було якихось п’ятнадцять хвилин. Якихось п’ятнадцять хвилин, але коли Ай-мін їхала на велосипеді широким бульваром, їй здавалося, наче вона підіймається у відкритий космос. Вона вже бачила, мабуть, із тисячу фотографій Площі, та реальність виявилася зухвало модерною: примарні пари, довговолосі волоцюги, підлітки, які слухали рок-музику і підспівували: «Світ — сміттєзвалище!» Пленталися діти в утеплених куртках, неквапом, як і їхні бабусі й дідусі, немовби в них часу було без ліку. Сьогодні пообідній вітер дошкульно пощипував — квітень ніяк не міг розпрощатися із зимою. 

Ай-мін поставила велосипед на підніжку. Відтак сіла на бруківку і взялася по-власницькому розглядати Площу. Скільки вона себе пам’ятала, правильне і неправильне Партія позначала кольорами. Істина і краса, наприклад, були хун (червоні), а злочинність і брехня — хей (чорні). Її мати була червона, а батько — чорний. Але Пекін, місце спочинку вождя Мао, виявився жовтаво-брунатний і навіть грандіозні бульвари мали відтінок верблюжої шерсті. Червоний був лише на державному прапорі та партійних транспарантах, але той червоний анітрохи не міг розбавити всієї цієї жовтої барви. Іноді вітер приносив пісок із пустелі Ґобі, й тоді пил проникав у все — не лише в її відчуття, а й в їжу, аж шовковисте тофу ставало хрумким на смак. 

— Ну чого ти, — шепотів якийсь хлопець, — не ображайся. 

І дівчина, яка схилила голову йому на плече, сказала: 

— Якщо вона тобі подобається, так мені й скажи. Я не старомодна. І не чинитиму дурниць… 

Ай-мін заплющила очі й удала, ніби не підслуховує. Люди в Пекіні якісь інакші, подумала вона. У них є почуття власної гідності, що її неабияк здивувало, а ще вони проникливіші, але водночас й оптимістичніші створіння. 

Сьогодні Ай-мін виповнювалося вісімнадцять. Вона розплела коси, наслідуючи міських дівчат. Їдучи на велосипеді по восьмисмуговій магістралі проспекту Чан’ань, відчувала, як позаду неї тріпотить м’яка важкість волосся. Учора, замість учитися, перешила свою найкращу сукню, й тепер ситець щільно обтягував її груди і стегна, аж стримував рухи. Посеред Площі вона звела очі на жовтаво-брунатне небо і подумала: «Світе, кажу тобі, я хочу вірити». 

На самоті вона анітрохи не почувалася самотньо. Немов крокувала якоюсь чарівною монтажною платою, що робила її могутнішою. Але пізніше, коли запали сутінки, і вона зустрілася з батьками на північному кінці Площі й вони подалися в улюблений ресторан Ай-мін, «Товариш Варвар», у неї виникло відчуття, ніби їй стискають легені. Мати випромінювала тривогу чи, може, просто жаль. Після вечері, коли Лін заплатила за те, щоб їх сфотографували на тлі воріт Тяньаньмень, Ай-мін раптом уявила собі їх збоку: Горобчик, робітник заводу, Лін, старанна кадрова працівниця, й сама Ай-мін, студентка-відмінниця. Вони навіть одягалися у спокійні, безликі кольори, як і належить зразковій сім’ї. 

— Навіть не дихайте! — сказав фотограф. — Замріть, замріть… 

Вона втупилася поглядом у точку за його правим вухом, де троє струнких хлопців у майже однакових вітрівках стояли під величезним транспарантом із написом: «Старанно вчіться і прогресуйте щодня». Я мушу засягти собі щасливої долі, подумала вона. Але що таке щастя? З роками дійшла висновку, що це означає бути однаковісінькою й усередині, й ззовні. Зрештою, а що ж таке нещастя, як не таке існування, коли в душі ти щось або хтось достоту інший? Іще від самого дитинства вона читала Горобчиковий щоденник, який батько колись писав і щотижня здавав керівництву. До 1978 року її батько вважався злочинним елементом, але з таким нудним щоденником, хуліганом він точно не був. І лише зараз Ай-мін усвідомила, що весь цей час недооцінювала Пташку Тиші. 

Навіть Велика Мама не знала про стосик листів із-за кордону, захованих у конверті альбому Ґленна Ґульда. Спочатку її увагу привернули марки: такі чарівні зображення канадських гір і замерзлих морів, такий цупкий західний папір. Ти пишеш музику? Надішлеш мені свої нові композиції? Мій дорогий Горобчику, я весь час про тебе думаю. Хто така ця Цзян Кай і яка вона? Як узагалі таке можливе, що в Пташки Тиші була таємна пасія? 

Затвор фотоапарата голосно гримнув. 

— Добре, — сказав Горобчик, — от і все! — Він повернувся до Ай-мін. На його робочій сорочці осіла крихітна пушинка. Донька її зняла. 

Лін відрахувала монети в гаманці й дала їх фотографу. Монети застукотіли, як пригорща квасолі. 

Горобчик вказав на повітряного змія у вигляді дракона, який саме витав у повітрі. Схоже, він анітрохи не усвідомлював, що вона вже не мала дитина і що тепер її значно важче відволікти. 

— Як гарно. 

Удома, у крихітній кімнатці, що слугувала їй кабінетом, вона по вуха поринула в журнали. Не в ті пістряві жіночі журнали, що почали з’являтися в пекінських кіосках, а в серйозні часописи, як от «Нехай змагаються природничі науки». Особливо до душі їй була теорія ймовірності та Ріманові симетричні простори, тож вона продовжувала їх вивчати, цілковито закинувши політологію й англійську, хоч під час торішнього тестування саме ці предмети і стали її слабким місцем. По сусідству з ними мешкала дівчина на ім’я Лу Ївень, ефектна студентка-першокурсниця Пекінського педагогічного університету. Вона дала Ай-мін примірник книжки «Китайське екзаменаційне пекло: державні іспити в імператорському Китаї». Книжка була товстезна. Ївень засміялася і сказала, що їй вона більше не потрібна. Тепер Ай-мін втупилася поглядом у стіл і гостро відчула все безглуздя власних намірів. Із височезних веж книжок навколо неї утворилося ціле футуристичне місто. Заховалася між ними й задрімала, і її сни перетиналися, як літаки у небі. Голос у її голові абсурдно повторював: «Ївень легка, як хмаринка». 

— Центральний комітет Комуністичної партії Китаю з глибоким сумом повідомляє... — Ай-мін повернулася і сторінка з «Нехай змагаються природничі науки» зіжмакалася й прилипла до щоки, тож вона простягнула руку, щоб її здерти, — випробуваний і відданий борець за комунізм, Ху Яобан, великий пролетарський революціонер… 

Велика Мама Ніж, затуманено подумала вона, бурмотіла слова «яо бан», коли віддирала їхній єдиний баняк для рису. Вони означали «геніальна країна», і, як з’ясувалося, саме таке ім’я мав Генеральний секретар Партії. Знеславлений, колишній генеральний секретар. 

— На його порятунок було кинуто всі сили… 

Ай-мін розплющила очі. 

— О сьомій годині п’ятдесят три хвилини ранку, п’ятнадцятого квітня тисяча дев’ятсот вісімдесят дев’ятого року, в сімдесят три роки, він помер. 

Її крісло посунулося. Дряпання дерева об дерево немовби долинало від самих її кісток. Одне плече пекло від болю, а інше немов розхиталося й видовжилось. Їй здалося, що вона чує ридання. Плач підібрався ще ближче, він прийшов разом із дощем, що скапував на бетонний тротуар за дверима, аж той потемнів од вологи. Була субота, але обоє її батьків були на роботі. Вона перетнула кімнату і розляглася на їхньому ліжку, надто стривожена, щоб вчитися, й довго-довго дивилася на дощ. 

Коли Горобчик прийшов додому із заводу, то відразу ж увімкнув радіо, хоч їм було чудово чути сусідські приймачі. Він потрапив під дощ, і його мокре волосся понуро обліпило чоло. Ай-мін узяла рушник і почала завзято витирати батькові голову. 

— Що ти сьогодні вчила? — приглушено запитав він. 

— Усе. Ми понесемо квіти на площу Тяньаньмень? 

Він відсунув кутик рушника з обличчя. 

— Квіти? 

— Поглянь, усі сусіди виготовляють квіти. — Їй було видно, що відбувається в домівках по той бік вузького провулка, і в кімнатах, суміжних із їхньою кухнею, де сім’я Ґуа складали з паперу білі хризантеми, символ трауру. — Для товариша Ху Яобана! Він сьогодні помер, ти ж знаєш. 

— Ммм, — видав Горобчик. Він схилився набік, намагаючись витрусити з вуха воду. Тепер його волосся стояло дибки, і він скидався на дельфіна. 

— Знаєш, коли його запитали, яка політика вождя Мао й досі може бути актуальна для Китаю, — немов між іншим сказала вона, — він відповів: «Думаю, жодна». 

— Ти ж знаєш, що таке краще не повторювати. 

— Якщо Генеральному секретарю можна, то чому мені зась? 

Батько випростався. 

— Відколи це ти в нас генсек? І хіба він не потрапив під чистку? 

По радіо хунвейбіни вигукували безглузді гасла знеславленому Ху Яобану. Це відбувалося в шістдесяті, коли Ай-мін іще й на світі не було, і безтямний звукозапис протривав якихось кілька секунд, перш ніж перейти до кращих часів. Ось він у новій економічній зоні, ось він на північному заході разом з іншими кадровиками. Після Культурної революції й падіння Банди Чотирьох товариш Ху працював над реабілітацією тих, кого незаслужено засудили… Він відвідав понад півтори тисячі районів і сіл, аж до віддалених поселень Синьцзяна і Внутрішньої Монголії, щоб на власні очі побачити, як партійна політика позначається на житті народу… 

Дощ розійшовся ще дужче. Ай-мін неквапом чистила помаранч. 

Провулком пройшла Ївень у новесенькій рожевій сукні, яка на ходу погойдувалася навколо стегон і парувала над її довгими блідими ногами. Ай-мін почувалася такою ж вразливою, як отой оголений помаранч у неї в руці. Вони були однолітки, але порівняно з Ївень — уже студенткою університету — вона була ще дитина. Ївень мала переносний касетний плеєр, і на ходу завжди слухала музику. Слухати музику, яку більше ніхто не міг почути, було сучасно і дуже по-західному. Приватна музика спонукала до приватних думок. Приватні думки — до приватних бажань, приватного задоволення або ж приватних прагнень, до цілого приватного всесвіту окремо від батьків, сім’ї й суспільства. 

Її роздуми урвав скрип Горобчикових пластикових капців. Ай-мін простягнула йому почищений помаранч, і він усміхнувся до неї так, наче вона вручила йому саме сонце. Підійшов до програвача, і Ай-мін вимкнула радіо, змусивши Ху Яобана замовкнути на півслові. 

Вона залізла в ліжко, хоч було ще рано. Фуга з «Музичного приношення» Баха крутилася в пітьмі, наче пес, який ганявся за власним хвостом. Ай-мін почула, як додому прийшла мати, і як її батьки обмінюються звичними репліками. Те саме ліжко, різні сни. Ця давня приказка ідеально описувала Горобчика і Лін. Як так вийшло, що її мама стала така незалежна і сучасна? Чому батько любить когось аж такого далекого від його теперішньої реальності? Як Ай-мін зробити власне життя кращим, аніж в її батьків? Єдина важлива для неї тема твору була така: як людина може сама створити власне майбутнє? 

У понеділок Ай-мін наткнулася на сусідку Ївень біля громадської колонки. 

— Ти ж ідеш сьогодні вранці на площу Тяньаньмень? — запитала дівчинка. 

Заскочена Ай-мін оторопіло запитала: 

— Навіщо? 

Дівчина засміялася. Вона підняла повне відро води й хитнулась назад. 

— А й справді, навіщо? — сміючись, повторила Ївень. — Я майже тобі повірила! Ай-мін, ну ти мене й надурила. Та ще й із таким незворушним виразом обличчя! Якщо мені колись знадобиться людина, що могла б підтвердити моє алібі, я насамперед звернуся до тебе. 

Ай-мін усміхнулася. Вона дивилась, як рожева сукня Ївень замигтіла провулком. 

Повернувшись у кімнату, якусь мить постояла, дивлячись на стосик книжок на столі. До вступних іспитів залишалися три місяці. Вона запнула фіранки, переодягнулася в іншу сукню й вийшла з квартири. 

Їхала на велосипеді неквапом, закохана у вітер, який обвівав їй обличчя. Задовго до того, як вулиця Цзянґомень перейшла у проспект Чан’ань, вона вже почала помічати обривки квітів, паперу і стрічок, якими була всіяна дорога і які назбирувалися, як хмари, аж поки на самій Площі їй відкрилася цілком ірреальна сцена. Тисячі похоронних вінків із паперовими стрічками пульсували на вітрі. Опріч проспекту робітники заводу влаштували публічний мітинг, якісь дівчата декламували вірші, а групка студентів скупчилася на землі з чорнилом, пензлями і папером, пишучи довгі дацзибао. Вона зайшла ще глибше на Площу, намарно намагаючись знайти Ївень. Здавалося, бетон розходився навсібіч від її ніг, немов безкраїй сірий слід. 

Біля пам’ятника народним героям три бабусі крамольно перешіптувалися. «Серцевий напад». «Отак знагла! Просто посеред засідання Політбюро». «Ті хитрі лиси його принижували, цькували, аж поки його серце не витримало…» Над ними височів гігантський чорно-білий Ху Яобан — фото таке величезне, що ніс товариша Ху був заввишки з людину. Хоч куди глянь, усюди були дацзибао — на землі, прикріплені до пам’ятника, на саморобних дошках. Ті, хто вже давно мали лягти в домовину, досі живі. А той, що мав жити, помер. Від самого лише читання Ай-мін здалося, що вона прокляла уряд і донесла владі на власного батька. 

Вона навіть підняла руку, щоб прикрити очі. Але слова з дацзибао однак прослизали між пальцями. Чому ми не можемо самі обирати собі роботу? Хто дав владі право вести мою особисту справу? 

Вона озирнулася й наштовхнулася на іншу стіну, завішану папером. 

Хіба не пора нам жити як люди? 

Пам’ятаєте? 

Мені самотньо. 

Вона підійшла ближче і примружилася, намагаючись розгледіти ієрогліфи. Пам’ятаєте? 

Які протизаконні думки. Ті, хто вже давно мали лягти в домовину… Втім, чому це думки мають бути протизаконні? Удалині бетон зміщався, перетворювався на невелику юрбу. Вона примножувалася — з’являлося чимраз більше і більше демонстрантів із довгими, як кораблі, транспарантами над головами. «Вставайте, раби, вставайте! Відвоюємо своє добро...» Прапор університету Цінхуа приспустився і ковзнув убік, але там були й інші прапори — Університету авіації й Народного університету. Студенти вперлися в шеренгу поліції. Здалеку видавалося, ніби це сіра хвиля проковтнула косяк риби. Поліція зникла, а натовп іще більше роздувся. У напрямку Ай-мін плив тоненький, як палець, транспарант: «Хай живе освіта!» Вона не могла не думати про те, що першокурсники з цього юрмища написали в екзаменаційному творі про Льва Толстого. Незграбно повертаючись, зашпорталась об чийсь ранець. Власник вибачився й недбало копнув ранець, аж їй здалося, ніби щось тріснуло. Коли він усміхнувся, тіні у нього під очима розширилися. Хлопець запитав, з якого вона відділу, і коли Ай-мін у відповідь лише витріщилася, вказав на вивіску в себе над головою («Відділ освіти»), а тоді, відповідаючи на запитання, яке вона не ставила, сказав: 

— Офіційна переоцінка життя й діяльності Ху Яобана. Кінець кампанії духовного осквернення. Це перший і другий пункти. А ще… ми просимо владу звільнити арештованих 1977-го року за те, що вони говорили правду. Тобто героїв Стіни демократії. Дванадцять років минуло, а вони досі за ґратами! — Виявилося, він звертався до когось позаду неї. Зніяковівши, вона ступнула вбік, щоб вийти з лінії його зору. Окуляри хлопця погано опиралися на перенісся, і скельця знай сповзали вниз. Їй хотілося ніжно підтягнути їх догори. Студенти закричали: «Яобан назавжди!» 

Солодкавість шматка торту, який вона з’їла перед цим, досі відчувалася на язику. Клапті паперових гвоздик приклеїлися до взуття, й Ай-мін спробувала відшкребти їх об сірий бетон, бо не хотіла принести, як доказ, додому. Вона знайшла велосипед і неспішно поїхала назад, проти безнастанної течії пекінців, які йшли на Площу. 

Того ж вечора вони з Ївень сиділи навпочіпки у дворику і разом мили посуд. 

— Добре, скажи мені, — прошепотіла Ївень, — що таке революція? 

Ай-мін тихенько кашлянула і мовила: 

— Що? 

— Добре, добре, — сказала Ївень, — та я жартую. Думала, допоможу тобі підучитися! Але серйозно, хіба ти не думаєш, що громадяни повинні бути самі собі господарі, що вони мають належати самі собі? Хіба індивід — це не сукупність тіла і системи поглядів? 

— Індивід? 

Пластикова тарілка вислизнула з мильних пальців Ївень і хлюпнула назад у воду. На дівчині були кросівки, біла футболка, яка правила за сукню, й рожева бандана. Недавно вона радикально коротко підстриглася. Ай-мін помітила, що Ївень носить із собою розпилювач і час від часу оприскує голі ноги великою хмарою саморобного засобу від комарів. А коли її все-таки кусали, вона люто ляскала себе по литках і стегнах, так ніби ті належали комусь іншому. 

— Мій хлопець із Бейда, — сказала Ївень так, ніби вона мала хлопців і з інших університетів, — каже, що за минулу добу з’явилося тисячі дацзибао із вимогою реформ. Його найкращий друг учора вночі приніс на Площу транспарант. Знаєш, що там було написано? «Душа Китаю». — Вона зітхнула і взялася відчищати сімейний баняк для рису. — Направлення на роботи нині просто жалюгідні… Хтозна, куди нас засунуть, коли ми випустимося. У мене є кузена, яка працює сама у провінції Шеньсі на заводі, який уже закрили. Сама-самісінька! І це вона, буцімто, бухгалтер. Що це за робота така? 

— Випускники пекінських університетів отримують хорошу роботу, хіба ні? 

— Пекінських! — Ївень скривилася. — Нам усім треба виїхати на Захід. Америка визнає своє минуле, а отже, володіє майбутнім. А чим володіємо ми? — Вона ляснула рукою по воді. — Слухай, а яка рок-музика тобі подобається? — Її футболка-сукня промокла на стегнах, і мильна піна сповзала по коліну. 

— А вона різна буває? 

Ївень захихикала. 

— Наприклад, є стиль «північно-західний вітер». Він тобі подобається? Заспіваймо щось. Знаєш якусь пісню? «Білий ангел»? Або «Перший день»? 

Усе пообіддя Ай-мін читала «Хай змагаються природничі науки», і її голова була забита геологічними дислокаціями. 

— Я погано запам’ятовую слова пісень. 

— Ай-мін, маленька селянка. Тато казав мені, що твій батько колись був музикантом! Це правда? Типу, рок-музикантом? Ну-бо, розповідай, ти ж насправді не така вже й сором’язлива. Чи така? 

Це було ще гірше, ніж вступні іспити. Ай-мін не уявляла собі, яка тут правильна відповідь. На щастя, це не мало значення, тому що Ївень поринула у власний монолог. Тепер вона почала сама собі наспівувати: «Коли будеш моєю, тебе я вкотре спитаю? А ти лиш смієшся, бо ж у мене нічого немає! Та ось тобі всі прагнення мої, і свободу мою теж собі візьми». 

Один із сусідів, хлопчина на прізвисько Кавун, почав їй підспівувати. Він був маленький, але голос мав сильний і вологий. «Тебе би за руку тримати. Ходімо зі мною літати…» 

Ївень підвелася; її куца сукенка була вочевидь замаленька як на своє призначення. 

— Ай-мін, хочеш піти на Площу? 

— Не можу. 

— Тоді завтра. — Ївень перекинула відро з мильною водою, вилила її й поскладала туди чисте начиння. 

— А який він, твій хлопець? — запитала Ай-мін. 

Ївень зіп’ялася на ноги, легенько похитуючись, і начиння забриніло, як налякані пташки. Вона дражливо всміхнулася. 

— Мені подобається, коли в тебе розпущене волосся. 

Ай-мін занурила руки у свою воду для начиння і сказала: 

— Ївень, де ти дістала свій плеєр? 

— Купила в Товстогубого на розі. Хочеш собі такий? Він завжди мені дешевше продає. 

— Хочу. Для батька. 

— Добре, коли скажеш. Постукаєш мені у вікно. Підемо разом. 

— Ми не хунвейбіни! Ми — залишки покоління Четвертого Травня, одні з небагатьох, кому вдалося вижити. Чи ти не розумієш різниці? — Будильник Ай-мін не продзвенів, мабуть, іще рано. Або, може, вже було пізно, глупа ніч, але голос Ївень вона впізнала відразу. 

— Велика Сі Ван Му! Ми заради тебе в усьому собі відмовляли, і поглянь, що з тебе виросло. — Ай-мін сіла на ліжку. Батько Ївень видавався геть виснаженим. Його голос немов розламувався натроє, коли він дедалі голосніше кричав. — Посеред ночі протестувати проти влади в Чжуннаньхай! Потрапити у в’язницю! Та ти не моя донька! 

Мати Ївень знову і знову повторювала ті самі слова: 

— Називати вождів на ім’я! 

— То й що, якщо я назву Лі Пена на ім’я? Вони ж просто люди! — кричала Ївень. — А в людей є імена! Чому ви цього не розумієте? Вам було в що вірити, ви мали революцію, а ми що маємо? 

Гримнули двері. Хтось плакав — напевно, Ївень. Або, може, її батько. 

Ай-мін сіла. Зазвичай ніхто так не розмовляє, тому ця вся інтерлюдія, мабуть, їй наснилася. Вона терпляче чекала, поки прийде до тями. Тіні хвилями падали на постіль, і, здавалося, все в кімнаті рухалося. Вона обійняла простирадло і пригадала рожеву сукню Ївень, — та розрослася й покрила її, овіваючи ароматом жасмину, а тим часом сварка, підслухана лише частково, уривчасто тривала, знову її заколисуючи. 

— Якщо ти вмієш розв’язувати задачі з фізики, то зможеш розв’язати і це. — Пізніше того ж ранку Пташка Тиші заглядав Ай-мін через плече, вивчаючи екзаменаційні питання на її столі. — У цьому запитанні тобі всього-на-всього треба продемонструвати правильне розуміння партійної лінії. Гадаю, маєш ретельніше вивчити постулати маоїзму-марксизму-ленінізму, надто оцей розділ із методології, а ще цей — матерія або матеріалізм як об’єктивна реальність… 

До його руки прилипли дві диневі насінини, і вона помітила ще дві в себе на лівій руці. Ці чотири насінини наче заглушили всі Горобчикові слова. 

Варто було батькові зачинити за собою двері, як Ай-мін знову взялася дивитися у вікно. Певна річ, люди за вікном — сусідські тітоньки, Ївень і Кавун — теж її бачили, як і вона їх. Вони саме знімали з мотузків білизну, поки знову не почався дощ, і ніхто анітрохи не зважав на те, як вона з нещасним виглядом сидить поміж стосів книжок. Очі Ївень підпухли. Вона сумно наспівувала собі під ніс: 

І виріс я під прапором червоним, 

Тож присягнувся 

Наважуватися думати, робити і казати, 

Й себе усього революції віддати. 

У повітрі відчувався крижаний поцілунок зими, і для похорону це була достоту найкраща погода. Ху Яобану сподобалося би. Відколи оголосили про його смерть, минув уже тиждень, і сьогодні, в суботу, все місто йшло на проспект Чан’ань, щоб віддати йому останню шану. Втім Горобчик сказав, що вони не підуть, що площу Тяньаньмень перекрили, тому вони подивляться процесію по комунальному телевізору. По телевізору ж краще, сказав він. Батько дозволив одному з колег себе підстригти, й Ай-мін не знала, скільки цей товариш випив байцзю, але зачіска вийшла трохи кривобока. Їй було важко з ним сперечатися — невдала стрижка мала аж надто жалісний вигляд. Тимчасом Ма неочікувано заявила, що вона піде на похорон, бо так буде правильно. 

— Ай-мін, якщо хочеш, можеш піти зі мною. 

— Та ні. Я складу компанію Ба. 

Якщо Лін і образилася, то не подала й знаку. Вона взула свої парадні черевики й елегантно вийшла з дому. Мати завжди була бездоганно елегантна, немовбито чужа у власному домі — хоча так воно і було. Ай-мін не жила з матір’ю під одним дахом іще з трьох років, і хоч Лін у цьому не винна, в неї однак було відчуття, що Лін лише вдає матір. Ай-мін завжди почувалася у своїй тарілці радше з двоюрідною бабусею, Старою Кішкою, букіністкою, яка мала портативну бібліотеку — возила книжки в кузові вантажівки, якою доставляють овочі. Стара Кішка жила сама по собі в Шанхаї — «Я вільна сучасна жінка» — і їй було вже під сімдесят. 

Похорон мав початися о десятій ранку, тож Ай-мін із Горобчиком неквапом снідали. Він читав газету, а вона перемикалася між «Зібранням листів Чайковського» і «Мистецтвом війни» Сунь-дзи, й тишу порушували хіба шелест сторінок і приглушене батькове бурмотіння у відповідь на якусь статтю чи, може, просто на оголошення. По «Радіо Пекін» передавали те, що всі вже й так знали, а потім знову і знову це повторювали. Із міркувань безпеки вхід на площу Тяньаньмень перекрили, дозволивши збиратися лише на прилеглих бульварах і тощо, і тощо. Ай-мін усвідомила, що нетерпляче чекає на ті кілька секунд мовчання під час похорону, бо тоді радіо нарешті буде змушене перестати вичитувати їм мораль. 

Горобчик налив їй склянку грушевого соку. 

— Дуже дивно, що влада перекрила Площу. Мабуть, товариш Ху Яобан таки був дуже популярний… 

Ой, бідолашний Ху! — подумала вона. Вона все своє життя дивилася на портрети Ху Яобана, на його ідеально овальну голову, на чоловіка, який вважав, що зуміє змінити Китай зсередини, крок за кроком ввести економічну свободу, по крихті привнести процвітання. Чи може такий метод колись подіяти, розмірковувала Ай-мін. Чи існує на цьому світі людина, яка, спробувавши щось смачненьке — економічну свободу і політичні реформи — щось солонувате і маслянисте, солодке і багатообіцяльне, вдовольниться лиш одним шматочком? Хто зміг би терпляче чекати, поки ще майже мільярд людей теж це скуштують? Ні, кожен спробує відкусити вдруге, а потім утретє, і врешті забере собі всю порцію. Ху Яобан, звісно ж, зазнав поразки, і, певна річ, підпав під чистку! Власні думки її розхвилювали. Одного лише вигляду рожевої сукні Ївень було досить, щоб розбурхати в ній розмаїті приватні думки. Навіть нині мало хто носив рожеве, тож Ай-мін підозрювала, що Ївень сама перефарбувала сукню. А як же той хлопчина в окулярах, що сповзали з носа? Їй хотілося простягнути руку, торкнутися його стрункої талії й запитати… а що запитати? А тобі не видається абсурдним усе це? Чому в нас немає слів, щоб висловити справжні почуття? Що з нашими батьками? 

Вона пішла до себе в кімнату й, оскільки було холодно, залізла переодягатися під ковдру, силкуючись запхати у джинси спочатку ліву ногу, а потім праву. Так вона й лежала в ліжку — лише в джинсах, без будь-якого іншого одягу — водячи рукою між гладенькою шкірою живота і шорсткістю тканини. Уявляла, що весь світ існує між цими двома відчуттями — оголеності й одягнутості, м’якості й грубості, внутрішнього і зовнішнього. Цікаво, яке було б життя, якщо виїхати з країни? Тут, варто політиці партії змінитися, й тебе вже могли ні сіло ні впало заслати в пустелю. Вона натягнула спершу сорочку, а відтак і светр. Її оголена шкіра немов чекала на щось, що так ніколи й не станеться. Усе було не таке, їй доведеться перешити весь свій одяг і перекроїти все по-новому. Я хочу жити, подумала вона, але тут ніхто жити не вміє. 

Батько раптом оголосив, що він теж хоче піти на площу Тяньаньмень, щоб віддати останню шану Ху Яобану, і що зараз іти навіть краще, бо вулиці вже не такі залюднені. Він немов допіру прокинувся і збагнув, хто помер. 

— Добре, — сказала Ай-мін. — Я піду з тобою. 

Пташка Тиші відразу ж заходився складати дві паперові гвоздики. Закінчивши, обережно приколов одну на пальто Ай-мін, а іншу — на своє. 

Вони взулися, взяли велосипеди і поволі виїхали із провулка. Який же довготелесий був її батько. Може, людина, яка все життя вовтузилася з дротами, неминуче мала й сама перетворитися на дріт. Вулиці були майже порожні. На горщику з квітами біля моста Мусіді сиділо кілька підлітків, але ніхто з них не був такий привабливий, як Ївень, що мала шкіру світлу й ароматну, як м’якуш грушки. Ай-мін їхала пліч-о-пліч із Горобчиком, який, немов намагаючись її розважити, почав наспівувати П’яту симфонію Бетговена. 

— Ба, я підрівняю тобі стрижку. 

Він усміхнувся, їдучи по інерції. 

— Старий Бі сказав, що з такою стрижкою я видаватимуся молодшим. 

— Вона просто трохи кособока, от і все. — Усі бойові дії побудовані на обмані, подумала вона, і залежать від ефекту несподіванки.50 — До речі, а що якби я подала документи в університети Канади? 

Зауважила, що його швидкість анітрохи не змінилася, тільки велосипед ледь нахилився до тротуару, але він одразу ж його вирівняв. Провадила далі. 

— Ївень каже, — не вгавала вона, — що майже всі її знайомі з Пекінського педагогічного подали документи в Америку. Але в Канаді життя не таке дороге. Уяви, якби я виграла стипендію! Ти міг би поїхати зі мною. Тому що… Я не хотіла б їхати сама. — Її безрозсудна хоробрість бралася наче з самісіньких вулиць. Ось що буває, коли, як грім серед ясного неба, помирають політики, подумала вона. Це як ніжка стола, що ламається, й усе летить додолу. 

— Усі кажуть, що в Канаді дуже холодно, — відповів Горобчик. Він пришвидшився. — І хіба з англійської в тебе не найнижчі бали? 

— Твоя донька може вивчити будь-що, варто їй лише добре постаратися. 

На це Горобчик не мав заготовленої відповіді. На його щастя, дорога раптом залюднилася. Він звернув в об’їзд на південь, у менші провулки всередині Другої кільцевої дороги. Повертаючи на розі, мало не врізався в колону комунальників, які підмітали вулицю, але вони працювали собі далі, так, наче Горобчика ніколи не було на світі й ніколи не буде. Дехто з них видавався на п’ятдесят років старшим, ніж Велика Мама Ніж. 

— Ай-мін, — сказав він, коли донька знову з ним порівнялася. — Спочатку ти хотіла в Пекін. Тепер у Канаду. А коли ми приїдемо в Канаду, ти, певно, захочеш на Місяць. 

— Але декому вдавалося туди потрапити. Навіть на Місяць. 

— Колись я теж уявляв собі, що поїду на Захід і заберу з собою родину. 

Вона чекала, що він продовжить, але батькова думка так і залишилася напівдумкою. Вулиця заповнювалася, але він однак їхав просто в гущу юрби, проковзуючи між людьми, як пельмень цзяоцзи між локшиною. Небо було таке біле, немов усі його барви зістригли, як шерсть, і геть усе довкола — і землю, й дерева, й одяг перехожих — прикрашали паперові квіти; в повітрі пахло не пилом, а міцним, апетитним бульйоном. Уздовж дороги сім’ї влаштовувалися обідати. Зрозумівши, що зараз проїзду не буде, Горобчик нарешті зліз із велосипеда і далі вони пішли пішки — примітно, рухаючись проти людського потоку. Вони з батьком цілковито дисонували з картиною довкола. Ай-мін ішла з опущеною головою; сіра пристойність Пекіна, його жовтаво-брунатна люб’язність, належала тим, хто знав, коли приходити на похорони і о котрій годині обідати. 

Вона помітила нову юрму, яка рухалася в їхньому напрямку. Люди в ній скандували, і спочатку вона не могла розібрати слів — їхній мегафон був слабенький і видавав металевий звук. Зрештою вона побачила двох юнаків із червоними пов’язками на руках, які несли транспарант із написом: «Ми молоді. Ми потрібні Батьківщині». Юнаки були незвично довгов’язі, і їхній транспарант майорів високо в повітрі. Зі студентів, які йшли за ними, стікав піт, їхній парадний одяг був розхристаний, і декілька з них мали такий вигляд, ніби допіру встрягли в бійку. А ще вони плакали. Їхня відданість Ху Яобану була щира, раптом подумала Ай-мін, а моя завжди — безлика. 

— Ми любимо Батьківщину? 

— Так! 

— Ми готові пожертвувати власним майбутнім заради китайського народу? 

— Так! 

— Ми вчинили щось погане? 

Крізь ридання проривалося: 

— Ні! Ні! 

Тепер вони проходили повз них, зчепившись за руки, як паперові ляльки. 

Сім’ї, які саме обідали, відірвали погляди від їжі й дивилися на студентів. Дехто підвівся на ноги. Горобчик теж зупинився і втупився поглядом у процесію. Що сталося, що сталося, рикошетили слова від однієї людини до іншої. Якийсь юнак відколовся від довгої колони, і його відразу ж оточили. Він сказав, що представники студентів різних університетів намагалися пред’явити владі петицію. Троє хлопців стали на коліна на сходинах Великої народної зали і простояли так сорок п’ять хвилин, а тим часом усюди навколо них студенти і жителі Пекіна гукали, щоб ті підвелися, щоб не стояли навколішках. І все ж вони так і не зрушилися з місця, тримаючи петицію в повітрі, немов діти перед батьком або раби перед імператором. Але ніхто з представників влади до них не вийшов. Між юрбою і Народною залою стояли поліцейські кордони — двадцять колон підряд. Напередодні вночі сто тисяч студентів прийшли на площу Тяньаньмень і заночували на ній, щоб, коли вранці її закриють, вони вже були там. 

— Ми лишень хотіли віддати останню шану Ху Яобану, як до нас усі завжди й робили під час трауру. 

Навіть поліція закликала тих студентів підвестися. 

— Вони питали, чому ми мусили звертатися до влади з колін, але ніхто не міг їм відповісти. 

Чиновники витріщалися на них крізь скляні двері, й лише один, професор із Бейда, зрештою вийшов і спробував підняти хлопців з колін. 

— Але насильства не було, — сказав хлопець. — Насильства не було. Поліція з нами погоджувалася. Дехто з них теж плакав. Усі ми брати. 

Він видавався ошелешеним. Відтак розвернувся і знову приєднався до процесії, заново вплітаючись у ланцюг рук. 

— Бойкотуємо заняття! 

— Ми повинні мати хоробрість опиратися! 

Повз них проплив транспарант із написом: «Згідно зі Статтею 35 Конституції Китаю, всі громадяни мають право на свободу слова і зібрання». Проспектом прокотилася хвиля оплесків. Ай-мін курява потрапила в очі, й вона спробувала їх протерти, але від цього стало ще гірше. Студенти видавалися пригніченими, паперові квіти в них на грудях сплющилися. Насправді, подумала собі, у них такий вигляд, наче приїхали з іншої країни, хоча і прийшли лише з сусідніх кварталів. Ай-мін так відволіклася, що випустила з рук велосипед, і той щосили гупнув по чиємусь коліну. Вона опустила голову і почала вибачатися, чекаючи, що її почнуть обзивати дурною селючкою, та натомість велосипед вирівнявся і знову опинився у неї в руках. 

— Молодці ви, студенти, — сказала якась жінка. Її голос був дряпучий, вона потирала коліно. — Ви хоробріші за нас. Значно хоробріші. Коли на площі Тяньаньмень збиралося моє покоління, це був інший світ. — Ай-мін звела погляд, але чи це жінка розчинилася в юрбі, чи то Ай-мін не могла припасувати голос до обличчя. Хоч куди кинь, літні люди дивилися на неї так, ніби вона дала їм грошей на щастя. В очах потемніло. Їй здавалося, наче тротуари, столи і стільці рухалися, а сама вона застигла на місці. 

— Вибачте, — прошепотіла вона. Усе перед очима пливло, юрба дедалі згущувалася, а тоді поступово розсіялася. І лише коли вони вже майже дійшли до Площі, вона знову відчула вагу власного тіла, свої обидві ноги і твердість велосипеда. 

Горобчик теж мовчав. Він загубив паперову квітку, і тепер пальто видавалося голим. Його велосипед поскрипував. Вона відчепила власну квітку, смикнула батька, щоб той зупинився, і приколола квітку йому. Позаду останні залишки студентської процесії повернули праворуч, на північ — до університетського кварталу. З якого світу вони прийшли і в який світ поверталися? 

— Ай-мін, про що ти думаєш? 

Який вигляд мала Площа сьогодні вранці, коли сонце вставало над сотнею тисяч молодих людей, що лежали, скрутившись, на бетоні? Їй було соромно, бо у відповідь на батькове запитання, їй, молодій ученій, спадала на думку лише улюблена пісня Ївень: Не в тому річ, що щось не розумію я. А в тому, що змін несеться течія. 

Горобчик перефразував запитання: 

— Що ці студенти собі думали? 

Вони вже зайшли на Площу. Фаланги поліції непорушно стояли, охороняючи Народну залу, хоч будівля, напевно, і була порожня. День швидко минав. Декілька свідомих студентів ретельно збирали сміття, але паперових квітів не чіпали — і ті кружляли, як пилок, за кожного пориву вітру. Із пам’ятника на всіх скорботно дивився величезний Ху Яобан. 

— Я сюди приходив іще дитиною, — сказав Горобчик. — Велика Мама мене привела. Вона тоді сказала, що Площа — мікрокосмос людського тіла. Голова, серце, легені… Казала, щоб я не заблукав. 

— А ти заблукав? — запитала Ай-мін. 

— Певна річ. Тут же стільки місця. Понад мільйон людей потрібно, щоб його заповнити. Навіть 1966 року хунвейбінам це не вдалося. 

— Ба, — сказала Ай-мін. — Я хочу поїхати за кордон. — Якась частина її самої залишалася неторкана, думала вона, і якщо їй не дати більше простору, вона так ніколи й не оживе. 

— Щоб виїхати за кордон, потрібні гроші. Таких грошей у нас із твоєю матір’ю немає. 

— Ті, в кого немає грошей, намагаються знайти людину, яка б проспонсорувала їхній виїзд. 

Горобчик мовчав. 

«Мистецтво війни», засоромлено думала Ай-мін. Дій хитріше! Хитріше! І для всього використовуй своїх шпигунів. 

— Якби в тебе в Канаді були знайомі, які б виступили моїми спонсорами, то я могла б поїхати. 

Батько подивився на неї немов звідкілясь іздалеку. Вона надто прямолінійно висловилася? Її вторгнення в його особисте життя вже стало очевидне? 

— Ївень так мені казала, — квапливо додала вона, безсоромно обманюючи, — вона розповідала, що має дядька в Америці. Тому й подала документи на виїзд за кордон. Тож я й подумала, може, ми теж когось знаємо. 

— З якого дива я маю знати когось у Канаді? — відповів Ба. Його голос був пронизливо лагідний і впивався в неї, як зубочистка. 

— Не знаю… ти мав би знати когось із тих музикантів, які виїхали, — жалібно сказала вона. — З моїми оцінками, якби я старанно вчилася, то могла б… 

— Бейда — найкращий університет у країні. Ми з твоєю матір’ю не хочемо, щоб ти навчалася в Канаді, це занадто далеко. 

— Але ти міг би поїхати зі мною! 

Горобчик захитав головою, але не так, щоб це виражало заперечення. 

— Колись ти розповідав мені, — сказала Ай-мін, — що в молодості хотів виїхати за кордон. Щоб писати музику. Щоб слухати інших композиторів. То чому ж зараз надто пізно? Ба, ти вже двадцять років пропрацював на заводі, і це вельми довгий відрізок часу в житті людини. Мені здається… У мене таке відчуття, ніби все змінюється. Увесь сенс реформ Ху Яобана в тому, щоб створити можливості для таких, як ти, — для людей, з якими повелися несправедливо. 

— То ось, що ти думаєш, Ай-мін. Ти вважаєш, що зі мною несправедливо повелися? — Він торкнувся до квітки, яку вона приколола до його пальта, так ніби щойно її помітив. 

Їй захотілося лягти і скрутитися клубком. Хоч її наміри були добрі, та через прямолінійність власних слів почувала так, ніби раз по раз штрикає батька загостреною палицею. 

Через якусь мить Горобчик сказав: 

— А як же твоя мати? 

— Ма майже двадцять років прожила не з нами. Яка вже їй тепер різниця? 

— Вона жила не з нами, бо місце роботи і місце проживання визначає влада. 

— Але чому? Чому ми самі для себе не можемо обирати? — Навпроти них, у порожнечі Площі, з дацзибао лунало те саме запитання. Не лише вона так вважає, їй нічого боятися. Ба й сам не уявляє, який він заляканий, подумала вона. Його покоління вже до цього звикло, вони навіть не розуміють, що страх — їхня основна емоція. 

— Ай-мін, я сам обрав своє життя, — сказав він. — Обрав життя, з яким зміг би жити. Може, збоку воно так і не видається.  

Цікаво, подумала Ай-мін, чи вірить він власним словам? 

— Я знаю, Ба, — відповіла вона. 

Вони стояли разом на Площі, порожнечу якої зм’якшували похоронні вінки. Архітектура її була продумана так, щоб людина почувалася незначущою, але Ай-мін чомусь почувалася величезною — тут було стільки місця, що дитина могла гасати навсібіч, окреслювати будь-які фігури, і так ні з ким і ні з чим не перетнутися. 

— Я хочу знати, як воно — жити в молодій країні, де багато місця, — сказала вона. — Коли промовляєш щось уголос, то сам себе чуєш по-іншому. 

Горобчик кивнув. 

Ай-мін сказала: 

— Канада. 

Мимохіть Горобчикові на думку спали слова вождя Мао. 

Працювати маєм спішно 

І багато. 

Небо-земля крутяться, 

Часу обмаль в нас. 

Десять тисяч років — довгий час, 

Тому й ранок, й вечір — усе важливо. 

Неподалік од них, перед Народною залою, перша шеренга поліції теж наче танула. Хтозна, подумав Горобчик, може, людина навіть іноді не розуміє, що стихла. Цюй може бути субстанцією, яка зароджується як сила, а потім перетворюється — геть невловно — на втрату. 

Вони дійшли до південного краю Площі. 

Аж тепер Ай-мін запитала: 

— Чому студенти стали на коліна? 

— Мабуть… хотіли цим висловити повагу. Звернулися до влади так само, як і зазвичай зверталися прохачі. 

— Але чому тоді ніхто з чиновників до них не вийшов? 

— Тому що… хоч вони й стояли на колінах, якби хтось із представників влади вийшов до них і відповів на їхні вимоги, студенти опинилися б у становищі сильнішого. 

Сонце сяяло яскраво, але вітер був холодний. Донька міцно обхопила себе руками. Паперові квіти безладно котилися по землі, на деревах росли паперові гвоздики, хоча деякі з них впали, і їх розчавив невпинний потік велосипедів. Він чув бряжчання їхніх дзвіночків — а ще музику, що розбурхалася в голові, Дванадцяту Ґольдберґ-варіацію, два голоси, які спліталися в трохи засапаному каноні, наче вузол, що так до кінця й не затягнули. Він досі міг писати музику. Від самої лиш думки його струсонуло. Може, вдалося б роздобути фортеп’яно, міг би сходити в Центральну консерваторію й попросити покористуватися репетиційною. Але потім Горобчик подивився на себе збоку, як він чекає під вентиляторами, і посміхнувся від думки про те, як прийшов би в уніформі Третього Пекінського провідникового заводу і синьому робочому кашкеті. Абсурдність цього видовища його неабияк вразила. Усвідомлення власного віку дошкульно по ньому вдарило, так ніби пов’язка на очах на мить послабилася й дозволила побачити все таким, як воно є насправді. 

Йому хотілося узяти Ай-мін за руку. Іноді, коли донька розбивала коліно об стіл чи страждала від якоїсь душевної меланхолії, її біль немов оселявся і в ньому також. Де пролягала межа між батьками і дитиною? Він завжди намагався стримуватися й не скеровувати її в тому чи в тому напрямку, повсякчас боячись, що мимоволі підштовхне її до Партії, але що, як його мовчання її підвело чи нашкодило їй у чомусь засадничо важливому? Та мабуть, подумав він, батьки завжди повинні мати хиби — місце, в яке дитина могла би впитися зубами, адже тільки так вона може по-справжньому себе пізнати. Він подумав про тих юних студентів, які стояли на колінах із петицією в руках. Зрештою їх таки арештують. Цього не уникнути. 

— Ба, що сталося з усією тією музикою? А що, якби… Мені б так хотілося, щоб ти тоді зміг виїхати, на Захід чи куди-інде. Думаю, якби не я, може, ти і спробував би прожити чесніше життя. 

А я жив нечесно, замислився Горобчик. Нечесно щодо кого? Хіба він не казав те, що потрібно було казати? 

— Ба, пробач мою прямолінійність. Просто… ти мене виховував так, щоб я думала власною головою, хай я і не могла озвучити свої думки, хіба ні? Мабуть, пора говорити про свої почуття щиро. 

Дитяча жорстокість ніколи не переставала його дивувати. 

Довелося зупинитися й перепочити. Серце якось дивно билося, а на руках немов була сила-силенна порізів від паперу, хоч ніяких фізичних ушкоджень і не видно. Ай-мін схопила його попід руку. Вона раптом стривожилася, і йому захотілося стерти переляк з її обличчя. Колись Велика Мама Ніж і тітка Вихор водили пальцями по його чолу, по бровах; у дитинстві це допомагало йому заснути. Але то було майже п’ятдесят років тому, в окупованому Шанхаї. Так кумедно, подумав Горобчик, усвідомлювати, що він — дитина колишнього світу. Коли він перестав нею бути? Ай-мін відвела його до лавки на узбіччі й побігла наповнити термос чаєм. Принесла ще й рибних кульок на паличці. Вони мали такий неапетитний вигляд, аж він скривився з огиди. Ай-мін полегшено засміялася. Він пив чай, а вона їла рибні кульки, смакуючи їхню солоність так, як можуть лише молоді. Він тамував бажання її обійняти. Чому він так прагнув триматися за неї, подумав Горобчик, щоб захистити її чи просто щоб урятувати самого себе від самотності? Ай-мін було вісімнадцять, і вона готова була віднайти для себе новий початок, цілковито інакший, аніж його. Це усвідомлення приголомшило: Ай-мін іще така юна, а вже його осудила. 

Упродовж вихідних площа Тяньаньмень вривалася в Горобчикові думки як безперервний звук. Він чув від колег на роботі, що там і надалі збиралися сотні тисяч людей, вони писали звернення, використовуючи похорон Ху Яобана як привід оплакати й інших — тих, кого не вдалося належно поховати. 

У вівторок, коли Горобчик прийшов додому з роботи, Ай-мін і Лін були так поглинуті поїданням абрикосів, що майже його не помітили. Він переодягнувся з робочого одягу. Напередодні вночі, поки дружина і донька спали, він написав дацзибао, щоб віднести на Площу. І тепер запхав вузький рулон паперу в пальто. 

Поки Горобчик дістався площі Тяньаньмень, уже запали сутінки; тисячі таких, як він, прийшли насолодитися вітерцем просто неба. Поки перетинав безкраю сірість Площі, виникло відчуття, ніби його відправили у вигнання на якийсь далекий місяць. Меморіал на честь Ху Яобана нікуди не зник, і біля нього з’явилося ще більше квітів і дацзибао. 1976-го року, після смерті Чжоу Еньлая, розгорталися схожі події. Пекінці прийшли на площу Тяньаньмень і відкрито, демонстративно ходили в жалобі; його смерть дозволила людям показати свою вірність тим, хто зник, таким, як от Чжулі. Влада мала б розуміти, що відданість мертвим — вона вперта, її не зможе викоренити жодна поліція. 

Він витягнув дацзибао із пальта. Поруч дві дівчини змішували клей, і він попросив їх допомогти. «Авжеж, дідусю! — сказала одна з них. У неї був шанхайський акцент. — Давайте я приклею». Вона прочитала його дацзибао, по-бюрократичному схвально кивнула і приклеїла на видному місці. Горобчик переписав цитату вченого Кан Ювея, що його трактати читав колись у Каєвій кімнаті з Професором, Сань Лі, Лін і Старою Кішкою, й досі знав напам’ять: «І все ж по всьому світу, як колись, так і тепер, ось уже тисячі років, ті, кого ми називаємо хорошими людьми, праведниками, вже давно звикли до подібних видовищ, вони сидять, і дивляться, і вважають їх звичним явищем, вони не вимагають справедливості для жертв і не пропонують їм допомогу. Оце і є найогидніше і найнесправедливіше, найнез’ясовніша теорія під сонцем». 

Обриси портрета Ху Яобана мало-помалу зникали. На відкритому просторі Площі він, уперше за багато років, дозволив собі згадати. Чжулі у сто третій аудиторії грала Прокоф’єва. Подумки він закінчив свою Третю симфонію уже тисячу разів, але все ніяк не міг почути закінчення. Можливо, та частина нас, яка видається порожньою, насправді лише чекає свого часу, залишається недосяжною. 

Чжулі, подумав він. Вибач, що я прийшов запізно. Він, певна річ, знав, що вона вже давно йому пробачила, то чому ж так тримався за свою вину? Чого ж він боявся найдужче? 

Наступного дня по обіді Горобчик знову вдивлявся в шасі радіо Модель 3812. На сусідній робочій станції Старий Бі та пані Лу сперечалися через демонстрації, які досі тривали, і тепер переросли в бойкотування занять — шістдесят тисяч студентів із тридцяти дев’яти університетів не приходили на навчання. Попри те, що студентам тепер заборонявся вхід на територію заводу, комусь вдалося потай пронести в їдальню памфлети: «Десять увічливих запитань до Комуністичної партії Китаю». 

Бі знай бив ногою об ніжку столу, щоб ще більше наголосити на своїх словах, хоч, здавалося, і не звертався до когось конкретного. 

— Осли! Осли! Осли! 

— Минулого місяця п’ятдесят людей звідси скоротили, — спокійно сказала пані Лу. — У них тепер нема ні роботи, ні пайків. Кому здалася та модернізація. 

— Але потрібно бути практичними, — Бі тричі вдарив ніжку стола. — Нам не треба, щоб мільйон дітей вийшли на Площу, нам треба кілька розумних начальників, які знають своє діло. 

Молода жінка біля Горобчика закричала: 

— Клятий дріт! Ці нові 1432-і — повне лайно. — Її звали Фань, і вона мала запальну вдачу. — Старий Бі, якщо ти ще раз стукнеш по столу, я тобі обидва ока виколю. 

— Дай сюди, — сказав Горобчик. Він узяв шасі, поправив перекошений конденсатор фільтра, під’єднав його напряму до шасі, припаяв розпеченим паяльником, перевірив заземлення й центрування, і простягнув його назад. Йому це все нагадало електронну скрипку. 

— У товариша Горобчика пальчики, як у дівчинки, — пожартував Дао-жень. 

По «Радіо Пекін» передавали Концерт для скрипки ре-мінор Чайковського. Відколи оголосили про травневий візит Михаїла Горбачова в Пекін, їх знай бомбардували Чайковським і Олександром Глазуновим. 

— Річ у тому, — сказала Фань, вказуючи паяльником на Старого Бі, — що ці пекінські дітлахи мимохідь зиркнули на наше життя й вирішили, що воно не для них. Я думала, що вступлю у Фуданьський університет і стану лікаркою, але погляньте, де я тепер, — тільки не подумайте, товариші, що я не рада щодня збувати тут із вами свій вік! Я вже п’ятнадцять років не бачилася з батьками, братами та сестрами! А ще я точно знаю, що ось товариш Горобчик, приміром, братів своїх не бачив ще відколи ті були дітьми! Нині такий час, що якщо проклясти не ту людину, то вже краще відразу самому застрелитися! Мій небіж якось поскаржився на свого начальника-хабарника. То бідолашного малого засранця скоротили і вже третій рік не дають направлення на нову роботу! Він тепер на Площу щодня ходить! 

Горобчик перевернув шасі й почав працювати над ним із протилежного боку. 

Поки всі сперечалися, тріольні конфігурації й подвійні ноти Чайковського лилися з колонок, як тріпотання тисяч крил. Коли зміна нарешті закінчилася і всі посунули до виходу, в Горобчика було відчуття, що минуло вже ціле століття. Дорогою додому він ледь не заснув у напхом напханому трамваї, де його затиснуло між вікном і чиєюсь торбою сушеної квасолі. Його пальці геть заніміли. Коли нарешті вийшов на зупинці «Пекінський Західний вокзал», то побачив, що перед відділенням пошти зібрався великий натовп. Об його лікті постукували бляшанки для обідів. Горобчик спробував проштовхнутися крізь юрбу, але вперся у візок карамельника. Якщо дозволити цим заворушенням поширюватися, то Китай зі світлим майбутнім перетвориться на хаотичний Китай без майбутнього. Із гучномовців звучали новини, які передавали о сьомій годині, отже, він прийшов додому пізніше, ніж зазвичай. «То в політичних заворушеннях винні ці діти? — упівголосу перешіптувалися всі навколо. — Контрреволюціонери? Це вже такий вердикт?» Новини тривали: За жодних обставин не можна допустити створення будь-яких незаконних організацій. Йому доведеться... Горобчикові руки пронизав біль, так ніби навколо пальців намотали струни і тепер потрохи їх натягували. Хіба це не те саме, що колись робили хунвейбіни… він не міг мислити ясно. Перехожі навколо нього озлоблено дивилися на гучномовці. «Це що, такий жарт? — запитав хтось. — Вони справді збираються пустити танки на жменьку студентів-математиків?» Юрба схвильовано заворушилася. «То це, по-їхньому, заворушення? Як у роки Культурної революції? Та я бачив більше політичних заворушень у своєму баняку з супом». 

Горобчик проштовхувався повз карамельника. Продавець намагався зацікавити людей фантастичними фігурками, які він створив із застиглого цукрового сиропу — він виливав слова і навіть голови відомих людей. У дитинстві Горобчик обожнював такі солодощі. Він купив три цукерки: одну схожу формою на вождя Мао, іншу — на Бетговена, і ще одну незрозумілого вигляду. Відтак проштовхався крізь натовп. 

Нарешті діставшись додому, відчув крохмалисту солодкавість рису, який зварила Ай-мін. Донька вже виклала мариновану ріпу і гострий баклажан. Уздовж усього хутуна радіо і репродуктори повторювали вердикт, який винесла влада студентським демонстраціям: Це серйозна політична боротьба проти Партії й усього народу… Диктор повідомив, що наступного ранку, 26 квітня, у «Народній газеті» вийде передовиця, й Партія закликає всіх громадян уважно її прочитати. Горобчик подумав, що треба було б попросити Ай-мін винайти якийсь такий прилад, який би міг потайці вимикати чужі радіоприймачі. 

На телевізорі лежав переклад «Збірки листів Чайковського». Нащо Ай-мін узагалі таке читала? Він погортав тоненькі сторінки книжки. Не міг зосередитися на словах, але помітив, що на світлинах у Чайковського гладке черевце успішної людини. Композитор видавався огрядним і добре вбраним. 

Він почав гортати сторінки книжки якнайголосніше, сподіваючись, що зайде Ай-мін — йому бракувало її товариства. Листи Чайковського були всипані жартами; у нього, схоже, було кілька братів. Чайковський писав одному з них про те, як створював свій знаменитий Концерт для скрипки ре-мажор, опус 35: «Поза всяким сумнівом, без нього я б ніяк не впорався. Він чудово його виконує. А коли голубить мене рукою, коли лежить, схиливши голову мені на груди, а я перебираю рукою його волосся й потайки його цілую… пристрасть вирує в мені з неймовірною силою…» 

Горобчик впився поглядом у сторінку. 

Де ж його програвач? Горобчикові кінцівки охопила гарячка, і від неї в голові каламутилося. Він відчув таку нестримну жагу музики, аж почувався знову майже дитиною, коли слухав, чекаючи під столиком у чайній, як співає мама і Вихор. А де Каєві листи? У конверті від платівки, де він їх зазвичай зберігав, не було. Роками від Кая не надходило й звістки, а потім, 1985-го, коли реформи пришвидшилися, до нього нарешті дійшов лист — як грім серед ясного неба. Лише тоді він і дізнався, що Кай виїхав за кордон. 1978 року, після того, як навідав Горобчика в Холодній Канаві, він перетнув гонконґський кордон і попросив там політичного притулку. Не минуло й року, як він одружився, виїхав до Канади, у нього народилася донька. Перші листи просочилися в Холодну Канаву — по листу на пів року. Тепер, у Пекін, листи з Канади приходили раз на кілька тижнів. Кай писав, що вже не грає на фортеп’яно. Цю відмову від музики годі було пояснити, його переслідували події й обличчя; він почувався так, ніби всі ці роки провів уві сні. І нестерпно хотів повернутися в Китай, бодай ненадовго, але через те, що він зрікся китайського громадянства, це було неможливо. Влада відмовилася видати йому в’їзну візу. Чи зміг би Горобчик приїхати в Гонконґ і побачитися з ним? Він уже дізнався про всі необхідні деталі. Кай міг би надіслати гроші, які забезпечать Горобчикові виїзну візу. Ця деталь була згадана у листі побіжно, так ніби то була звичайнісінька швидкоплинна думка. Горобчик не до кінця розумів чому, але через текстуру Каєвого почерку, через власну нездатність уявити бодай когось одного з них у чужій країні, і, правду кажучи, нездатність узагалі уявити собі зовнішній світ, його обпікав сором. Колись давно ти сказав мені не озиратися назад, але тепер я знаю, що ти помилявся, Горобчику, я ще тоді це зрозумів, але був надто переляканий, щоб це визнати. Я був такий себелюб. І яке я взагалі мав право тебе про щось просити? Але, Горобчику, майбутнє залежить від нашого розуміння того, що ми робили і ким стали… Прошу тебе, якщо можеш, прошу тебе, приїдь у Гонконґ. Між нами надто багато всього. Ціле життя. Я недавно дізнався, що Професор сидів у в’язниці й пережив ту неспокійну пору. Він помер 1981-го. Як я міг лише тепер дізнатися про його смерть? 

Навіть коли він намагався пригадувати, то здавалося, що все це відбувалося в іншому житті. Любов — це його відданість батькам, Лін, Ай-мін, цьому життю. Але якщо це любов, то що тоді оте інше? 

— Ба, що сталося? 

Де ж ті листи? Він іще кілька тижнів тому на них дивився й залишив їх на місці — в конверті від альбому Ґленна Ґульда. 

— Що ти робиш на підлозі? — запитала Ай-мін. 

— Шукаю платівку, — сказав він. 

— Яку платівку? 

Увечері, до того, як вмикалося світло, її можна було прийняти за Чжулі. Той самий погляд, який усе навколо ставив під сумнів. Та сама безнастанна спостережливість. Дай мені спокій, подумав він. Невже Чжулі так і не дасть мені спокою? Але від самої лиш думки йому стало соромно. 

— Руки болять? Знову тобі дошкуляють, так? Іди, посидь на дивані. 

У Кая теж була донька. 

Звідки людина могла знати, замислився він, що справді любов, а що — лиш її факсиміле? І чи мало це взагалі якесь значення? Чи, може, найбільше важило те, що людина вдіяла — або не вдіяла — в ім’я цього почуття? 

— Ба, яку саме платівку ти шукаєш? 

Попередження по радіо не вгавали: Це запланована змова і хаос. Мета одна — раз і назавжди звести внівець керівництво Партії й соціалістичну систему. 

Ай-мін опустилася на долівку поруч із ним. 

Вона обрала платівку. Сонати ре-мажор і ре-мінор Скарлатті. У Горобчика виникло хворобливе бажання залізти у програвач. Пригадав, як 1977-го року почув про те, що під час протестів «Стіна демократії», чоловік його віку на ім’я Хуан Сян, вивісив на стіну поему, яку написав під час Культурної революції. Упродовж сімдесятих років, пишучи цю поему, він загортав кожну сторінку в поліетилен, відтак намотував її навколо свічки, а потім додавав зверху ще один шар воску. Коли Культурна революція закінчилася, він розтопив віск у свічках і дістав усі дев’яносто чотири сторінки своєї поеми. Таке справді було, думав тоді Горобчик, чи це щось на кшталт Книги записів, якийсь уявний релікт? Як могло бути, що люди його покоління йшли на такі вчинки, і все ж ті самі вчинки досі приховувалися за сімома замками? Що станеться, якщо розтопити людину шар за шаром? Що, як між шарами нічого не виявиться, й у серцевині теж нічого, лише тиша? 

Горе, яке люди зазнали через смерть товариша Ху Яобана, використовується для того, щоб замулити їм очі й отруїти їхні помисли. 

Так, подумав він. Горе саме таке. Горе — це замулення, а може, й отрута, яка роз’їдає нас зсередини аж поки ми перетворимося на щось достоту нове. Чи, може, весь цей час він себе обманював? Що, як йому так і не вдалося витворити з себе когось нового? 

— Батьку… 

Ай-мін вклала йому в руку склянку, і Горобчик ковтнув байцзю. Який же солодкий алкоголь, декілька швидких ковтків — і він може його знечулити, а тоді вивільнити, як у давній приказці: «Коли вино опускається на дно, слова спливають на поверхню». 

— Ай-мін, — заговорив він. — Хоч би що сталося, ти мусиш скласти вступні іспити. І показати хороший результат. — Університет, подумав він, це єдиний спосіб силоміць відчинити двері. 

— Ба, — сказала вона, — тобі ще не пізно виїхати за кордон. Хіба ти вже не маєш потреби писати музику? 

Чому усім так світ клином зійшовся на його музиці? Невже не можна було вже про неї забути? Він одним духом допив алкоголь, вдаючи, що не почув її. Під пильним поглядом Ай-мін він почувався оголеним. Немовби в ньому оселилося безсилля їхнього часу, повільно перетираючи на порох геть усе, що було в Горобчика унікального і його власного, бо він йому це дозволив. 

Ай-мін підвелася й пішла, і він відчув неабияке полегшення. 

Сів перед програвачем. Його внутрішній композитор затих, бо Горобчик йому дозволив затихнути. 

Усій революційній інтелігенції пора йти в бій! Об’єднаймося, високо тримаючи велике червоне знамено маоїзму, об’єднаймося навколо Центрального комітету Партії… Але ні, ті слова, та передовиця були родом з іншої епохи, з іншого руху. Це був усього лиш спогад. 

У конверті від платівки з концертом «Імператорський» Бетговена, у виконанні Ґленна Ґульда під диригуванням Леопольда Стоковського, разом із листами від Кая, зберігалася фотокартка їх усіх трьох: Горобчика, Чжулі й Кая. Його кузена стояла посередині — чотирнадцятирічна і єдина, що дивилася просто в камеру, єдина, що не мала чого приховувати. Вона тоді саме розучувала Прокоф’єва, це було незадовго до Нового року, і він пам’ятав, як вона захопилася цим композитором. «Горобчику, як вважаєш, можна любити щось занадто сильно? — Чжулі по-дитячому схопила його за руку. Того літа 1966-го вона була ще дитиною. — Кожна його фраза така глибока, що якби я намагалася розчути всі її півтони й обертони, то до гри так би й не дійшло!» І все ж вона навчилася чути дуже багато, подумав він. Вона чула надто багато голосів і віддавала кожному з них належне. Їх учили — завдяки урокам вождя Мао і запалу революції — що смерть здатна зберегти істину. Але смерть нічого не зберігала, подумав він. Вона лише знищувала цілісність тих, хто залишався, а та істина, яку вони колись пізнали, зникала, незаписана, несправжня, як звук, що розсіюється. Він прожив лише половину життя. І мимоволі змусив Чжулі замовкнути. Він пригадав, скільки себе вклав у ту Третю симфонію. Він міг би залишити ті ноти під балками, міг би заховати їх разом із Книгою записів. Чому він так не вчинив? Чому власноруч їх знищив? 

Йому пригадався рядок з останнього листа, який Велика Мама Ніж надіслала йому з Холодної Канави: Не намацавши броду, річку не перейдеш. 

4 

Ївень розповіла Ай-мін, що студенти всіх пекінських університетів наступного дня влаштовують демонстрацію на знак протесту проти передовиці від 26 квітня. 

— Я йду, — сказала тоді Ївень. Вона саме заплітала Ай-мін волосся й несвідомо сердито смикнула її за косу. — Начхати, що скажуть батьки. Ми пішли на похорон, і влада охрестила нас злочинцями! Вони що, сподіваються, що ми просто заткнемося? Ми не такі, як вони… 

Ай-мін сиділа у себе в кімнаті, заплющивши очі. Їй бракувало товариства Великої Мами Ніж, її опасистості, її хропіння. Подумки вона відлітала назад у Холодну Канаву, і знову була тією допитливою дитиною, яка нишпорить у книжковій скрині Великої Мами. Ось сорок два записники Книги записів, чиясь блакитна сукня, а ще памфлет у жовтій обкладинці, а на ній — напис: «Боги й імператори». 

Ці сторінки завжди її заворожували. Пізніше вона зрозуміла, що це був політичний трактат і відповідь на прославлені Чотири модернізації Ден Сяопіна. «Нам більше не треба ніяких богів та імператорів, — заявляв автор. — Ніяких спасителів. Ми хочемо бути господарями у власній країні. Демократія, свобода і щастя — ось єдині цілі модернізації. Без цієї п’ятої модернізації, решта чотири — лише новомодна брехня».51 

Коли вона розплющила очі, то, виглянувши у вікно, побачила маму Ївень, яка саме прала надворі одяг. Рожева сукня на мить випірнула і відразу ж знову занурилася під воду, а відтак знову з’явилася, заплутана у рукавах сорочки. 

Щойно батьки пішли на роботу, як Ай-мін згорнула книжки. Вона вийшла на вулицю, спокійно підійшла до північних воріт, взяла свій велосипед, вистрибнула на сідло. Їдучи велосипедом якнайдалі від книжок, вона раптом відчула себе вільною, окриленою. Біля Китайської академії наук звернула на перехресті, ухилилася від воза із цистернами води і поїхала далі під високими кронами парку Юйюаньтань. 

Перед нею простягалися бічні вулички і провулки, вона летіла на північ, аж поки дісталася до Третьої кільцевої дороги. Тут шум гупав об будівлі. Спочатку їй було видно лише сотні поліцейських у зелених кашкетах. Але по той бік, позаду них, ледь проглядалися краї численних транспарантів, здебільшого червоно-золотистих, як на весіллі. З гучномовців нарізно виривалися нерозбірливі попередження: «Несанкціоновані демонстрації вважаються незаконними і будуть заборонені! Несанкціоновані демонстрації…» 

Біля колон поліції, з боку Ай-мін, двоє літніх чоловіків у білих жилетках тримали транспарант з акуратно виведеним написом: «Дорога наша довга і важка, але потрібна нам лише вона одна»; втім ті двоє дідусів, які нагадали їй Ба Лютню, уже самі нестійко трималися на своїх кістлявих старечих ногах. 

Ай-мін прив’язала велосипед до решітки і протиснулася на естакаду. Згори їй було видно, як студенти притискаються просто до колон поліціантів, які стояли, щільно зчепившись ліктями. Студенти ж брали кількістю й повільно, тектонічно, налягали вперед. Завдання це було важке і вимагало титанічних зусиль. 

Чим я думала, коли сподівалася знайти тут Ївень, сказала вона собі, червоніючи від несподіваної думки. Рій молоді розчинявся аж на лінії обрію, немовби юрба простягалася до самого Пекінського університету. 

Хлопець, який виліз на вуличний ліхтар, вигукував, що товариші з Університету політики і права зібралися разом і прорвалися через блокаду на Другій кільцевій дорозі. Від звуку, що хвилею підіймався догори, затремтіла естакада. Вона дивилася, як жінки, які йшли на роботу або з роботи, в синьому робочому одязі, рожевих фартухах і зелених спецівках, намагалися підлеститися до правоохоронців і вмовити їх пропустити студентів. Літні люди сиділи на балконах, так наче дивилися оперу, і кричали людям на вулиці, щоб ті швидше рухалися. Попри те, що ситуація ставала дедалі напруженіша, Ай-мін було очевидно, що поліція не збирається застосовувати зброю. Вона просто загороджує собою дорогу. 

Минуло декілька хвилин, потім іще пів години, а натиск усе тривав. 

Студенти — всі охайно вбрані, у штивних окулярах, які додавали їм привабливості, — почали вигукувати слова самого товариша Дена: «Революційна влада має дослухатися до голосу народу! Ніщо не повинне лякати її більше за мовчання!» 

З боку Ай-мін до протистояння приєдналися тутешні жителі, тож поліцію затиснули дві припливні хвилі звуку. Це протривало ще пів години, а тоді настав перепочинок. Тим часом на естакаді ставало дедалі тісніше: люди стояли плече до плеча, груди до спини, вони прибували. Ай-мін так спітніла, аж злякалася, що від натиску от-от зісковзне з мосту, як слизька рибина. 

Студенти перегруповувалися. Усіх дівчат відправили на початок колони. Декілька чоловіків поруч з Ай-мін обмінялися вульгарним смішком. Залунав заспокійливий хор жіночих голосів: 

— Підняти зарплату поліції! 

— Брати! — закричала одна з дівчат. — Ви вже цілий ранок працюєте в поті чола! Громадяни Пекіна! Принесіть народній поліції води! 

Поміж сміху і радісних вигуків з’явилася вода. Ай-мін безперестанку видивлялася в натовпі Ївень. Декілька поліцейських зняли кашкети, дістали яскраві носовички і витерли з обличчя піт. Вони сором’язливо усміхалися до сміхотливих дівчат. Усі видихнули, так ніби відпочивали між наступами. 

Студенти зуміли так перегрупуватися, що дівчата і хлопці знову помінялися місцями. Тим часом на естакаді підхопили кричалку: «Що тут важкого! Це ж як різати капусту і диню!» 

Ай-мін простояла на естакаді вже майже три години і відчула, що момент настав. Вона не могла більше терпіти, як її зусібіч стискають. Із бульвару донеслися нові вигуки протестувальників, накочуючись уперед з пронизливою силою: 

— Не визнаємо вердикт «Народної газети!» 

— Ми не збіговисько, ми цивілізовані члени суспільства! 

Ай-мін бачила, що під безперервним тиском спітнілі поліцейські починають здаватися. Студенти дедалі більше натискали, продовжуючи скандувати: «Народ любить народну поліцію!» 

Студенти прорвалися через центр, і зелений поліцейський кордон розірвався в сторони, немов м’який листок. До Ай-мін долинув такий порив звуку, що здавалося, він розходився від бетону і від самих будівель навкруги. Містяни так далеко висунулися за поруччя, аж вона злякалася, що вони всі зірвуться униз. Коли ж і сама закричала — від здивування й полегшення — її голос загубився в загальному галасі. Попри те, що перемога студентів видавалася неминучою, вона також видавалася й неможливою, тому всі мали трохи ошелешений вигляд. Якимсь чином на естакаду залетів поліцейський кашкет, Ай-мін зловила його й обережно кинула поліцейському з непокритою головою, який мружився на сонце, намагаючись знайти її поглядом. Вона помахала йому рукою. З’явилися возики з водою і холодним чаєм. Біля неї якийсь беззубий старигань кидав у натовп цукерки на паличці. Поліцейські говорили щось у рації, декотрі всміхалися, й студенти, проходячи мимо, поплескували їх по плечу. Проплив транспарант із написом: «Відкривається нова дорога: дорога, на яку ми мали ступити вже давно». 

Демонстранти йшли вперед, зусібіч оточені студентами-маршалами з червоними пов’язками на рукавах. Ай-мін побігла відстібнути від ґрат велосипед. Ведучи його біля себе, прослизнула в колону студентів. Одяг на всіх був пожмаканий, так ніби допіру всі вони билися врукопаш або довго вовтузилися вві сні. 

Вони не просять нічого неможливого, подумала Ай-мін. Просто вільного простору, щоб рухатися, рости і бути вільними, і щоб Партія сама себе критикувала. На червоному транспаранті Пекінського університету гордими золотими ієрогліфами були виведені слова: «Без Комуністичної партії не було б Нового Китаю». 

Що ближче вони підходили до Площі, то відчутніше натовп ставав немов продовженням її власного тіла, так наче Ай-мін і сама нескінченно розширювалася, поки студенти інших університетів продовжували прибувати, вливаючись у юрбу на перехресті між Першою і Другою кільцевими дорогами. Кухарі у втомлених ковпаках і білих фартухах стояли на порогах кухонь, офіціанти збуджено курили, продавчині вигулькували з універмагів, тож близько шостої години вечора, коли робітники заводів і офісні працівники закінчили свої зміни і вийшли на вулицю, всі вони тіснилися на вузьких дорогах. Ровесники її батьків знай намагалися засунути їй у руки воду, морозиво, заморожені фрукти і цукерки «Золотий злиток». В Ай-мін аж голова паморочилася від цукру, і їй здалося, що вона помітила яскраво-рожеву пов’язку Ївень. Пішла слідом за нею, немов на світло. 

— Ївень! — закричала вона. Її легені розривалися. — Ївень! — Ай-мін сама цього не усвідомлювала, але раптом те, яка вона була ззовні, і те, яка була всередині, ототожнилося. Блаженство, що вона його зазнала, виявилося навдивовижу прозоре. Повз неї проходила, тримаючись за руки, жменька журналістів із «Народної газети» — вони вже навіть не ховали своїх значків. Одна з них несла вивіску зі словами: «Свобода думки! Свобода слова!» Повітря було вщерть заповнене подібними гаслами, транспарантами і дацзибао, що оповивали вулицю, немов ходячий друкований текст, так ніби і сама вулиця — величезна заборонена книжка. Важко було повірити, що події, які розгорталися в неї на очах, — справжні, а не якась контрреволюційна галюцинація. А ще дивніше, що ніхто не ридав, не шкодував про минуле, не тривожився, й не було і сліду від тієї повсюдної нещирості, яка стала нормальною частиною щоденного життя. А ось і Ївень, стоїть попереду. Ай-мін скоротила відстань між ними вдвічі, а потім іще. Поліція вивітрилася, наче вона теж належала до якогось іншого Пекіна. І невже хтось повиривав дроти з гучномовців? Ай-мін підбігла до подруги. На нерівній бруківці велосипедний дзвінок дзеленькнув, і, почувши його, Ївень озирнулася, побачила Ай-мін і розпливлася в осяйній усмішці. 

— Що таке революція? — запитала Ївень, наполовину плачучи, наполовину сміючись. — Ай-мін, що таке революція? — Цікаво, чи могла революція мати отакий вигляд, подумала Ай-мін. Ївень простягнула руку й обійняла за талію. 

— Оце — революція, — сказала вона, ледь торкаючись устами волосся Ай-мін. Через низький політичний статус батька в Холодній Канаві в Ай-мін там так ніколи не було справжніх друзів. Тепер вони йшли, як родичі, що втратили одні одних, а потім знову знайшли. Тяньаньмень була ворітьми, проходом на площу без стін, без перешкод — лише вітер і простір, щоб дихати, а ще заклик забути про себе. Пари обіймалися, горнулися одне до одного з широко розплющеними від жаги очима. Може, подумала вона, до того часу, як доведеться складати іспити, зміст її думок стане дозволений, і єдиним, що потребуватиме вимірювання, буде якість її аргументації. Якщо так, то ця зміна сталася несподівано, майже без попереджень, іще до того, як вона встигла подумати про це попросити чи наважилася уявити, що лише за одну ніч суспільство стане інакшим. Ївень співала: «Руки твої тремтять, сльози капають з очей. Може, ти так кажеш, що любиш мене, хай у мене й нічого немає, іди зі мною, іди зі мною!» Їй так хотілося, щоб рука Ївень ніколи не відпускала її талію. Може, якщо Китаю вдасться стати кращим, вона вже не прагнутиме втекти за кордон. 

Святкування з гуркотом котилося вулицями. Автобус Лін виїхав на Третю кільцеву дорогу — і зупинився перед потоком велосипедистів і натовпу. Вона зійшла немовби в інше місто. Навіть сюди, за декілька кілометрів від площі Тяньаньмень, долинало скандування. Люди щось пояснювали, але їхні слова годі було зрозуміти. «Студентські демонстрації прорвали кордон із трьох тисяч поліцейських… «Площу закрили, тож вони зібралися на проспекті Чан’ань…» «Вони всього-на-всього принесли петицію, а наша влада оголосила їх контрреволюціонерами! Ганьба!» «Тіштеся, поки можете. Нема такої квітки, яка б цвіла сто днів…» Червоні клапті транспарантів чіплялися за дерева точнісінько так само, як лише два тижні тому похоронні хризантеми встилали бульвари. 

Прийшовши додому, Лін роззулася, підійшла до столу і повісила торбинку на спинку стільця. У квартирі було тихо. Вона постукала у двері кімнати Ай-мін і, не діставши відповіді, відчинила їх. Горобчик щось писав. Коли звів очі, склалося враження, що він і гадки немає, де зараз перебуває. 

Лін вдихнула. У кімнаті тхнуло алкоголем. 

— Ай-мін пішла на Площу? 

— Коли я повернувся, її вже не було. 

Він прикрив аркуш, який лежав перед ним. 

За вікнами шум вулиці наростав, розсіювався, а потім знову накочувався, наче вибух. 

— Схоже, сьогодні ввечері все місто вийшло на вулиці. Крім тебе, дорогий Горобчику. 

Вона підійшла ближче, уважно дивлячись у чоловікове обличчя. Він був блідий як стіна. 

— Що сталося? — запитала вона. — Ти хвилюєшся за демонстрантів? Вони ж не арештують усе місто. Не зможуть. 

Він не міг подивитися їй у вічі. 

— Чого хочуть студенти? 

— Не певна, чи вони тепер самі це знають. Влада обвинуватила їх у закликах до хаосу. Порівняла їх із хунвейбінами, а студенти так не вважають. Ніхто так не вважає. 

Горобчик підвівся. 

— Вони і не уявляють, як ризикують, — сказав він. І закрокував до дверей, так ніби у цій кімнаті теж було надто людно. 

Лін вийшла слідом за ним. Перевернутий аркуш залишився на столі. 

— Але що, як… — почала було вона, вийшовши за Горобчиком у кухню. Раптом відчувши втому, Лін сіла за стіл. — Ці студенти бунтують і проти нас також. Тобто, проти нашого покоління. 

Горобчик нічого не відповів. 

Коли вони востаннє відверто говорили, замислилася вона. 

Невже минули місяці чи навіть роки, відколи вони востаннє відверто спілкувалися? 

— Ми дозволяємо Партії вирішувати, яка буде наша робота, наша доля, наша домівка й освіта для наших дітей. Ми підкорилися, тому що… 

— Думали, що з цього може вийти щось путнє. 

— Але в який момент ми перестали в це вірити? Ось я, наприклад, редагую тексти для радіо і вдячна за цю роботу. Моє життя — це гора паперів і море нарад. — Вона засміялася, але від власного сміху їй стало тривожно. — На відміну від нас, у цих молодих людей немає пам’яті, в буквальному сенсі цього слова. А без пам’яті — вони вільні. 

— Так, — відповів він. 

— Горобчику, я вже давно думаю про своє життя. Не про минуле, а про майбутнє. А ти ніколи про своє не думаєш? 

— Авжеж, думаю, але тут, у Пекіні… іноді уявляю, що я… але ми… 

Ай-мін, у піднесеному настрої, увірвалася у квартиру. Лін краєм ока помітила спалах неонового кольору — якась інша дівчина промчала провулком. Це та вітрогонка, сусідова донька, Ївень. 

Горобчик повернувся до дверей. 

— Де ти була? 

— На Площі, певна річ! Бачили б ви це, стільки людей… 

Він почав її вичитувати. Ай-мін витріщилася на батька, мов на незнайомця. 

— Як мені тебе захистити? — кричав він. — Як? — Він випив більше, ніж спочатку видалося Лін. Вона підвелася з-за столу і підійшла до нього. Горобчик не вгавав: — Влада має рацію. Ви такі самі, як хунвейбіни! Вважаєте, наче все знаєте, вважаєте, що можете всіх судити, вважаєте, ви єдині, хто любить цю країну. Вважаєте, що можете перевернути все за один день, одну мить! 

— Горобчику, — озвалася Лін. 

— Вони все в нас украли, — сказав Горобчик, повертаючись до неї. — Але чому ми їм це дозволили? Чому піддалися? Тепер я все пригадав. Мої брати. Я не зміг… Чжулі. Вони потребували моєї допомоги, а я не допоміг. Чому ми викинули все, що було важливе для нас? 

У Лін розривалося серце. Вона ще ніколи не бачила, щоб Горобчик зламався, і вже перестала думати, що з ним може таке статися. Наче хтось перерізав у ньому той єдиний дротик, на якому все трималося. 

— Горобчику, вгамуйся. 

— Як? 

— Ай-мін, — сказала Лін, прагнучи захистити доньку. — Іди до себе в кімнату. — Ай-мін послухалася. По її щоках лилися сльози. 

— Як мені забути? — Горобчикове обличчя стало ще блідіше. Він подивився на Лін так, ніби вона завжди знала відповідь. — Якщо я забуду, то що залишиться? Нічого. 

Їй хотілося тільки прилягти, заплющити очі й відпочити, але вона мусила піти геть із цієї кімнати, геть від фальшивості цього дому. Лін зняла з крісла свою торбинку. Стіни навколо неї стискалися, й вона не могла дихати, коли думала про все, чим пожертвувала заради своєї сім’ї, та насамперед заради Партії. Вона ще раз глянула на Горобчика, який тепер затуляв обличчя руками. 

— Хіба ти не бачиш? — запитала вона. — Усе змінюється. 

Він не відповів. 

— Живи своє життя, Горобчику. Це найкраще, що ми обоє можемо вчинити для нашої доньки. — Вона вийшла за двері, перетнула провулок і ступила на вулицю. 

Коли Горобчик прокинувся, в кімнаті, в місті було тихо. Він встав із ліжка, запалив лампу і дістав зі сховку листа. На кухонному столі білів аркуш. 

Навіть якби я мав гроші, щоб поїхати… 

Я задоволений своїм життям… 

Пітьма нічного неба згустилася. Йому б так хотілося мати фортеп’яно, щоб просто зараз сидіти в пітьмі репетиційної. Музика для нього завжди була способом мислення. Він відсунув від себе папір. Горобчик навіть уявити собі не міг, що зміг би покинути доньку. Ай-мін була така схожа на Чжулі. Вони мали подібність через нього? Він не зумів дати доньці той простір, якого вона потребувала? За вісімнадцять років життя Ай-мін він ніколи з нею не розлучався, ні на день. Він прикрив листа руками і насварив себе за похмурі думки. Якби він зміг змести з себе всю цю похмурість, яка, напевно, була тільки пилом із його минулих життів, то був би найкращим батьком і найлагіднішим чоловіком. Упевненість і доброта Лін завжди надавали йому сили. 

Він не мав права побиватися. Сусід слухав радіо, Горобчик чув рівний, монотонний голос ведучого, але не міг розібрати слів. Зазвучала музика, луною розносячись провулком, але він її не впізнавав, вона була з незнайомої ери; музика, написана в теперішньому. 

Постійні заворушення на вулицях, на заводі та вдома тривали. Він підозрював, що Ай-мін ходила на Площу щодня, але ні у нього, ні в Лін не було волі чи впливу їй це заборонити. На свято Першого травня подзвонив від сусідів у Холодну Канаву. Велика Мама взяла слухавку і закричала: «День трудящих? Ми живемо в Комуністичній країні. У нас кожен день — день трудящих!» Він чув, як позаду неї хихоче Ба Лютня. Велика Мама пробуркотіла: «Перекажи тій ледарці Ай-мін, хай добре вчиться». Коли він сказав, що в Пекіні неспокійно, вона відповіла: «От і чудово! Нема чого жити спокійно». 

Як, подумав він, поклавши слухавку, як таке могло статися, що у Великої Мами виріс такий син, як він? Тут неможливо було не повірити у витівки богів. 

27 квітня пройшли демонстрації Четвертого травня, такі ж людні, як і попередні, й у них брали участь делегати Третього Пекінського провідникового заводу, на якому працював сам Горобчик. Але він не пішов. 

Спати стало неможливо. Тепер Горобчик щоночі виходив на прогулянку. Навіть о другій чи о третій годині вулицями пролітали велосипеди, з місця на місце перепурхували студенти. Час здавався еластичним, він розтягувався в незнайомі форми, тож Горобчик міг бути водночас у Пекіні й у Шанхаї, старим і молодим, у світі й у власних думках. 

Однієї ночі він натрапив на трьох чоловіків і двох жінок, які музикували біля зачинених воріт парку Юйюаньтань. Від цієї музики час зникав. На китайських народних інструментах вони грали величну «Прогулянку» з «Картинок із виставки». Десять п’єс Мусоргського зображали уявну прогулянку картинною галереєю, й автор написав цю композицію на честь свого друга, художника, який раптово помер у тридцять дев’ять років. Горобчика наповнив глибокий і незвичний спокій. На стовпі неподалік хтось вивісив аркуш: «Я шукав себе, але не сподівався, що знайду стількох».52 Коли настав ранок, музиканти зібрали свої інструменти. Горобчик купив хлібну паличку і смакував її, дивлячись, як робочі нічної зміни розходяться, а на їхнє місце заступає денна зміна. 

Якось увечері, повернувшись додому із заводу, побачив подарунок від Ай-мін. Вона купила один із нових японських касетних плеєрів, такий маленький, що поміщався в руці. Донька так раділа покупці, що не могла не понатискати на всі кнопки і не приміряти навушників, підкручуючи і скручуючи гучність. Вони так би й бавилися з пристроєм усю ніч, якби Лін не витягнула їх повечеряти. 

Він так і гуляв ночами, тепер уже слухаючи плеєр. Ай-мін переписала йому дюжину касет у когось, як вона казала, на прізвисько Товстогубий. Останнім часом у неї з’явилися друзі по всьому місту. Одного вечора Горобчик дійшов аж до університетського кварталу, слухаючи Ґольдберґ-варіації Баха. У темряві завжди було чути краще. Музика стала такою ж реальною, як бетонні тротуари і міцні цегляні стіни. Літні сторожі на вході в Пекінський університет були поглинуті своєю опівнічною грою в карти, тож Горобчик без перешкод пройшов у ворота. Можливо, через невинний вигляд його помилково сприймали за прибиральника чи чийогось батька зі села. 

У студентських гуртожитках блимало тьмяне світло, а у вузьких вікнах раз по раз виднілися схвильовані силуети. Касета закінчилася, й він натиснув кнопку «відкрити», витягнув касету і вставив іншим боком. Машинка приємно клацнула. З гуртожитку нерівномірними шквалами доносилися канонади сміху. На кожній поверхні були розклеєні дацзибао, з вікон звисали транспаранти, а долівка потопала в паперах і порожніх пляшках. Робочі підмітали сміття, шаркаючи мітлами по бетону. Знову залунали Варіації. Теж Ґленн Ґульд, як сказала йому Ай-мін, але сам запис Ґольдберґ-варіацій інший, 1981-го року. Кожна нота вступної арії звучала для Горобчика так, ніби клавішу не натискали, а навпаки висмикували вгору. Час від часу він чув самого Ґленна Ґульда, як той наспівує собі під ніс. Навіщо Ґульд знову записав ту саму композицію? Ніхто не міг йому відповісти. Товстогубий мав лише цю версію, сказала Ай-мін, копія з копії, яку йому дав якийсь іноземець. 

У нього в голові складався контрапункт. Що далі Горобчик заходив на територію Пекінського університету, то більшало навколо політичних дацзибао. Ними були завішані навіть дерева. Горіли факели, і то тут, то там снували хлопці в шортах і читали їх точнісінько так само, як люди Горобчикового покоління, на пошті чи деінде, вивчали вивішені у пластикових коробках газети. На давніші дацзибао наклеювали нові, тож ця книга протесту чимраз грубшала. 1966 року пекінські хунвейбіни писали: «Ми повинні вам сказати: павук ніколи не зможе зупинити колесо воза! Ми доведемо соціалістичну революцію до краю!» Двадцять три роки по тому пекінські студенти писали: «Демократія потребує часу, її не встановиш за одну ніч». Але хтось пропонував негайно влаштувати голодування й захопити всю площу Тяньаньмень перед візитом Горбачова, який мав приїхати за чотири дні. 

Якийсь високий хлопчина погрозливо до нього замахав, але завдяки Ґленну Ґульду Горобчик не почув його гнівних вигуків. Зняв навушники. 

— Я сказав, навіть не думай щось зривати! — нетерпляче закричав студент. — Я знаю, що ти чортів шпигун, винюхуєш тут усе для влади! — Горобчик так здивувався, що пробурмотів вибачення. 

Він позадкував, ледь не перечепившись об прапорець із вишукано написаними словами: «Суспільство, яке говорить лиш одним голосом, нестабільне».53 

Вітерець його охолодив. Він зійшов із зарослого травою пагорба і вийшов із воріт Бейда до обсадженого деревами краю парку Хайдянь. У цьому чужому місті Ґленн Ґульд видавався його єдиним довіреним другом, найбільш знайомим товариством. Невже я справді скидаюся на шпигуна, замислився Горобчик? Хіба бувають шпигуни, що поводяться так, як я? 

Через Горобчикові руки пройшли сотні радіоприймачів. 

Вечорами, коли він ходив на площу Тяньаньмень, на бульварах вчувалася спокійна, але водночас невідступна відкритість, широкі вулиці немов самі обіцяли, що рано чи пізно цій безвиході настане край. Влада не відмовилася від своїх осудливих слів щодо студентських протестів, але тепер почала говорити примирливіше. Генсек Чжао Цзиян, який тісно співпрацював із покійним Ху Яобаном, скористався промовою з нагоди Четвертого травня, щоб озвучити власну позицію. Студенти, заявив він, закликали Комуністичну партію виправити помилки та поліпшити діяльність, і ця критика цілком відповідає власній оцінці Партії. «Ми повинні задовольнити обґрунтовані вимоги студентів демократично і відповідно до закону. Ми повинні бути готові реформуватися й чинити це раціонально і методично». На Горобчикове здивування, у пресі стали з’являтися повідомлення про студентські демонстрації не лише в Пекіні, а й за межами столиці, в п’ятдесят одному місті. У системі виникла тріщина, і вода, що ринула, дедалі більше її розширювала. Лін казала, що навіть у її власному трудовому колективі на Державному радіо, всі зійшлися на тому, що влада відреагувала занадто суворо. Ці демонстрації були новою нагодою: якщо Партія зуміє довести свою щирість, то заручиться вірністю наступного покоління. 

Ночі минали, стаючи дедалі теплішими. Він написав Каєві: «Так, я приїду», і, надіславши листа, забувався у прогулянках провулками біля моста Мусіді, слухаючи чергову касету Ай-мін, цього разу — Четверту симфонію Шостаковича, яка не виконувалася двадцять п’ять років. Цікаво, як воно — поїхати в Канаду на цьому етапі свого життя? А що, якби Кай зміг виступити спонсором Ай-мін? Горобчик потім повернув би йому все до копійки. Але як же Лін і це життя? І що буде з його батьками? Як він міг досі вважатися композитором, якщо за понад двадцять років не видав ані звуку? На ці запитання відповідей не існувало. 

І все ж думка про те, що він побачиться з Каєм, дарувала йому незаперечне, чисте задоволення. Відправивши листа, Горобчик раптом відчув себе переінакшеним. Від того, що кілька простих слів — Так, я приїду — здатні так його змінити, стало ніяково. Але чому він повинен і надалі боятися? Хіба суспільство не змінювалося? Відтоді, як помер Ху Яобан, минув майже місяць, і весь цей час пекінські студенти бойкотували заняття. Ходили чутки, що високопоставлені члени Комуністичної партії готувалися сісти зі студентами за стіл переговорів, лицем до лиця, і провести перемовини, які покажуть по телевізору. Якщо так, то це буде перша така подія на Горобчиковій пам’яті; він не міг навіть таке уявити, але однак і далі згадував Хе Лутіна і як хунвейбіни притискали йому голову до землі. 

Зміни в системі влади могли змінити підвалини того світу, який знав Горобчик. Він зміг би поїхати у Гонконґ. Нарешті можна було б поставити чесну крапку. Вони з Каєм уже були немолоді, мали власні сім’ї. Рухатися далі, не поставивши крапку, було складно… але рухатися далі куди? Так далеко заглядати в майбутнє він не міг, і варто було подумати про Лін, як усі його дитячі мріяння вивітрювалися. Усе змінювалося за день, за годину, за мить. У минулому він неправильно трактував події, реагував занадто повільно. Горобчик помилявся, але пообіцяв собі не повторювати помилок. Тепер, вечорами, повернувшись додому з роботи, Горобчик сідав за стіл Ай-мін і писав музику. Колишня Третя симфонія канула в небуття, він більше не міг відтворити те, якою вона задумувалася, тож почав нову композицію — простішу п’єсу, сонату для скрипки і фортеп’яно. Японський композитор Тору Такеміцу описав був свою роботу як «сувій із зображенням, що повільно розкручується», і Горобчикові припав до душі такий образ.54 Він чув цю сонату в голові так само чітко, як чув Баха чи Шостаковича в плеєрі. Соната була справжня, вже створена. Як каже приказка, голова вміщає більше думок, аніж п’ять повних возів книжок. Це було як заново навчитися дихати, не лише легенями, а всім розумом. 

Тринадцятого травня студенти оголосили голодування. Горобчик саме працював у кімнаті Ай-мін, коли про це повідомили по радіо. Він відчув, що партія фортеп’яно і скрипки розгорталася у пришвидшеному темпі, й стер усе, що написав за останню годину, а тоді почав заново, знову рахуючи такти, змінюючи простір між розвитком і поверненням, між двома темами, які підсилювали одна одну. Партію фортеп’яно було важко втримати, але скрипка йшла податливо і невпинно. Вона не була героїчна і хотіла грати лише для самої себе, хоч і розуміла, що це неможливо. 

Радіокоментатор виголошував, що протести революційної молоді — частина навмисної спроби принизити владу і країну. «Які ще можуть бути підстави оголосити голодування за два дні до історичного саміту за участі Михаїла Горбачова? Це перший за сорок років візит радянського лідера…» Інший коментатор сказав, що наміри студентів були добрі, але методи — незрілі, тому не можна допустити, щоб вони зашкодили іміджу країни. Новини теж наче воювали самі з собою; диктор оголосив, що Генсек Чжао Цзиян підтримував докорінну реформу преси, згідно з якою, зміст передач і аналітику визначатимуть редактори новин, а не партійні чиновники. Горобчикову спину несподівано пронизав гострий біль, і він відчув себе старим фортеп’яно, яке годі було настроїти. 

Наступного дня на заводі робота не йшла. Половина його співробітників записалися в нову незалежну профспілку, яка розгорнула діяльність під брезентом на проспекті Чан’ань. Вони дійшли до того, що називалися справжніми іменами і навіть показували робочі значки. Його співробітники цікавилися лише новинами з Площі. Горобчик поки не записувався, він намагався уявити, як сідає на літак до Гонконґу. Кай дотримався слова, і Горобчику дали виїзну візу. Вперше в житті він зможе побувати за межами Китаю. Кай почав озвучувати й інші ідеї. Ми могли б викладати в Гонконґзькій консерваторії. А ще я цікавився вакансіями у Ванкуверській консерваторії музики. Що ти останнім часом писав? Надішли мені, що маєш. Горобчик почав підозрювати, що Кай живе ілюзією ще вигадливішою, ніж його власна. 

Фань, яка працювала поруч із ним, постукала олівцем по столу. 

— Товаришу Горобчик, — заговорила вона. — У вас жахливий вигляд. Це гарячка? Вона заразна? Може, вам краще піти додому відпочити. 

Фань іще така молода, раптом подумав Горобчик. Якби Чжулі була жива, їй би вже виповнилося тридцять сім. Останнім часом вона вільно вривалася в його думки, так ніби розвалилася якась перепона, що стала між ними. 

— Я не… 

— Ідіть. Усе одно виробництво стоїть. — Фань підвелася, він бачив, як у сусідньому прогоні вона розмовляє з відповідальним за поверх, якого всі знали за прізвиськом Кукурузка. Горобчик й гадки не мав чому. Його руки тремтіли. Можливо, у нього таки була гарячка. Шанобливо, так ніби Горобчик був його старшим родичем, до нього підійшов Кукурузка. 

— Товаришу Горобчик, — звернувся він, — ви ледве тримаєтеся на ногах. Підіть із обіду додому і відпочиньте. Ви ж завтра однак на зміну виходите, правда? 

— Я б хотів залишитися. — Горобчик боявся, що потім його критикуватимуть за те, що він працював не на повну силу. Вони скористаються цією слабкістю, щоб його скоротити. Якщо він втратить роботу, вони зможуть анулювати пекінські документи Ай-мін і її не допустять до вступних іспитів. 

— Я наполягаю, — розсіяно сказав Кукурузка. Він відійшов на кілька кроків і глянув на величезний циферблат свого новесенького годинника. 

— Ну ж бо, — прошепотіла Фань. — Із ним дуже важко, коли він сердиться. Та й ви справді жахливо виглядаєте… Ви ушкодили спину? У вашому віці треба краще про себе дбати. 

Ідучи з роботи, він чув, як диктор оголошує, що призначені на ранок перемовини між студентами і владою скасували. Назовні навіть вітер видавався липким. Він почав їздити на роботу і з роботи велосипедом, бо автобуси стали курсувати з перебоями. Лін йому розповідала, що молодь десятками тисяч з’їжджалася в Пекін з усіх кінців країни. Вони малювали на вагонах поїздів демократичні гасла, щоб, хоч би куди той подався, студентське послання вирушило б разом із ним. Горобчик повільно їхав територією заводу, соромлячись свого виснаження. Якщо видасть себе, то вони почнуть називати його Дідусем, курям на сміх, бо йому ж не було ще й п’ятдесяти. 

Він опинився на проспекті Чан’ань і загруз у транспортному потоці, просуваючись далі по сантиметру, так ніби був частиною якоїсь процесії. Він не збирався йти на Тяньаньмень, просто вчасно не звернув праворуч за мостом Мусіді й поїхав напрямки. На проспекті Чан’ань був затор, і тепер він не зміг би розвернутися, навіть якби захотів. Він виріс у Шанхаї, найсучаснішому китайському місті, та все ж почувався тут чужим, і ніяк не міг намацати твердого ґрунту під ногами. Потік пекінців поніс його вперед, і він мимохіть помітив, що на Площі знову з’явилася сила-силенна транспарантів, які представляли незліченну кількість університетів. Тепер Горобчику справді захотілося опинитися деінде. Постійно передавали щось гучномовці. Над вулицею затріскотів слабкий жіночий голосок: «Ця країна — наша країна. Цей народ — наш народ. І влада ця — наша. Хто кричатиме, якщо не ми? Хто діятиме, якщо не ми?»55 

Горобчик зліз із велосипеда і покотив його поруч. Та молода жінка дослівно цитувала заклики вождя Мао, написані, коли той був іще молодим бійцем. 

Поруч із Горобчиком ішов величезний чолов’яга з роздратованим виразом обличчя й на ходу читав газету. 

— Це голодування, — заговорив до нього Горобчик, — воно навсправжки? Студенти справді відмовляться від їжі? 

— Ай! Ця дітвора… — значок незнайомця, зі штампом «Завод Шицзіншань», тремтів, пришпилений до сорочки. — За кілька годин усе закінчиться. Стариганя Горбачова завтра проведуть на Площу, і Партія пострушує цих дітлахів із Тяньаньмень, як мурах із палиці. — Він склав газету навпіл. — Принаймні так мені каже син. 

— А як же всі ці люди? 

— От власне. Я прийшов подивитися, чому всі такі накручені. Певна річ, я захоплююся їхніми ідеалами. Як і всі! Але навіть такому нікчемі, як я, очевидно, що студенти й уряд розмовляють різними мовами. Усі хочуть змінити країну на краще, але й владу теж усі хочуть, хіба ні? Таке говорять у моєму трудовому колективі... — Він постукав пальцем по значку. — У нас понад двісті тисяч робітників, і якщо ми приєднаємося до голодування, то це все змінить, хіба ні? Тоді це буде справжня чортова революція. — З іншої руки він немов начаклував торбу з булочками і подав одну Горобчикові, який не відмовився. Сам чоловік відкусив половину булочки за раз. — Маєш дітей, товаришу? 

— Доньку. 

— Не студентка, сподіваюся. 

— Дякувати богам, ні. 

Чоловік проковтнув хліб і запив його ковтком чаю з термоса. 

— Щиро кажучи, я не розумію, що з нами не так. Уся ця дурість, яку ми пережили, ціле покоління саме собі нашкодило… Як так, що ми безкінечно ходимо по колу? — Він знову закрутив термос. — Слухай, ти ж не агент у цивільному? Мені сказали, що тут тисячі таких, у цивільному, все винюхують. 

— Шпигун? — усміхнувся Горобчик. — Ні, але ви вже не перший, хто так подумав. 

— Це тому що в тебе такий невинний вигляд, — відповів чоловік. — Не ображайся. Просто обличчя в тебе таке, ніби ти завжди готовий вислухати. 

Запали сутінки. Позаду Пам’ятника народним героям на землі лежали сотні студентів. Їх охороняли інші студенти з червоними пов’язками на руках, які утворили навколо них живу барикаду. У Горобчика було таке відчуття, що світ, усередині якого він жив, силоміць розкривають. Але хіба і ці студенти жили не у власноруч сконструйованому світі? Учасники голодування мали шанс на найкраще майбутнє у всій країні. Як випускники Пекінського університету, вони мусили нести відповідальність за своїх батьків, дідусів і бабусь, за своїх братів і сестер, якщо вони в них були, але вони ось тут, лежать на голому бетоні. Він відчув, як легені йому дере терпкий страх. Повз нього на велосипеді промчали троє хлопців, акробатично і радісно. Вони вигукували: «Нам не потрібна смажена демократія!» — і від одягнених у піжами студентів покотилася хвиля сміху. Де їхні батьки, подумав Горобчик. Але тут до нього підійшов юнак із червоною пов’язкою й суворо сказав: 

— Товаришу, не сприйміть неправильно, але сюди можна лише нам. Це задля безпеки революціонерів — учасників голодування. 

Горобчик кивнув, відступаючи назад. Із гучномовця знову лунав запис, той самий слабкий голосок: 

— Сьогодні нам доводиться платити за свободу і демократію власним життям. Хіба китайський народ може таким пишатися? 

Горобчик звів очі, намагаючись знайти, звідки йде звук, але через безкраїсть неба було годі щось розгледіти. 

Я постарів, подумав він. І вже не розумію, як діє цей світ. 

Уранці наступного дня, поки вони стояли за заводськими воротами під квітчастою парасолею Фань, та дала Горобчикові памфлет, у якому перелічувалися вимоги учасників голодування. Їх було всього дві: негайний діалог на рівних і визнання законності студентського руху. Фань розповіла, що робітники Третього Пекінського провідникового заводу вийдуть на марш солідарності зі студентами шістнадцятого травня. Вона чула, що майже всі заводи Пекіна, як і наукові та навчальні заклади, збираються вчинити те саме. Фань була незвично пригнічена, і коли Горобчик запитав, чи в неї все гаразд, та розповіла, що її сестра у провінції Ґаньсу стала жертвою нещасного випадку, але Фань не знала, наскільки все серйозно. 

— І я щовечора після роботи ходила на Площу, — додала вона, — щоб допомогти, чим можу, бо ж ці худющі діти вже три дні як і ріски в роті не мали, а влада поки й пальцем не поворушила. Як ми до такого скотилися? — Фань відвернула від Горобчика своє стривожене лице. — І я більше не хочу робити радіо. — Вона знову повернулася до нього і гірко, розгублено засміялася. — Хіба бувають люди, які хотіли б складати радіо? — запитала вона. — Ох, бодай їхнього двоюрідного дядька чорт візьме! 

Це була особлива пекінська лайка, і від неї Горобчик усміхнувся. 

Фань звела брови, від чого в неї ледь смикнулися вуха. Лукаво схилилася до нього, так близько, аж їхні носи ледь не торкалися. 

— Товаришу Горобчик, а що ви б хотіли робити, якби могли самі обрати професію? 

Він не завагався. 

— Я б хотів грати на фортеп’яно. 

Фань зайшлася низьким протяжним сміхом. Хтось підіймався сходами і з несподіванки випустив із рук бляшанку з обідом, сумно й тихенько зойкнувши: «Ва-а-а-а!» 

— Що ж, учитися ніколи не пізно! — гукнула Фань. 

— Гадаю, що так, — усміхнувся Горобчик. 

— Але товаришу, всі ці фортеп’янні штучки, — сказала вона, знову набуваючи серйозного вигляду, — це хобі, ним можна бавитися на дозвіллі, й крім того мати стабільну роботу, а я, коли запитувала, мала на увазі якусь таку професію, якій можна присвятити все життя. Я от хотіла стати лікаркою, вже, здається, вам розповідала, хотіла відкрити лікарню в містечку, де мешкає сестра, але ви ж знаєте, як воно тоді було. Від мене нічого не залежало. 

По парасолі глухо тарабанив дощ. Я хочу бачити, як росте моя донька, подумав Горобчик. 

Погане передчуття так його налякало, що він аж простягнув руку, щоб опертися на стіну, але схопився лише за повітря. 

Фань навіть не помітила. Вона ліниво постукувала пальцями по ручці парасолі, граючи на уявному інструменті. 

— До речі, про фортеп’яно, — сказала вона. — Пригадуєте того музиканта в 1968-му, композитора з Шанхая, такого високого з довгим обличчям, як там його звали? Нас тоді усіх закрили в кімнаті та змусили дивитися сесію боротьби за його участі. Старого бідолаху били просто в прямому ефірі, а ми однак змушені були його обзивати. 

— Хе Лутін. 

— Точно! Просто по телевізору, вони хотіли, щоб на його прикладі ми всі засвоїли урок. Я про нього не згадувала роками. А ви це пам’ятаєте? 

— Пам’ятаю. 

— Що тоді коїлося. Ми всі були змушені на це дивитися, байдуже, працював ти згори чи в підвалі. Тож ми всі чули, коли він закричав: «Та як ви смієте, як ви смієте… Вам має бути соромно за брехню». Так він тоді сказав і знай кричав: «Ганьба! Ганьба! Ганьба!» Ті хунвейбіни не могли повірити власним вухам. Досі перед очима їхні обличчя, вирячені очі й дурні-дурні роти. Ніхто не міг повірити, і як йому на таке хоробрості вистачило. Цікаво, чи він іще живий. 

— Здається, живий, — відповів Горобчик. 

— Вам має бути соромно! Я це ніколи не забуду. — На мить вона поринула у власні думки. — Тоді ми всі розуміли, що варто вимкнутися камерам, як пах! — і йому кінець. Йому б таке не пробачили. 

— Але опісля ви самі змінилися? 

Фань здивовано глянула на нього: 

— Товаришу Горобчик, що ви таке питаєте?.. Як хтось може змінитися? — Вона роздратовано зітхнула. — Певна річ, цей Хе Лутін показав, що можна боротися, можна стояти за себе… та я однак не знала, як воно робиться. Хунвейбіни тоді, молодь, ви ж пам’ятаєте, які вони були жорстокі… — Вона запхала руку в кишеню й дістала жменьку цукерок. — Ви любите такі, еге ж? «Білий кролик». З’їжте кілька цукерок і не ставте мені більше таких запитань. Ну добре, я боягузка! Але чорт із ними, з вашими запитаннями, від них мені здається, наче моє місце на заводі й що я ніколи не заслуговуватиму чогось кращого. 

— Не засмучуйтеся, — відповів Горобчик, беручи цукерки. — Я такий самий, як ви. Бажання в мене було, а от волі — катма. 

— А тепер? — запитала Фань. 

Він захитав головою, та раптом збагнув, що тепер, коли нарешті у нього з’явилася воля, бажання, мабуть, щезло. Упродовж двадцяти років Горобчик переконував себе, що зберіг найважливішу частину свого внутрішнього життя від Партії, отого себе, що писав композиції і розумів світ через музику. Але як таке можливе? Час перекроював людину. Час переписав і його. А як може людина протидіяти самому часу? 

Тієї ночі, коли Ай-мін повернулася додому в сльозах, Горобчик безпомічно дав їй цукерки. Він знав, що Ай-мін щодня ходила на Площу, видаючи себе за студентку. Донька розповідала, що сотні студентів непритомніли, що їх тримали під крапельницями. Вона збула цілий день, пильнуючи, щоб коридор для колон машин швидкої допомоги не закривався. Як він міг на неї кричати? Ще понад три тисячі людей приєдналося до голодування, й декотрі з них погрожували самоспаленням. Але, проходячи повз сусідський телевізор, він збагнув, що це протистояння з владою не може тривати вічно. Він бачив кадри прибуття Горбачова в Пекін, бачив, як усі члени Політбюро застигли на злітній смузі з такими сірими обличчями, як і їхні безколірні пальта. Генсек Чжао Цзиян зустрівся з Горбачовим, і вони сиділи на завеликих для них кріслах. Товариш Чжао сказав, що у деяких молодих людей зародилися сумніви щодо соціалізму, що їхні побоювання щирі, й саме тому реформи такі важливі. Ведучий читав ці слова, не підіймаючи очей. Урочисте святкування, яке планували провести на площі Тяньаньмень на честь першого з 1959 року візиту радянського лідера, скасували. 

Наступного ранку, в середу, Горобчик зустрівся зі своїми колегами біля моста Мусіді. Всі прийшли в охайній темно-синій уніформі, а навколо них проспект Чан’ань роздувався від чогось такого, що нагадувало водночас і ейфорію, і смуток. Робітники зі всіх заводів міста все прибували — на вантажівках і автобусах, які раніше використовувалися для чогось іншого. Фань зосереджено роздавала вказівки, в неї був такий гострий голос, що ним можна було б різати скло. Там був і Старий Бі з Дао-жень, які несли один бік транспаранта з написом: «Не можемо більше мовчати». Навіть відповідальні за поверхи, керівники і начальники йшли разом з усіма. Горобчик чув, що діти декого з них, включно з Кукурузкою, приєдналися до голодування, й це була правда, бо в Кукурузки вигляд був нікудишній. Від легенького вітерцю всі транспаранти брижилися, й Горобчикові пригадалися слова Великої Мами: «Посієш вітер — пожнеш бурю». Нарешті вони рушили вперед під прапором Третього Пекінського провідникового заводу. Небо було як жовта штора, з-під якої вони ніяк не могли вийти. 

Коли завиднілася площа Тяньаньмень, повітря стало неспокійне. Він побачив транспаранти, на яких були написані назви установ, що їхні представники брали участь у демонстраціях: «Пекінський Автобусний завод», універмаг «Сідань» і, на величезний подив усіх, Пекінська поліцейська академія. Робочі із заводу Шіцзиншань розмахували помаранчевими прапорами, крізь які пробивалося сонце. Вони були здорові та кремезні, і взяли на себе завдання керувати рухом. Життя вирувало, воно було багатоголосе і цілковито невпізнаване. Із гучномовців звучав голос котрогось зі студентів: «Батьківщино-Мати, поглянь на вчинки твоїх синів і доньок», а іноземних журналістів, які приїхали висвітлювати китайсько-радянський саміт, було так багато, аж здавалося, що їхня кількість щомиті примножується. Журналісти і редактори з «Народної газети» йшли під золотисто-червоним транспарантом кольору заграви. Усюди студенти, майже п’яні від виснаження, збирали пожертви, і їхні пластикові відерця і бляшанки з-під печива були по вінця заповнені. Робочі навколо Горобчика почали скуповувати все печиво, льодяники і заморожені фрукти на паличці, щоб підвозити все це учасникам голодування. Горобчикові здавалося, ніби всі його колишні життя, всі його «я», йшли поруч із ним. 

— Товаришу Горобчик, — сказала Фань, беручи його попід руку, — з вами все гаразд? Треба знайти льоду, щоб прикласти вам до спини… 

— Усе добре, — хрипко відповів він. — Я ніколи не думав, що стільки людей… 

Фань так широко всміхнулася, аж він здивувався, коли збагнув, що вона плаче. 

Через гучномовці до натовпу звертався хтось з учених: 

— Влада чинить таке, з чим я не можу змиритися, й серед студентів-демонстрантів таки є екстремісти. Але історія — це процес, у ній усе перемішується…56 

За два тижні він полетить у Гонконґ побачитися з Каєм, але досі так і не спромігся повідомити про це ні Лін, ані доньці, й той факт, що він приховує стільки всього важливого, більше не можна було ігнорувати. Скандування відлунювало від усіх тіл і всіх будівель навколо: Невже брехати можна вічно? Дійшовши до Площі, він подумав — то ось яка Тяньаньмень, ущерть заповнена людьми. Навіть вождь Мао не дожив до моменту, щоб це побачити. Портрет Мао на воротах був такий знайомий, як місяць на небі, а сам вождь видавався самовдоволеним і надто тепло одягненим як на задушливу весняну вологість. Попри мільйонні демонстрації, поліції не було, видно лише тих, які йшли підтримати студентів. Через гучномовці учасників голодування закликали дотримуватися порядку, «спати охайно» і стриматися від ігор у карти, бо така поведінка кине тінь на чистоту їхніх цілей. Студенти, які голодували, не мали ні матраців, ні брезенту, щоб лягти, нічого, крім заяложених газетних аркушів. На одному з дацзибао було написано: «Партія втримує владу, обвинувачуючи народ у сфабрикованих політичних злочинах». 

Горобчик й уявити собі не міг, що про цю сцену подумала би Чжулі в тому віці, в якому вона була б тепер. У скількох обманах її обвинуватили хунвейбіни? Скільки злочинів сфабрикувала влада? Як брехня могла тривати так довго і в’їстися в геть усе, до чого вона торкалася? Але, може, в Ай-мін з’явиться шанс подорослішати в іншому світі, в новому Китаї. Можливо, й наївно так думати, але йому було важко опиратися цій спокусі, спокусі надіятися і прагнути. 

Щодня були нові демонстрації: мільйон людей вийшов у середу і ще мільйон у четвер, попри зливи. Ішов шостий день голодування, й навіть офіційна «Народна газета» повідомляла, що понад сімсот студентів зомліло від голоду. Щоразу, коли Горобчик виходив на вулицю, хоч би яка то була година дня чи ночі, він чув, як на площу Тяньаньмень або з неї мчать карети швидкої допомоги. Його завод, як, мабуть, і всі заводи в місті, майже припинив роботу. Його нова композиція була майже дописана. Перечитуючи її, він почув контрапункт до Опусу № 24 Ґабріеля Форе — такий самий низхідний вигин, і ще три переплетені голоси органної прелюдії Баха «До тебе взиваю…», яку він завжди так любив. Але, може, інші композиції були не так контрапунктом, як підслуханими звуками, життями всередині життів. Він уже й сам не знав. Структура його сонати видавалася незбалансованою, навіть страхітливою, й хоч він і знав, що вона майже завершена, але й гадки не мав, як саме закінчиться. 

Тимчасово назвав її «Сяє сонце на Народну площу», за аналогією з романом Дін Лін про революційний Китай, «Сяє сонце на ріку Санґам». Але площа, яку уявляв собі Горобчик, була не Тяньаньмень 1989 року. Натомість це було відразу кілька місць, які він бачив за життя: та площа Тяньаньмень, якою він гуляв із Великою Мамою Ніж 1950-го року. Народна площа в Шанхаї. Квадратний внутрішній дворик їхнього дому біля провулка, аркуші з нотами Чжулі, портрети вождя Мао, ліжко, яке він ділив із Лін, квадратні конверти від платівок, які він спалив, рами радіоприймачів, які він щодня збирав. Стародавні філософи вірили у квадратну землю і кругле (яйцеподібне) небо. Голова кругла, а ступні — квадратні. Гробниці — квадратні. Що могло змусити речі змінювати форму, розширюватися чи переінакшуватися? Хіба не були твори Баха, як ті складні люстерка, фуги і канони — і круглими, і квадратними воднораз? Але що, як п’єсу, яка звучить у нього в голові, неможливо написати? Що, як вона не повинна бути завершена? Ці запитання його спантеличували, він знав, що вони виринають з того іншого життя всередині нього. 

У дверях показалася Ай-мін. 

— Ба, ти пишеш? 

Він поклав олівець. На ній був незнайомий одяг — сукня, яку, мабуть, їй віддала та сусідка, й Ай-мін у ній видавалася дорослішою, більш схожою на міську дівчину з півночі. 

— Ївень попросила мене принести на площу Тяньаньмень кілька ковдр, — сказала вона. — Їх сусіди передали, але вона не зможе все донести сама. Ма мені допоможе. Хочеш піти з нами? — Ай-мін видавалася худою, збудженою. За останні кілька тижнів вона і словом не обмовилася про Канаду. 

Була майже північ. Горобчик сказав «так». Так, він піде з ними. Може, сьогодні вночі скаже їм обом, що їде в Гонконґ. Він поїде ненадовго, вони й оком не змигнуть, як він уже повернеться. Він не покине своє життя, але знайде новий початок, у якому буде місце і для них. 

На вулиці Лін навантажувала ковдри на велосипеди і прив’язувала їх шворкою. Кожен її рух був продуманий і точний. Він завжди це в ній любив. 

— Ти тепер знову пишеш музику, — озвалася вона. 

— Нову сонату. Вона майже готова. 

— Я рада, Горобчику. — Її обличчя було насторожене, але водночас і допитливе, відкрите для нього. 

Йому хотілося сказати їй, що прив’язаність — до іншої людини, до минулого — змінюється щохвилинно. Тепер, коли його життя знову зарухалося, воно нарешті прояснилося. Але Лін знає, подумав він, певна річ, вона вже все це знає. У стількох людей, яких відправили у трудові табори, як Ба Лютню, яких забрали, як Вихор чи Веня, яких вислали у віддалені провінції, як Лін і Велику Маму, відібрали базову свободу — право виховувати власних дітей. 

Вони рушили, з Ай-мін на чолі, маневруючи лабіринтом вуличок, що об’їжджали проспект Чан’ань. Попереду Горобчика на вітрі розвівалося волосся Лін. Її рухи були сильні та граційні, а мигдалевий аромат шкіри немов плив назад і знову його полонив; їдучи за нею, у Горобчика було таке відчуття, наче він підіймається сходами вгору. 

Навіть зараз, так пізно вночі, всюди були люди. Майже на всіх транспарантах написані однакові заклики: «Голову Дена Сяопіна — у відставку!» Горобчик закрутив педалями швидше. Тепер він наздогнав дружину і доньку й вони влилися в десятки тисяч тих, хто днями і ночами стояв по периметру площі Тяньаньмень. 

Вони злізли і повели велосипеди в руках, Ай-мін знову попереду. На Площі її впізнав студент-маршал із дивовижно довгими руками і підійшов допомогти. Коли дійшли до учасників голодування, Горобчик розв’язав шворку і вже зібрався було віднести їм ковдри, та довгорукий студент його спинив: 

— Лише студенти, — різко сказав він. — Без сторонніх. 

Ай-мін підбігла вперед. У світлі ліхтарів Горобчик бачив тьмяний відблиск її силуету. Вона розмовляла з високою блідою дівчиною з дуже коротким волоссям, сусідовою донькою, Ївень. Дівчина видавалася страшенно худою. Декотрі з голодувальників міцно спали, декілька хлопців щось тихо співали, в таборі тхнуло сечею і сміттям. Час од часу повз них швидко проходили лікарі та медсестри в халатах і блакитних джинсах. Одна з медсестер прилягла на столі: 

— Тихо, тихо, — голосно прошепотіла інша, — хіба ви не бачите, що вони намагаються перепочити! 

Підбіг жилавий старигань у синій уніформі. Радісно і схвильовано він оголосив, що нова незалежна профспілка офіційно закликала до загальноміського страйку. Горобчик був вражений, але більше ніхто навколо не відреагував. Лін теж заціпеніла. Вона прошепотіла: 

— Як вони на таке наважилися? Як ми на таке наважилися? 

Через кілька хвилин підбігла якась дівчина і сказала, що генсек Чжао Цзиян і прем’єр Лі Пен вирушили в штаб демонстрантів-голодувальників. У наметі всі пожвавилися, а потім знову завмерли, так ніби новини надходили постійно, пролітали шквалом, падали дощем, а тоді випаровувалися, і знову не було нічого. Ай-мін обійняла сусідську дівчину, й вони так і простояли кілька секунд — заплющивши очі, погойдуючись туди-сюди і плачучи. До входу підійшла якась літня жінка — вона принесла води від містян, але при цьому жувала смажене тісто на паличці, й охоронець зашипів до неї: «Не можна з їжею! Не можна!» — і жінка, пополотнівши від сорому, розвернулася й побігла. 

Лін спробувала втрутитися: 

— Вона просто хотіла допомогти. 

— Не можна з їжею! — закричав студент. 

— Тихо ви! — гукнула медсестра, що намагалася задрімати. — Прошу вас, поводьтеся тихіше! 

Підійшла Ай-мін, тепер вона вільно плакала у всіх на очах, і разом вони проштовхалися з велосипедами крізь натовп. Було вже пізно, вони зголодніли, тож Лін повела їх у «Товариша Варвара». Кухня ще працювала, але в меню було не все: офіціантка сказала, що власник регулярно доставляє їжу на Площу — підтримати студентів-маршалів і волонтерів. Вони їли в тиші, й Горобчик нарешті сказав: 

— Ай-мін, ти мусиш дбати про своє здоров’я. 

Донька сиділа, втупившись у тарілку. Доріжки висохлих сліз залишили на її обличчі білі сліди. 

— А ти, Ба? — запитала вона. — Ти за тиждень постарів на десять років. 

Лін зітхнула. 

— Годі. Ну ж бо, їжте. 

Коли вони знову вийшли назовні, вулицями тягали колонки, хоч була вже майже третя година ночі. Вкотре звідусіль підійшло повно людей, тому що по студентському радіо знову й знову передавали ту саму новину: генсек Чжао Цзиян справді прибув, прем’єр Лі Пен теж, і вони зустрічаються з представниками демонстрантів, які голодують. Після Дена Сяопіна це — найвисокопоставленіші лідери в країні. Горобчик був такий виснажений, аж йому здавалося, ніби його взуття прилипло до бетону. Він не знав, скільки минуло хвилин, перш ніж із колонок, крізь шум і потріскування, почав прориватися голос. Була вже четверта ранку. Звук поганий, слова нерозбірливі. Генсек Чжао раз по раз прочищав горло і починав заново. 

Перші слова, що прозвучали чітко, були такі: 

— Студенти, ми прийшли запізно. 

Площа немов розширилася, ніби її розривали. 

— Студенти, пробачте. Хоч би що ви казали, хоч би як нас критикували — ви маєте цілковиту рацію. Я прийшов до вас вибачитися. 

Горобчик помітив, як обличчям Лін прослизнула гримаса болю. От тільки це був не біль, усвідомив він, а страх. Голос генсека лунав пронизливо, він немов боровся з бурею емоцій. — Ви не можете продовжувати… після семи днів голодування… наполягати на продовженні голодування, аж поки отримаєте задовільну відповідь. Ви ще такі молоді, й у вас попереду все життя. 

Тепер повиходили всі люди з ресторану. Горобчик помітив офіціантку, двох кухарів, кількох літніх відвідувачів у майках і ще жменьку підлітків. 

— Усе, як завжди, — закричав один із них. — Хочуть, щоб ми були слухняні й пішли додому! 

Навколо всі зашепотіли — чи вони погоджувалися, чи не погоджувалися, Горобчик так і не збагнув. 

— Ви не такі, як ми, — продовжив товариш Чжао. — Ми вже старі й не маємо значення. Країні й вашим батькам було нелегко виховати вас аж до студентських років. Тепер, коли вам майже двадцять чи трохи за двадцять, ви жертвуєте власним життям. Студенти, ви можете бодай на хвильку подумати раціонально? Як ви вже знаєте, зараз ситуація дуже серйозна. Партія й весь народ дуже стривожені, все суспільство схвильоване, і з кожним днем ситуація дедалі погіршується. Так тривати не може. У вас добрі наміри, і ви керуєтеся інтересами нашої країни. Але якщо так піде далі, то все вийде з-під контролю і призведе до різноманітних негативних наслідків. Якщо коротко, то ось що я вам скажу. Якщо ви припините голодування, влада не відмовиться від діалогу, аж ніяк! Ми можемо й надалі обговорювати ваші пропозиції. Це повільний процес, ми порушуємо важливі питання. Я просто хотів сьогодні вас навідати і водночас… пояснити вам своє бачення, сподіваючись, що ви спокійно все обміркуєте. За ірраціональних обставин важко мислити ясно. Ми чудово розуміємо ваш юначий запал, бо теж колись були молоді, ми також протестували і також лягали на колію, не замислюючись про наслідки. Зрештою, я знову щиро прошу вас спокійно обміркувати, що буде далі. Багато питань можна буде вирішити. Сподіваюся, незабаром ви закінчите голодування, й дякую за увагу.57 

Радіо зашипіло. 

Горобчик звів очі — вогні міста були надто яскраві, щоб розгледіти зорі, тож хоч би куди він глянув, усюди небо було темно-синє, майже чорне. 

— Що це все означає? — запитала Ай-мін. 

Лін ридала. 

— Я хочу додому, — сказала Ай-мін. Вона була ще така молода — то чому ж видавалася такою вихолощеною? — Хочу додому. 

Тепер їх вів Горобчик, мовчки, так ніби вони злодії, що прокрадаються вночі, повз колонки, з яких лунало повторення звернення Чжао Цзияна: «Студенти, ми прийшли запізно, пробачте…», повз групки людей, які слухали це вперше, повз квітучі дерева і ряд магнолій, цвіту яких він не бачив, але відчував їхній аромат — незмінно сильний і п’янкий. 

Прокинувшись пізнього ранку наступного дня, геть дезорієнтований, він почув, як Ївень усім розповідає, що генсека Чжао Цзияна відправили у відставку. Хтось із Партії злив цю інформацію. Почалися демонстрації у сто п’ятдесяти одному місті, і влада збиралася ввести воєнний стан. По периметру Пекіна вже стояли війська. 

Але вступних іспитів ніхто не скасовував. Тепер увесь цей процес здавався Ай-мін безглуздим. Теорія і практика, практика і теорія, і якби їй довелося проаналізувати ще бодай один вірш Ду Фу, вона добровільно пішла б у вигнання. Вона саме лежала на канапі і їла огірок, коли зайшов заспаний Горобчик зі скуйовдженим волоссям. Побажавши батькові доброго ранку, вона запитала: 

— Ти що, з кимось боровся вві сні? 

Горобчик спантеличено всміхнувся. Він узяв у неї огірок і почав його їсти. 

У провулку гриміло радіо, люди в домівках кричали одне на одного, порушуючи як дріб’язкові, так і важливі питання, але вони з Горобчиком вдавали, що нічого не чують. Ай-мін сказала йому, що від самого ранку твердо намірилася вчитися. Вона відкрила книжку для підготовки до іспитів і натрапила на питання 1977 року. Того року тема твору була: «Чи слушне таке твердження: що більше знань, то більше контрреволюційності? Напишіть щонайменше 800 знаків». А що, як і на цьогорічних іспитах буде подібне запитання? Ось уже понад годину вона намагалася придумати перший рядок. Аркуш досі був чистий. Вона більше не розуміла, що означає «контрреволюційність». 

Горобчик хрумтів огірком і слухав. 

— Як я можу складати іспити? — запитала вона. — Як мені… 

— Не переймайся так тим твором, — грубим, як роздута губка, голосом, сказав батько. — Може, краще переключися на літературу чи математику? 

Ай-мін кивнула, хоча знала, що він її неправильно зрозумів. Хотіла сказати, що її лякав сам твір, сама думка про те, що слова мали безліч різних значень, а вона не мала жодної влади над тим, що вони означали. 

Горобчик сказав, що він іде на завод подивитися, що там відбувається. 

Невже він забув, який зараз рік? І чому в нього такий вигляд, наче він знемагає від болю? Тільки щойно вона помітила, що вбраний він у заводську уніформу. 

— Але Ба! — сказала вона. — Усі кажуть, що армія звідти й наступатиме, з Фентая. 

Він кивнув, не слухаючи. 

— Ай-мін, не йди сьогодні на Площу. Пообіцяй мені. — Він глянув на двері, а тоді знову на доньку. — А де твоя мати? 

— На радіостанції. 

— Ага. — Він кивнув, але очі його були скляні. — Ай-мін, у мене в Канаді є друг, який міг би стати твоїм спонсором. Я готовий зробити все, що в моїх силах. У липні я зустрічаюся з ним у Гонконзі… 

— Який такий друг? Ти їдеш у Гонконґ? 

— …але спершу тобі треба скласти іспити й отримати хороший результат. Без високих балів навіть він не зможе тобі допомогти… 

Він говорив це все якось стривожено. Це що, така хитрість, подумала вона. Щоб вона сиділа на місці, жила книжками і не зважала на те, що коїться з її думками? І хто був цей друг? 

— Я складу іспити на відмінно. 

Коли вона це вимовила, Пташка Тиші став радісний як дитина. Вона намагалася не дати батьковій невинній усмішці себе задобрити. 

— Ай-мін, ти хороша дитина. І хороша донька. Мені дуже з тобою пощастило. 

Горобчик пішов на завод. Ай-мін перевдягнулася в сукню Ївень. У дворі вона зняла з мотузки одяг сусідки і запхала його в торбу разом із зубною щіткою, книжками і кількома монетами, які їй дала мати. Відтак заскочила на ровер і помчала геть. 

Місто немов розімліло від спеки. Вона прожогом доїхала до площі Тяньаньмень, але там виявилося несподівано спокійно. Один із маршалів, студент факультету фізики, який представлявся Кельвіном, сказав їй, що Ївень пішла з «батальйоном» до західного передмістя, щоб спробувати забарикадувати дороги і не дати військам дійти до Площі. Ай-мін розвернулася й поїхала тією ж самою дорогою назад. 

Біля мосту Мусіді проїхати було неможливо: перехрестя запрудили велосипеди, автобуси з проколеними шинами, обгорілими диванами, людьми, які постійно щось кричали, і горами дров. Коли Ай-мін нарешті через нього пробралася, вона помітила бите скло, різко вильнула і ледь не зіштовхнулася зі скутером. Водій похапцем гукнув вибачення й поїхав геть. Її переднє колесо сумно зашипіло і спустилося. Вона злізла і повела велосипед у руках. Від скреготу ободу об асфальт їй зводило зуби. Не бачачи нічого перед собою від сліз, Ай-мін прив’язала свій дурний, безтолковий велосипед, якому не було прощення, до дерева, взяла торбу з одягом і пішла далі пішки. Вона вся вкрилася потом. Під’їхав автобус, і Ай-мін заскочила в нього, але той майже відразу зупинився. Вона вийшла назовні разом із рештою пасажирів: а ось і армія. 

Скільки око сягає, стояли шеренги військових вантажівок. 

Ай-мін пішла до них. Сльози, сум’яття, істерика. Вантажівки були зусібіч оточені людьми. 

— Брати солдати! — кричав якийсь літній чоловік. Він ішов, похитуючись, перед Ай-мін. Його синя заводська уніформа звисала хвилями. — Не ганьбіть наш народ! Ви сини Китаю. Ви, ті, хто мав би ціною власного життя захищати цих студентів! Як ви можете вступати в наше місто зі зброєю й кулями? Де ваша совість? 

Декілька офіцерів намагалися перекричати гул: вони казали, що їхнє єдине завдання — підтримувати порядок. Усі навколо билися в істериці й щось кричали. 

Якась старенька бабуся вирішила лягти на дорогу, перед вантажівками. 

— У кого ви зібралися відбивати вулиці, га? — хрипло запитала вона. — Яка я вам заколотниця! Я тут жила, ще коли ваші прадіди під столом пішки ходили! 

Якийсь чоловік у заводській формі, який ніс десятки індивідуально запакованих тістечок, почав навмання кидати ними об борти вантажівок. 

— Моя донька на Площі, — сказав він. — Моя єдина дитина. Я закликаю вас діяти хоробро! Закликаю, закликаю… 

Ай-мін ніде не бачила Ївень — тут було в тисячу разів людніше, ніж на Тяньаньмень. Вона притиснула до грудей торбу з одягом і стояла посеред колотнечі: знемагаючи від голоду і спраги, тремтячи від холоду, згоряючи від сорому за те, що не послухала батька. Солдат її віку дивився на неї відверто пожадливо. Як я тут опинилася? — подумала Ай-мін. Це моя країна, це її столиця, але моє місце не в Пекіні. І де Ївень? Якби лиш я знайшла Ївень, то знала б, що робити. 

День добігав кінця, але натовп дедалі розростався. Деякі солдати злізли з вантажівок і присоромлено вийшли на дорогу. Хтось був ошелешений, хтось злився, а хтось плакав. 

На п’ятому поверсі заводу всі місця стояли порожні. Горобчик сів на своє, насолоджуючись цілковитою тишею. Це вперше за багато днів навколо нього царював мир, і тиша всередині нього нарешті відчула себе вільною — сиділа на столі, випущена з клітки, як домашня пташка. Попри порожнечу, йому здавалося, наче співробітники залишили по собі післязображення: кожне місце вочевидь комусь належало. Можливо, через мить знову з’являться Дао-жень, Старий Бі та Фань, і розчиниться вже сам Горобчик, немовби він завжди і був ілюзією. Свобода відходу його заспокоїла, він опустив голову на руки і заснув міцним, мирним сном. 

Була майже десята вечора, коли Ай-мін нарешті знайшла Ївень — та сиділа, притиснувшись до двох інших дівчат. Одну звали Лілі, а іншу — Фає. 

Дівчата прихилилися одна до одної так, що скидалися на єдине тіло з трьома головами. Батько Ївень сказав доньці, що поки вона не перестане ходити на студентські демонстрації, додому може не приходити. Тож весь цей час вона спала в кімнаті Фає в гуртожитку. 

Дізнавшись, що всі троє брали участь у голодуванні, яке сьогодні вдень оголосили офіційно завершеним, Ай-мін переконала їх піти до стійки з локшиною неподалік. 

Локшину продавала заспана жінка з виразним північно-східним акцентом. 

— Заберіть гроші, — сказала вона Ай-мін, коли дівчата підійшли до столика. — Ні, ні, справді. Мені нічого вам дати, дітоньки, крім цієї локшини. Локшина хороша, але світ вона не змінить. 

Ай-мін ніяково їй подякувала. 

— На кого ти вчишся? — запитала продавчиня. 

Ай-мін подивилася на зморщене, але сповнене надій жінчине обличчя. 

— Е-е, вивчаю історію Китаю. 

Жінка відкинула голову назад, наче пташка. 

— А який із неї толк? Ну, принаймні ти знаєш, що моє покоління жбурляли туди-сюди в роки численних кампаній Мао. Наші життя пішли коту під хвіст… Тому ми покладаємо всі надії на вас.58 

— А оті дівчата вчаться на математиків, — спробувала дати кращу відповідь Ай-мін. 

— Оце те, що нам треба! — відказала продавчиня, вдаривши паличками по металевому баняку. — Справжні цифри. Без справжніх цифр — як нам покращувати економіку, будувати плани, розуміти, що нам треба? Панянко, я не хочу лізти не у свої справи, але тобі теж варто задуматися про те, щоб вивчати математику. 

— Добре. 

Вона віднесла локшину до їхнього столика. У поглядах дівчат вбачалася якась пересторога, але від вигляду їжі вони полагіднішали. 

— Що ви тепер робитимете? — запитала Ай-мін. 

Лілі проковтнула всю локшину, яку набила в рота. 

— А що нам залишається? Я боюся повертатися в університет. Може, це пастка, і вони чекають, щоб там нас арештувати. 1977 року Вей Цзіншен отримав сімнадцять років у одиночній камері тільки за те, що написав один-єдиний дацзибао. 

— Не можна віддавати їм Площу. — Голос Ївень, здавалося, йшов від пластикової стільниці. — Ми повинні зупинити їх тут, на вулиці, нам доведеться ставати в бій проти армії. Ми не можемо пропустити їх далі. 

— Площа — наш штаб, — сказала Лілі. — Якщо ми її втратимо, то втратимо все. Усе. Ви бодай знаєте, що вони вкоїли з протестувальниками 1977-го? Ось що мене лякає. Ніхто навіть не пам’ятає. 

Порівняно зі стільцями столик був низький, тож вони були змушені нахилитися одна до одної, і це мало такий вигляд, наче вони планували якусь змову. Лілі, Фає й Ївень продовжували розмовляти, використовуючи всілякі військові словечка. Але як вони могли навіть говорити про те, щоб ставати в бій проти армії? Від нервового напруження Ай-мін не могла зібратися з думками; якщо вона їх не чує, то і не мусить бути в це вплутана. Ївень узяла її за руку і так стиснула, аж в Ай-мін від болю іскри з очей посипалися. З громадських гучномовців укотре залунало набридливе оголошення про введення воєнного стану. Відповідно до статті 89, пункту 16, Конституції Китайської Народної Республіки… Вулицею прокотилася хвиля шуму. «Лі Пена геть! Лі Пена геть!» Але голос із гучномовця наполегливо проривався: «В умовах воєнного стану демонстрації, студентські страйки, а також страйки на підприємствах заборонені…» 

— Ми мусимо спати тут, на дорозі, просто перед вантажівками, — сказала Фає. У неї були сонні очі та скромне лице, і від цього її слова видалися ще приголомшливішими. — Мені вже байдуже, що зі мною станеться. Байдуже. Яке на нас і так чекає майбутнє? 

— Я так втомилася, — сказала Ївень. — Хіба вам не здається, що вже ціла вічність минула, відколи помер Ху Яобан, і ми всі несли квіти на Площу? Це було двадцять другого квітня. Ми хотіли тільки принести до Народної зали жалобний вінок. Із цього все й почалося, хіба ні? Яке сьогодні число? Двадцяте травня. Минуло всього чотири тижні. 

Невже справді все з цього почалося, замислилася Ай-мін. Невже все було так просто? 

Дівчата за сусіднім столиком почали співати давню пісню часів Культурної революції, й слова немов водночас і заколисували студентів, і збадьорювали їх. 

— Усі ці пісні, — сказала Ївень. — Її рука була маленька і волога. — Я ніколи їх не розуміла. Думала, що все це було насправді. 

— Це були просто слова, — відповіла Ївень. 

Лілі спокійно подивилася просто на неї. 

— Але хіба в нас було щось іще? 

Коли вони доїли, Лілі з Фає пішли шукати друзів із Пекінського педагогічного університету, й так і не повернулися. Ай-мін й Ївень приєдналися до інших студентів, які спали просто на газетах на землі. Ай-мін лежала на спині. З такого ракурсу танки здавалися ще моторошніші. Налякана, вона заплющила очі, відмежувавшись від щодалі яскравіших зірок. Найважливіші люди в її житті — це Горобчик, Лін, Велика Мама Ніж, Ба Лютня й тепер Ївень, і було цілком ймовірно, що всі вони виросли на різних планетах. 

— Легко казати, що ми пожертвуємо життя заради країни, — прошепотіла Ївень. — Спочатку почуваєшся від цього дуже хороброю. Хіба ти не це мала на увазі, Ай-мін? Ти сказала, що це просто слова. Ти думаєш, що по-справжньому важливі речі складніші за слова — вийти з протистояння, наприклад, намагатися щось змінити, справді змінити. — Вона вказала рукою на тіла і танки. — Ай-мін, ти вивчаєш історію, щоб підготуватися до іспитів. А що, як революція й насильство — це єдиний спосіб? 

Поруч із ними тихо перемовлялися у своїх незручних вантажівках солдати. Кузови були так щільно набиті, що солдатам доводилося навіть сідати по черзі. Ай-мін намагалася дати лад думкам. Усі ці гасла та пісні передавалися з покоління в покоління, подумала вона, і якщо ці слова — не їхні, то чи те почуття, яке їх викликало, теж позичене? А як щодо прагнення студентів, їхнього ідеалізму, їхньої праведності — скільком несумісним бажанням вони служили? Колись ідеалізм виявляв вождь Мао, революціонери, героїчна Восьма армія. Її покоління його успадкувало? Як людина могла відрізнити щось справжнє від ілюзії чи помітити, коли правда перетворюється на щось достоту протилежне? Що було справді їхнє, а що — лиш успадковане, просто повторення? Гучномовці продовжували прорізати повітря: «За умов воєнного стану військовослужбовці вповноважені використовувати всі необхідні засоби, зокрема силу…» Хіба влада також не вкрала слова в когось іншого? «Населенню заборонено фабрикувати чи поширювати чутки, вести трансляції, виголошувати публічні промови, роздавати листівки чи закликати до громадських заворушень…» Так ніби слова самі по собі можуть створювати реальність, ніби люди не беруть у цьому участі, так ніби самі лише слова здатні перетворити когось на злочинця чи начаклувати злочини з повітря. Хіба хунвейбіни не намагалися знищити стару мову і вдихнути життя в нову? Що, як для того, щоб навчитися бути собою, потрібно створити цілу нову мову? Вона сказала Ївень: 

— Мені здається, ми постійно повторюємо ті самі помилки. Може, нам не варто так довіряти кожній ідеї, яка видається нам оригінальною й винятково нашою. 

Ївень кивнула, поклавши голову їй на плече. 

Вони пахли однаково — локшиною, яку з’їли, і попелястою землею. Ким вона була для Ївень? Сестрою, подругою, довіреною співрозмовницею чи кимось достоту іншим? Ось те єдине в моєму житті, подумала Ай-мін, що не має параметрів. Їй хотілося розповісти Ївень про свої почуття, але вона боялася зруйнувати те, що між ними було. 

— Не можу заснути, — сказала Ївень. — Розкажи мені щось. 

Ай-мін нічого не спадало на гадку — жодне слово, яке було б лиш її власне. Мені вісімнадцять років, подумала вона, а я ще навіть не почала пізнавати власних думок. Їй здавалося, ніби вона втрачає якусь частину себе. Заплющила очі й процитувала єдині слова, які спали їй на думку, — вірш, яким починається сорок перший розділ Книги записів: «Що буде завтра, годі знати. Завтра почнеться з світанку, коли всі ми ще будемо спати. Але запам’ятайте мої слова: не все, не все на цім світі мина».59 

Коли Горобчик приїхав із заводу додому, вже світало. Запис Ґольдберґ-варіацій 1981-го року переливався у нього в навушниках, і музика здавалася воднораз і довгою, й скороминущою. У цьому новому записі Ґленн Ґульд тримав постійний темп, пульс, щоб було чіткіше зрозуміло, що всі тридцять варіацій — частина єдиної композиції. За кілька тижнів після того, як запис 1981-го року випустили, Ґленн Ґульд несподівано помер у п’ятдесят років. Горобчик дізнався про Ґульдову смерть лише багато років потому і переконав себе, що радіодиктор помилився. І так добре переконав, що коли кілька місяців тому Кай у листі згадав про смерть Ґленна Ґульда, Горобчик заново через це засмутився. Якою людиною був цей знаменитий піаніст, задумався він. Якби Ґульду на двадцять років заборонили грати на фортеп’яно, якої іншої форми прибрала б його музика? 

Напевно, недавно пройшов дощ. Повітря здавалося оновленим, світло світанку переливалося перламутровими барвами і здавалося нереальним супроти темного тротуару. 

Коли він звернув на вулицю Ґуанань і побачив військові вантажівки, то ледь не впав із велосипеда. Навколо них зібралася схвильована юрба — хтось іще був у піжамі, а хтось зупинився дорогою на роботу. Він прожогом розвернувся й поїхав на південь. У вухах і далі грали Ґольдберґ-варіації. Але коли він спробував проїхати в центр, то натрапляв лише на суцільні блокпости. Пекін, із його сіткою мостів і кільцевих доріг, будувався насамперед так, щоб можна було надійно захистити його серце — площу Тяньаньмень і Заборонене Місто. Менші вулички патрулювали студенти, але на всіх основних магістралях мешканці Пекіна утворили живі барикади — вони стояли таким щільним тлумом, що жодна військова вантажівка не змогла б проїхати, не наразившись на відчайдушний спротив. 

Горобчик пробирався чимраз більш залюдненими вуличками. 

Пахло вогнищем, хоч нічого й не горіло. Від цього запаху йому пригадався У Бей, який силкувався встояти на своєму крихітному кріслі, поки над ним знущалися хунвейбіни. «Учителю, чудовисько вже прокидається. Ти знову і знову наступав йому на голову, але тепер воно виповзає з болота». На барикадах скандували люди, немов утворюючи тривожний контрапункт: «Ми повинні замислитися і прокинутися! Ми повинні жертвувати і служити революції!» І все ж Ґульд продовжував грати, розгортаючи одну варіацію, й неквапом, навшпиньки підходячи до іншої. Горобчик дістався додому майже о десятій ранку. У квартирі нікого не було. Він сів за стіл і випив горнятко чаю. У кімнату валував гамір демонстрацій, які продовжувалися без угаву. По «Радіо Пекін» більше не звучала музика, натомість безнастанно повторювалася інформація про введення воєнного стану. Горобчик пошкодував про кожен радіоприймач, який він склав. Йому хотілося якимось чином перерізати всі дроти, заглушити всі голоси і пустити в ефір над цим містом, що зривалося з якоря, лише безгоміння, лише тишу. 

Коли він знову раптово прокинувся, вже стояло пізнє пообіддя. Над ним звисало доньчине обличчя, повільно набираючи чітких обрисів. 

— Ба, — заговорила вона. — Ба! 

Вона знай повторювала, що у вітальні сидять представники Третього провідникового заводу. Він підвівся. Ай-мін піднесла йому мідницю холодної води. Горобчик занурив обличчя, думаючи, що його скоротили. Натомість, коли він вийшов, то побачив пані Лю і Старого Бі в заводській уніформі — вони сиділи на дивані та їли арахіс. Коли Горобчик запитав: «Ви щойно зі зміни?», вони нервово всміхнулися. 

Пані Лю дістала горішок, який упав між подушками. Міцно схопивши його пальцями, вона вказала тією ж рукою на Горобчика і сказала: 

— Ми зі Старим Бі нарешті вирішили вступити в незалежну профспілку. Ту, що виступала на площі Тяньаньмень, знаєте? Незалежна федерація пекінських робітників. — Вона роздушила шкарлупу і закинула горішок у рот. 

Старий Бі нахилився вперед. 

— Можна сказати, що ми втомилися сидіти на верхівці пагорба і лиш спостерігати за бійкою тигрів. Може, й ви, товаришу Горобчик, теж втомилися, і, якщо так, нам треба триматися разом. 

Ай-мін вийшла у вітальню слідом за Горобчиком — він чув, як глухо поскрипують позаду її капці. 

— Так, добре. 

Старий Бі й пані Лю і далі не відводили від нього погляду, ніби досі чекали на відповідь. 

Як йому навчитися заглядати наперед? Яка помилка чатує на нього за рогом? 

Пані Лю сказала: 

— Вам треба показати посвідчення члена трудового колективу і зареєструватися під своїм справжнім іменем. Ми зрозуміємо, якщо ви не захочете. Зрештою, у вас сім’я… 

— Хвильку. Я принесу. 

Горобчик пішов у спальню, знайшов посвідчення й поклав його в кишеню. На комоді, у всіх на очах, лежав новий лист від Кая. Напевно, це Ай-мін його туди поклала. Вона зайшла за Горобчиком у спальню, але не встигла сказати і слова, як він повідомив, що йде на Площу. 

— Я хочу, щоб ти залишилася вдома. — Шорстко сказав він, так, наче вона його вже не послухалася. Узяв листа і теж поклав у кишеню. 

— Але, Ба… 

— Ай-мін, бодай раз зроби так, як я тебе прошу. 

Вийшовши на вулицю, він затуманеним поглядом дивився, як Старий Бі відстібає велосипед. Коли вони виїхали з провулка, Горобчик рухався за ними. Пані Лю намагалася втримати рівновагу на багажнику велосипеда Старого Бі, і її старомодне шматяне взуття вишукано зависло в повітрі. Вона простягнула до нього руку, подаючи сигарету. Марка була хороша, Big Front Gate. 

— Учора вночі Кукурузка ходив на барикади, — сказала пані Лю. — Він розповідав, що на вулиці вийшло два мільйони пекінців. І що він порвав свій партквиток. 

Смак сигарети був розкішний. 

— Надто завирували емоції, — сказав Старий Бі. — За цими всіма слізьми і погрозами стає важко розгледіти серйозніші проблеми. Ми могли б допомогти студентам керувати кораблем, але хто захоче слухати старше покоління? 

Пані Лю випустила хмарку диму. 

— Ваша правда. Ми мали шанс, і погляньте, як чудово послужили батьківщині. Так-так, ми, хунвейбіни, були сама еліта, сама розсудливість. 

Старий Бі вдав, що не почув її. 

Вони доїхали до величезного намету в північно-західному кутку Площі — тимчасового штабу незалежної профспілки, до якого уздовж бульвару вже простягалася черга робітників у заводській уніформі. Люди обмінювалися жартами, як печивом. Через дві години, вистоявши чергу, Горобчик написав своє ім’я під тисячами інших. Йому було надто страшно боятися. Якийсь жвавий волонтер повідомив його, розмахуючи руками, що робітники розбиваються по різних батальйонах — хтось відповідатиме за збір припасів, хтось чинитиме опір армії на блокпостах, а хтось вступить до Залізної Кавалерії — мотоциклетної мережі розвідки. 

Горобчик відволікся на звук гелікоптерів і сказав волонтерові, що робитиме все, що треба, але мотоцикла в нього нема. 

— Ойой, — загукала Фань, з’явившись нізвідкіля. — Старий Горобчику, будьте практичніший! Ви ж уже не дитина! Я не уявляю, щоб ви вилізли на барикаду, хіба що гепнетеся з неї! 

— Хай навіть і гепнуся, однак зможу так перегородити дорогу. 

Фань зареготала і боляче ляснула його по спині раз, а потім другий. 

На сусідній лавці Старий Бі та пані Лю розкурювали одну сигарету на двох, загіпнотизовані радіо, яке встановили робітники. Там саме ліричним голосом читала новини дівчина з обличчям у формі сердечка. 

Горобчик вийшов із намету на Площу. Умови навколо погіршилися, студенти мали заяложений і злиденний вигляд. Усюди валялося сміття, й у таборі стояв нестерпний сморід. Люди один за одним підходили до мікрофона і представлялися вчителями, інтелектуалами і головами студентських організацій. 

Він довго на них дивився. Їхні промови («Ми не впадемо на коліна!») ставали дедалі палкіші, аж поки вони, роз’юшившись («Жодних компромісів!») і піддавшись емоціям, просили наостанок стояти твердо і поставити на кін усе («Дороги назад нема!»). Небо розверзлося, й ринула злива. На студентів, що збилися докупи, упав брезент, і вони закричали, водночас і сміючись, і зітхаючи, і проклинаючи все, на чім світ стоїть. Транспаранти обвисли, прапори прилипли до флагштоків, пара забутих шортів і кілька мокрих футболок лежали під портретом вождя Мао, як черепашачі панцири. Горобчик помітив високу дівчину з рожевою пов’язкою на волоссі, яка стояла сама, і подумав, чи це не та сусідська дівчина Ївень. Дощ розмивав її обриси, й у Горобчика було таке відчуття, наче він заглядає в минуле або ж у майбутнє, яке так ніколи й не настане. Він почув позаду себе кроки й озирнувся. До нього граційно бігла Фань, — стриб-скік — тримаючи в руках яскраво-блакитну парасольку, немов нагороду. 

Його відправили на барикаду біля мосту Мусіді — так близько до дому, аж здавалося, що він сторожив власне подвір’я. Горобчик і ще з десятеро сусідів зайняли позицію на даху міського автобуса з пробитими шинами. Навколо лунали пісні двадцятих і тридцятих, а тутешні мешканці, включно з Лін, роздавали нугу, чай і випічку. Цілу ніч він не відривав погляду від силуету Лін унизу. Вона роздавала примірники неофіційного додатка до «Народної газети», який підпільно надрукували працівники редакції. За останній тиждень Горобчик її майже не бачив. Лін неможливо було застати вдома, всю енергію вона спрямувала на суперечку, яка саме розгорталася між працівниками «Радіо Пекін». Журналісти й редактори, серед них і Лін, твердо стали на бік студентів, тож уже не чекали офіційного затвердження, перш ніж випустити репортаж в ефір. Та Лін, із якою він познайомився в Каєвій кімнаті, прониклива студентка філософського факультету, вичікувала слушної нагоди, і тепер вона нарешті з’явилася, так ніби ніколи й не зникала. Ба більше, по всьому Пекіну, люди, які, здавалося, колись вирішили завжди носити на собі десять пальт, тепер скидали їх усі воднораз. Вони й трималися інакше — гордо, навіть радісно — вони розквітли. 

Долаючи сон, Горобчик мимоволі почав згадувати похитування автобуса в Ухань, як вони з Каєм їздили на пошуки товариша Скляне Око і як рум’янощока дівчина заснула в Горобчика на колінах, поки він грав «Із висоти пташиного лету». Тоді він теж почував абсолютне чисте щастя. Музика немов відшкребла всіх дочиста. Можливо, студентські заклики спричинили щось подібне: спрощені ідеї запустили цілий потяг прагнень. Гасло на пов’язках чи футболках «Свобода або смерть» призвело до голодування й політичної безвиході, а ще дало волю й бажання змінити власне життя. 

На другу ніч Горобчикові сказали принести бавовняну маску, рушники і носовички, бо очікувалося, що армія застосує сльозогінний газ. 

І все ж, і все ж. Наступного ранку солдати Народно-визвольної армії завели вантажівки і дали задній хід із кварталу. Виснажені солдати махали їм на прощання, хтось плакав, а хтось — сміявся. Вулиці, що вони їх покинули, потопали в яскравих квітах. 

У суботу Ай-мін прибігла додому радісна і захекана. Вона сказала, що студенти почали перемовини з владою й погодилися повністю звільнити площу Тяньаньмень. 

— Ївень вертається додому. — Вона повернулася до Горобчика і додала: — Тобі більше не доведеться сидіти на тому зламаному автобусі та вдавати із себе бійця. 

Коли Горобчик торкнувся доньчиної щоки, її м’якість майже обпекла. 

— Ай-мін, то ти сьогодні вечерятимеш удома? 

— Я навіть приготую вечерю. І ти пошкодуєш, що попросив! 

Лін пішла по продукти. Новину про рішення, яке ухвалили студенти, поки не передавали, але в провулках, схоже, всі вже знали, що сталося. Вулиці дрижали від надії, якої вона не пам’ятала від перших років Республіки, наче всі роки між тоді й тепер були лише галюцинацією чи обхідним шляхом. Дорогою додому вона зустріла біля колонки батька Ївень. Дівчина не з’являлася вдома від початку голодування, але схуд її батько, товариш Чжу. Побачивши Лін, він сказав: 

— Ох ці діти! Ти їм усе життя, а вони тобі серце розбивають! 

Лін дістала добротний шматок яловичини, яку щойно купила, і простягнула її сусідові. Він заперечно підняв обидві руки. 

— Прошу, візьміть, — сказала вона. — Студенти оголосили про закінчення демонстрацій. Тепер Ївень знову зможе повернутися додому. 

Вода перелилася через вінця відра, і Чжу закрутив кран. 

— Ви ж знаєте, як воно, — сказав він, приймаючи подарунок і жестом запрошуючи її у квартиру. — Ми всім пожертвували, щоб Ївень здобула хорошу освіту. Вона наша єдина дитина. Коли Ївень прийняли в Пекінський педагогічний університет, я тримав лист із повідомленням у руках і ридма ридав. Це я вперше за сорок років пустив сльозу! Вже було подумав, що мене схопить серцевий напад. Ївень в обох наших сім’ях перша, хто вступив до університету. Вона найрозумніша з усіх, кого я знаю. Намагався пояснити, як їй пощастило, що вона народилася у цей час, що в неї є можливості, яких ми ніколи не мали. — Він захитав головою. — Але ці діти думають, що все залежить лиш від них самих. У них нема і крихти розуміння, що таке доля. — Він витягнув із морозилки контейнер і простягнув їй. Це була курка, вже замаринована. Лін спробувала було відмовитися, але він не хотів і слухати.60 

— Може, проблема в нас, — мовила Лін, продовжуючи розмову з того самого місця. — Ми занадто добре розуміли, що таке доля. 

— А, — відповів він, — ваша правда. Наші діти вже «стоять за себе», і тепер ми, батьки, падаємо на коліна і просимо вибачення! Але добре вже, нехай, нехай. Погляньте, — Чжу витягнув із кишені маленький значок. — Я навіть записався в Автономну федерацію жителів Пекіна. Вам теж варто записатися. Там обговорюють багато цікавих ініціатив. 

Пізно вночі по «Радіо Пекін» оголосили, що студенти скасували власне рішення. Вони вирішили таки залишатися на Площі до з’їзду Партії, запланованого на двадцяте червня. Почувши цю дату, Горобчик аж стрепехнувся. Того ж дня він мав вилітати в Гонконґ до Кая. По радіо також оголосили, що генсека Чжао Цзиян, якого вже усунули від посади, позбавили всіх інших повноважень і помістили під домашній арешт. 

Через маленьке віконце кабінету йому було видно Ай-мін і Ївень, які сиділи на подвір’ї. Вони трималися за руки і розглядали щось у небі. Мабуть, зорі, подумав він, або ж гелікоптери, може, одне від іншого вже було годі відрізнити. Його соната для скрипки і фортеп’яно, його перша за двадцять три роки композиція, була закінчена — він більше не міг нічого писати. Горобчик переписав її набіло, підписав і вивів дату — 27 травня 1989 року, і назву, «Сяє сонце на Народну площу». Відтак поклав її в конверт, щоб надіслати Каю. Йому хотілося послухати, як вона звучатиме, і він пригадав, як, попри протести, Чжулі завжди грала його незавершені композиції. Окинувши поглядом ноти, ніяк не міг позбавитися відчуття, що цю музику написав хтось геть інший, чи то пак, що написав її він і ще хтось, що це контрапункт між двома людьми, живими і невсипущими, молодими і старими, які жили в цілковито різних світах. 

За вікном лунали звичні голоси — дощ, сміх, радіо, сирени, добродушні перепалки — але тут, у цій кімнаті, була музика, яка існувала в тиші. Йому пригадалося, що в Шанхайській консерваторії висіли картини з музикантами, які грали на цині, на шовкострунній цитрі, от тільки на цині не було струн, так ніби в мить найчистішого творення музики не лунало ані звуку. Горобчик іще ніколи не видавав безперервного звуку, музика приходила початками і закінченнями — наче краї столу. А те життя посередині, яке воно було? Чжулі. Кай. Він сам. Двадцять років на заводі. Тисячі радіоприймачів. Шлюб і сім’я. Майже все його доросле життя: день за днем, рік за роком, що надають людині форми, надають ваги. 

Він наче збоку побачив, як кладе олівець і підводиться з-за столу. Побачив, як виходить із кімнати, з провулка, з міста — не озираючись. 

Наступного ранку він прокинувся вдосвіта, натягнув уніформу і повернувся до праці. 

3 

Поки я чекала в Шанхаї, одне життя несподівано відчинило двері в інше. Через три дні після моєї зустрічі з Тофу Лю, він мені зателефонував. Його небога, яка працювала на «Радіо Пекін», познайомила його з людиною, з якою мені варто було побачитися: з Лу Ївень, близькою подругою редакторки «Радіо Пекін», яка померла 1996 року. Це була та сама Ївень, яка знала Ай-мін і її батьків у 1988 і 1989 роках. Я мала таке відчуття, ніби сталося неможливе: я виловила в морі голку. 

Сьогодні, 6 червня 2016 року, я прийшла до неї додому на вулиці Феньян, неподалік Шанхайської консерваторії. 

Ївень була висока, напрочуд вродлива жінка років тридцяти п’яти. Вбрана у джинси, футболку і сандалі, а довге волосся зав’язане в нетугу ґульку. Вона говорила так завзято, аж я не могла відірвати від неї погляду. Була невгамовна й упродовж усієї розмови розмашисто жестикулювала, немов малювала на дошці. Ми спілкувалися англійською. Закінчивши Пекінський педагогічний університет за спеціальністю «Китайська мова й історія», вона перевернула власне життя догори дриґом і подала документи на інженерний факультет Університету Токіо. І на її подив, вступила. Вона повернулася в Китай лише торік. Була розлучена і виховувала доньку-підлітка. 

Ївень мала що мені розповісти. Оповідь — істота мінлива, це вічне люстерко, яке вловлює наше життя під несподіваним ракурсом. На середині розмови я відкрила ноутбук і показала їй відскановану композицію «Сяє сонце на Народну площу». І почала наспівувати ноти. 

— Це Горобчикова музика, — відразу ж сказала Ївень. — Але… 

— Звідкіля ви знаєте? 

— Він постійно її наспівував. Коли приходив додому пізно вночі, й мені було чути. 1989 року ми жили в хутуні Мусіді, всі квартири там були маленькі й дуже щільно розташовані, ми ледь не на головах одне в одного жили. Дорогою до дому Горобчик проходив повз моє вікно. А ще я чула його наспіви, коли він сидів у маленькому кабінеті, де зазвичай писав. Його музика немов витала в повітрі. — Ївень нагнулася ближче до комп’ютера. — Але як вам вдалося це запопасти? 

— Друг виконав для мене цю композицію. Кілька років тому. І я трохи навчилася читати ноти. 

— Але де ви роздобули примірник самої композиції? Її знищили 1989-го. В Ай-мін залишилося всього дев’ять сторінок. Я на власні очі бачила, як їх знищували. 

Я розповіла, що Горобчик надіслав композицію моєму батькові в листі, датованому 27 травня 1989 року. І що я знайшла її лише кілька років тому, в батьковій справі в гонконґзькій поліції. Батько мав її при собі, коли загинув. 

Раптом Ївень розхвилювалася. 

— Ай-мін думала, що композиція знищена назавжди. 

— А ви не знаєте, як знайти маму Ай-мін? Я намагалася її розшукати, але та адреса, що я маю… 

— Лін? Але ж вона померла 1996-го. 

У мені здійнялася хвиля емоцій; завжди підозрювала, що Лін уже померла, і все ж не втрачала надії. Я на мить замовкла, оговтуючись. 

— В Ай-мін була двоюрідна бабуся, яка колись давно тримала власну книгарню. Мала вже дуже багато років. 

— Стара Кішка. Вона мешкає в Шанхаї. Їй цього року виповнилося сто, і коли її запитати, якого вона року народження, вона відповість, що живе ще з незапам’ятних часів. Я запишу вам її адресу. У неї нема телефону. 

Ївень провадила далі: 

— 1996 року Ай-мін повернулася зі Сполучених Штатів. 

— Приблизно в травні, — сказала я. 

— Так, у середині травня. Вона прилетіла в Пекін на мамин похорон. Її становище було скрутне. Американської візи їй так і не дали, а китайського хукоу, дозволу на проживання, вона вже не мала. Ай-мін ризикнула і звернулася по нього в Бюро державної безпеки, але їй відмовили… Ми кілька разів бачилися, поки вона тут була. Мамина смерть виявилася для неї нестерпна. Ай-мін було погано. Вона сказала мені, що поїде на південь і житиме в бабусі. Потім, приблизно через рік, 1997-го чи 1998-го, вона написала мені листа. Сказала, що переїжджає у провінцію Ґаньсу в Західному Китаї. Попросила мене поїхати з нею. Я тоді жила в Токіо. Запитала, чи це в неї такі жарти і чому це їй заманулося посеред літа податися в пустелю? Я просто хотіла, щоб Ай-мін одумалася, щоб діяла розважливо. Але такого їй наговорила… У тому листі я дуже різко висловилася, намолола зайвого. Відтоді про неї не чула. Це було, здається… на початку 1998-го. 

Дати сходилися з моїми. Для моїх почуттів не існувало слів. 

— Я була молода, не розуміла. Через те, що сталося під час демонстрацій, через те, чим усе закінчилося, як загинули люди, я стала дуже озлоблена та цинічна, — сказала Ївень. — Смерть Лін змінила для Ай-мін усе. Втім… після того, як Ай-мін уперше поїхала 1990-го в Канаду, я дуже зблизилася з її матір’ю, я захоплювалася Лін і збагнула, яка хоробра вона була весь цей час. Я почала по-іншому дивитися на своє життя. Це вона підбурила мене вступати в Університет Токіо. Завдяки Лін ми всі дістали можливість почати життя заново, але їй самій такого шансу не дав ніхто. — Ївень підвелася й вийшла з кімнати. А як повернулася, мала в руках дві речі. Перша була світлина Лін, Горобчика й Ай-мін, 1989 року. Вони стояли по центру площі Тяньаньмень. А друга — двадцять третій розділ Книги записів, яку Ай-мін переписала від руки і подарувала Ївень на двадцятий день народження. 

— Я не знала, що пов’язує Лін і вашу сім’ю в Канаді. Знала тільки, ви багато листувалися. Та Ай-мін ніколи мені докладно про це не розповідала, навіть коли повернулася 1996-го. 

— І Лін ніколи вам не розповідала? — запитала я. 

Ївень пильно на мене поглянула, наче це я могла дати відповіді на запитання. 

— Просто таке було тоді життя, — зрештою відповіла вона. — Люди втрачали одне одного. Тебе могли відіслати за п’ять тисяч кілометрів без надії на повернення. У кожного в житті було стільки таких людей — тих, кого відіслали. Така була гіркота життя, але водночас і свобода. Не можна було жити всупереч реальності тих часів, але все ж можна було зберегти приватні мрії, от тільки вони мали такими і залишатися — гранично, жагучо приватними. Треба було щось зберегти для себе, але щоб це вдалося, слід було відвернутися від реальності. Це важко пояснити, якщо виростав не тут. Люди просто не мали права жити там, де хотіли, любити тих, кого хотіли, і робити те, що хотіли. Усе вирішувала Партія. Коли почалися протести, студенти просили чогось дуже простого. Спочатку не йшлося про те, щоб змінити систему чи скинути владу, а тим більше партію. Йшлося про свободу самому вирішувати, де жити, і робити те, що любиш. Усі ці роки наші батьки були змушені вдавати. На те, щоб побачити майбутнє в іншому світлі, потрібен час. Але ми думали, що все може початися з цієї першої частини. 

Якусь мить ми просиділи в тиші. Записник у мене в руках — почерк Ай-мін, розділ двадцять третій — видавався водночас і реальним, і невагомим, таким близьким і таким далеким. 

— Чому ви вирішили повернутися додому? 

Ївень поклала записник на стіл, біля фотокартки, яку я їй дала — на ній Ай-мін, Ма і я 1991-го року. 

— Перша частина завершилася. Вона більше не повернеться. Але, Марі, як би це сказати? Може, вона й закінчилася, може, вже відзвучала, та це не означає, що я більше не чую її. 

Лише нещодавно я почала слухати транскрипції й римейки музики Баха італійського піаніста Феруччо Бузоні; ці альбоми були в батьковій колекції, а тепер перекочували в мою. Народження Баха і Бузоні розділяло триста років, і все ж мені ці транскрипції видаються філігранними і страшенно красивими. Навіщо було Бузоні транскрибувати Баха? Як копія стає чимось більшим за копію? Мистецтво — це створення чогось нового й оригінального чи просто постійне розширення або дистиляція попередніх, чужих спостережень? Як би відповів мій батько? 

1989-го, покинувши нас із мамою, він чекав у Гонконзі Горобчикового приїзду. Я була зовсім маленька, коли він нас покинув, і ніколи не осягну все те, про що він шкодував. Мені лячно уявляти його страждання, й усе ж оті деталі, що я їх знаю, ніяк не дають мені спокою. Таблетки й алкоголь, сказали потім моїй матері. Азартні ігри. Можливо, він відчував: те, що сталося з Горобчиком — якимось чином його вина, що гонконґзька віза, документи на виїзд, квиток поставили Горобчика під удар. Звісно ж, усе було не так, але Ба не міг це знати, тож зупинився на тому, що тоді йому видавалося логічним поясненням. Він зрадив мене, маму і не знав, як повернутися, як знову стати тим, ким був. Горобчик, Чжулі, Професор, його власна сім’я — усіх їх уже не було; всі ті «я», якими він намагався бути, все, що він утратив, більше не можна було заперечувати. Батько любив Горобчика майже все своє життя; у цьому я не сумніваюся. Було дуже рано, ще темно, коли він підійшов до вікна своєї кімнати на дев’ятому поверсі. Виліз назовні. Ніхто не підвів голови, ніхто його не побачив, він був сам-самісінький. Я розумію, що він хотів покласти край своєму розпачу, і байдуже, якою ціною, хотів покінчити з безмірністю своїх емоцій. Можливо, сподівався, що ми, сім’я, його забудемо, але ми з мамою чекали у Ванкувері й трималися за ту людину, яку знали. Ма справді його любила — ту частину його, яку він їй показав. 

Власних «я» і життів може бути безліч, але це не робить жодну з варіацій фальшивою. Я так не вважаю. Ось що я б йому сказала, якби він досі був живий. 

Я знаю, що все життя силкувалася пробачити батькові. Тепер, коли стаю старша, мені найдужче хочеться, щоб тоді давно він зумів пробачити самому собі. Зрештою, я переконана, що ці сторінки і Книга записів знову повертають нас до непогамовного бажання: зрозуміти час, за якого ми живемо. Вести той запис, який важливо зберегти, а потім його відпустити. Ось що я б сказала батькові: треба вірити, що хтось колись усе запише. 

2 

Понеділок і вівторок злилися для Горобчика в один безперервний день. 

Виробництво майже зупинилося, Старого Бі й пані Лю охопила апатія, а Дао-жень мала такий вигляд, наче розбирала радіо на частинки, а не складала їх; але Горобчик був радий, що може відволіктися на роботу, і навіть перевищив власну денну норму. Музика з’єднувала всі його рухи, вона прослизала між пальцями як сходи, що підіймалися у різних напрямках, аж поки від нього самого не залишалося нічого, крім звуку. Навколо тривали розмови: зіжмакані докупи плітки і факти. Хтось казав, що Народно-визвольна армія планує державний переворот. Пані Лю повідомила, що поліція арештувала з десяток членів Залізної Кавалерії, яка перейменувалася на Летючих Тигрів. Старий Бі сказав, що високопоставлених генералів армії піддали чистці й що нові батальйони Народно-визвольної армії сьогодні вночі знову зайдуть у Пекін. 

— Завтра, — мовила пані Лю. 

— Ніколи, — додала Фань. 

Тим часом на Площі гонконґзькі підприємці пожертвували сотні новесеньких наметів, а студенти звели статую — Богиню Демократії. Напередодні вночі відкрили новий форум — Університет Демократії на Тяньаньмень. 

У середу Фань не вийшла на зміну. 

До четверга спека посилилася, температура зросла до сорока градусів, і дроти в Горобчикових руках були немов живі. По «Радіо Пекін» упливовий член постійного комітету говорив, що студенти були «славні, чисті та добросерді» й не створювали проблем. Річ була в робітниках — зокрема, в лідері автономної профспілки — це вони сформували ракові клітини з «покидьків суспільства». 

Але куди ж запропастилася Фань? 

У п’ятницю Старий Бі прийшов із запізненням. Його зазвичай охайне і чисте волосся злиплося від поту, і йому довелося викурити три цигарки Big Front Gate одна за одною, перш ніж зміг розповісти, що сталося. Старий Бі описав натовпи перед будівлею держбезпеки на вулиці Цяньмень. 

— Вони вже цілий тиждень арештовують людей, — почав розповідати він. — Тож я подався туди, щоб дізнатися, що сталося з Фань. Ці негідники мене запитують, навіщо я шукаю контрреволюціонерку. Політичну злочинницю! Сказали: «Біжи додому, поки ми і тебе не арештували». «Та ну? — відповідаю я їм. — За який злочин?» «Товаришу, ви порушуєте правила воєнного стану». «Трясця вашій матері, — кажу я їм. — А ви порушуєте Конституцію!» — Старий Бі дістав іще одну сигарету. — Але ж я, дурна голова, забув, що в мене на сорочці висить посвідчення. Вони все записали. 

Пані Лю вихопила сигарету з уст Старого Бі. 

— Не треба вам було ходити туди самому! У вас геть нема самоконтролю. 

Горобчик налив йому чаю. 

— Завтра знову туди піду, — сказав Старий Бі, забираючи сигарету назад. — Не заарештують же вони нас усіх. 

Тієї ж ночі Горобчик подзвонив у Холодну Канаву. Велика Мама Ніж засапалася, поки бігла до сусідського телефона. Відхекавшись, сказала йому, що студентські демонстрації поширилися на Шеньчжень і Гуанчжоу. Коли він запитав, чи бере вона в них участь, Велика Мама закричала: «Дену Сяопіну і всім цим старим пекінським лопатам уже давно пора на пенсію! Старі пеньки, в них наче один мозок на всіх!» 

Поруч із Горобчиком власниця телефона, пані Сунь, курила і вдавала, буцімто читає «Народну газету». Діти шмигали навколо неї, як іскри. 

На протилежному кінці лінії Велика Мама замовкла, і Горобчик подумав, що вона договорила. 

Уже почав був прощатися, та Велика Мама перебила його, щоб повідомити — в неї є новина. Минулого тижня прийшов лист від тітки Вихор і Веня Мрійника. 

— Ма… — сказав він. 

— Не перебивай! — закричала вона. А потім, зітхнувши, додала: — Я вже роблюся стара. Вічно забуваю, що хотіла сказати. 

Тепер Велика Мама переповіла йому все, що відбулося за ці роки, так поспіхом, ніби бігла вузькою балкою. Ще 1977-го Веня ледь не арештували. Якби не його друг, Кіномеханік Бан, їм би нізащо не вдалося втекти. Вони пішли ще далі в глибину Киргизстану. А торік нарешті отримали звістку про те, що клопотання Великої Мами задовольнили: під час реформ, розпочатих Ху Яобаном, із Веня Мрійника зняли звинувачення, й він більше не вважався злочинцем. «На це пішло якихось десять років», — гірко мовила Велика Мама. Вихор і Вень повертаються додому. В листі Вихор повідомила, що вони вже пройшли Внутрішню Монголію й дісталися Ланьчжоу. Збувши майже двадцять років у пустелях, вони хотіли побачити море. І планували зупинитися в Пекіні, перш ніж їхати далі, у Шанхай і Холодну Канаву. Велика Мама вже дала їм Горобчикову адресу, хоча до того часу, як їм видадуть офіційні документи, залишалося ще кілька місяців. Тож узимку йому варто чекати гостей. 

— Ти впізна́єш Вихор? — запитала мати. 

— Завжди, — відповів Горобчик і переклав слухавку до іншого вуха. — А вони знають про все, що сталося? 

Він боявся, що мимоволі штовхнув матір із балки, вона перевернулася і впала в тишу. Але голос Великої Мами, коли він знову зазвучав, був незворушний. 

— Вона знає. Вони обоє знають. 

На лінію проривалося слабке відлуння чужих розмов і відразу ж зникало. 

— Сину, ти останнім часом писав музику? 

Горобчик, здивований її запитанням, чесно відповів: 

— Так. 

— І що це за музика? 

— Соната для скрипки і фортеп’яно. — Йому хотілося розповісти матері про цілковито інший запис, про шість сонат Баха для тих самих двох інструментів. Усе своє життя Бах знай повертався до цих шістьох композицій, відшліфовував і редагував їх, а з роками повністю переписував. Вони були майже нестерпно прекрасні, неначе композитор намагався збагнути, скільки всього ці найпростіші з сонатних форм — експозиція, розвиток, реприза — можуть втримати і яким чином у тих межах може існувати життя й свобода. 

Материн голос лунав до абсурдного близько. 

— Як ти її назвав? Сподіваюся, не просто номер присвоїв. 

Горобчик усміхнувся у слухавку. Помітив, як пильно пані Сунь дивиться на стелю, на незвично величезного павука. 

— Я назвав її «Сяє сонце на Народну площу». 

— Та йди, справді? — Вона засміялася гучним, округлим сміхом. 

Він не зміг не засміятися у відповідь. 

— Справді. 

— Придумаєш, як зіграти її для Вихор і Веня Мрійника? 

— Авжеж. 

— Радісна назва, еге ж? — мовила мати. 

Він кивнув, і сам здивувався смутку, який його охопив. Пригадав слова Чжулі. «На щастя, радість просочується у всі твої композиції». Якась частина його завжди існувала окремо, вона продовжувалася навіть після того, як він переставав слухати. 

— Так. 

Наступного дня, в суботу, Ай-мін проспала до полудня. Стояла така спека, аж здавалося, що навіть ліжко немов розтоплюється. Минулої ночі вони з Ївень допізна пробули на площі Тяньаньмень, де давав концерт рок-зірка Хоу Децзянь — його голос відлунював аж до портрета вождя Мао, немов мрія, з якою вони всі прощалися. 

Ай-мін сіла на ліжку. Вона обливалася потом, її нудило, а в голові ще й пульсувало ревище електрогітар. Мала відчуття, наче вона і на волосину не зімкнула очей. Гул гелікоптерів не вгавав, вони знову кружляли над Пекіном, скидаючи брошури. Ай-мін підвелася. На календарі було третє червня, травень канув у небуття, розчинився в історії. Сьогодні вона перепише двадцять третій розділ Книги записів як подарунок на день народження Ївень. А ввечері піде на площу Тяньаньмень, але повернеться додому рано і добре виспиться. 

Того ж дня по обіді Горобчик вдома заснув так міцно, що його не розбудили навіть гучномовці, з яких настирливо лунало те саме повідомлення: «Увага всім жителям Пекіна! У місті негайно оголошується тривога! Просимо не виходити на вулиці й на площу Тяньаньмень! Усі робітники повинні залишатися на робочих місцях, а громадяни — вдома, щоб уникнути небезпеки для життя». Що йому снилося? Опісля Ай-мін часто про це думала, тому що коли Горобчик незадовго до вечері вийшов з кімнати, він був спокійний, навіть піднесений. У руках мав стосик склеєних по краях аркушів, які складалися, як акордеон. Він сів на канапу поруч із Лін, анітрохи не зважаючи на нескінченні попередження з гучномовців. Можливо, Горобчик, як і Ай-мін, не вірив, що війська знову ввійдуть у місто. Він наспівував якусь музичну тему — варіацію на мелодію, яку мугикав ось уже кілька тижнів. Просто над ним висів новорічний календар із двома вгодованими золотими рибками: удача плавала в нього над головою, як хмара. 

Ай-мін слухала, як він наспівує. Музика ця не була тужлива, і все ж у ній вчувався глибинний смуток, який неможливо було чітко описати. 

Лін читала вчорашню газету. Вона втупилася поглядом, немов зачарована, в одну й ту саму сторінку. Сидячи поруч, батьки Ай-мін видавалися зшитими у стегнах, хоч Лін і схилилася трохи вбік, немовби залишаючи місце для когось іще. Ай-мін уважно вивчала батька. Його невдало підстрижене волосся вже трохи відросло, і тепер Пташка Тиші скидався на когось, хто колись був дуже привабливий. 

Вона витягнула руки. Після трьох годин переписування двадцять третього розділу, в якому Четверте Травня прибуває до Хух-Хото і починає свою мандрівку пустелею, всі маленькі кісточки у неї в пальцях боліли. 

Звук гелікоптерів зводив із розуму, так ніби їхньою єдиною метою було грати всім на нервах. Щось різко тріснуло спочатку об вікна, а потім об двері. Вони з Лін аж підстрибнули, але Горобчик просто повернувся, немовби весь цей час знав, що от-от заявиться непроханий гість. 

— Товаришу Горобчик! Товаришу Горобчик! — Закричала хриплим голосом якась жінка. 

Коли більше ніхто не поворухнувся, Ай-мін підійшла до дверей і відчинила їх навстіжень. 

У жінки був вузький носик, на диво великі очі й маленьке гостре підборіддя. А чим це заплямована її сукня? Болотом. Засохлим червоним болотом. А під лівим оком у неї був свіжий, дуже напухлий синець. 

— Фань, — звернувся батько. 

— Горобчику, допоможіть нам… прошу. — Фань трясло, немов від холоду. — Старий Бі, Дао-жень, треба принести їх сюди… 

Ай-мін відійшла від дверей. 

— Їх поранили на Ґунчжуфень. Треба поквапитися. Війська вже підходять! — Вона втупилася поглядом у Ай-мін, і в її очах читався такий невимовний жах, аж вони видавалися напрочуд спокійними. 

— Ґунчжуфень… — повторив Горобчик. 

Лін дивилася на Горобчиків стосик паперів; вона взяла його із дивана і розглядала так, ніби в кімнаті не було нікого і не звучало ні звуку. Горобчик підійшов і сказав щось їй на вухо. Лін підвелася. 

— Ай-мін, — мовив батько, повертаючись до неї. — Залишайся з матір’ю. Зрозуміла? 

— Так, — відповіла вона. 

— Обіцяєш залишатися тут? 

Вона кивнула. 

— Ай-мін, пообіцяй мені, що не вийдеш із дому. Я мушу йти. 

Чому він кричав? А може, він і не кричав. Він говорив тихо, але його голос чомусь гримів у її вухах. 

— Так, Ба. 

Він розгублено почав ходити кімнатою, щось шукаючи. Пальто? Посвідчення особи? Той стос паперів? Лист? Хоч би що він збирався узяти з собою, він це залишив. Іще раз подивився на Лін і всміхнувся до неї, мовляв, усе буде добре, і відтак поквапився за Фань. 

Ай-мін провела їх до дверей. 

— Вона його колега, — сказала Лін. — Працює на заводі. 

Ай-мін дивилася, як батьків велосипед помчав униз провулком і щез у тіні. Краєм ока вона вловила скороминущий зблиск кольору — рожева сукня, спалах жовтогарячого світла. Через постійне торохтіння гелікоптерів годі було зібратися з думками. 

— Ай-мін, зачини двері. 

Вона обернулася й побачила, що мати стоїть поруч. 

— Зачини двері, — повторила Лін і зачинила їх сама. 

Мати й далі тримала той стос паперів, і Ай-мін побачила численні рядки нот — мову, яку вона так і не навчилася читати. Зверху виднілося три слова: «Для Цзян Кая». 

— Він скоро повернеться, — сказала Ай-мін. Власний голос видався їй жалюгідним, сплющеним. 

— Що ти про це знаєш? Що ти взагалі знаєш про свого батька? 

Ай-мін, ошелешена, ніяк не відповіла. 

— Ти знаєш, що він міг би писати для Центральної філармонії, міг би навчатися за кордоном, міг би прожити інше життя, якби тільки він був геть іншою людиною… — Лін легенько потрусила аркушами. — Але тоді він не був би з нами, не обрав би нас, правда? Якби він мав вибір… — Аркуші в неї в руках наче примножилися. — Твій батько завжди був хорошою людиною, але доброта теж може бути недоліком. Через неї можна забути про головне. І стати нерозважливим. 

Лін сіла на диван. 

— Ма? 

— Навіщо він із нею пішов? — запитала Лін. — Хіба він не знає, що там зараз відбувається? Чи думає, що це життя не має жодного значення? Невже справді вірить, що може й далі робити, що заманеться, так ніби він невидимий? 

Спочатку вистріли були переривчасті, приголомшливі, але тепер лунали рівно і ритмічно, як нічне буріння. Коли Ай-мін уже несила було це терпіти, вона заховалася в кабінеті посеред своїх книжок: «Збірки листів Чайковського», «Бесіди і судження», «Дощ на горі Ба». Голоси на подвір’ї звучали дедалі безладніше і нестямніше. 

Хтось легенько постукав обома руками у скло. Рожева пов’язка на голові Ївень була разюча, як світло дня. Ай-мін відчинила вікно. 

— Виходь, — прошепотіла Ївень. Вона дивилася на неї круглими заплаканими очима. 

Ай-мін окинула поглядом кімнату. Пара пластмасових капців, маминих, лежала перевернута біля валізи з книжками. Ай-мін засунула в них ноги. Вилізла на стіл і вивісила у вікно спочатку одну, а потім і другу ногу. Відчула, як теплі руки Ївень хапають її за щиколотки і наполегливо тягнуть униз. Вона вистрибнула. 

Уже майже вибігши з двору, Ай-мін зрозуміла, що забула зачинити вікно. 

— Ївень, Ївень, зачекай, — прошепотіла вона і повернулася назад. 

Підбігши до вікна, побачила у дверях чийсь силует, який рухався до неї. Ай-мін переконала себе, що це їй лише видається. Зачинила вікно. 

— Ай-мін! — почула вона. — Ай-мін, ти куди? 

Вона їхала, не зупиняючись. 

— Ай-мін, повернися. 

Ці вулиці, вкриті димом, не могли бути її. Ай-мін виляла між уламками: перевернутими кріслами, цеглою, що взялася невідь звідки, гілками дерев, покинутими авто, візком, у якому сиділи двоє дітей, безмовно витріщаючись на все навколо. Позаду них, на перехресті Мусіді, виднілися перекинуті автобуси і стовпи диму від щонайменше десятьох пожеж. 

— Ївень, куди ми їдемо? 

Але дівчина лиш продовжувала їхати вперед. 

— Як вони могли, — сказала Ївень. Вона якимось чином була водночас і спокійна, і знавісніла. — Як вони могли? — Вона крутила педалі так несамовито, ніби за ними гналися. 

Невеличкі гурти велосипедистів мчали в усіх напрямках. Повз них у бік Мусіді пролетіла, похитуючись, вантажівка, переповнена молодими хлопцями. Вони кричали, що їдуть на барикади. Ай-мін із полегшенням помітила, що ближче до площі Тяньаньмень проспект Чан’ань стає дедалі менш сумбурний. Що далі вони їхали бульваром, то тихішими ставали звуки пострілів. Перед ними відкрилася Площа, й вона побачила наметове містечко — стійку на тлі бетону і Богиню Демократії, яка сяяла мов міраж. 

— Назад не можна, — сказала Ївень. — На Фентай убивають людей. І на Ґунчжуфень теж. Просто на вулиці, на перехресті. Я на власні очі бачила, Ай-мін. На власні очі. Спочатку вони пустили лише сльозогінний газ, а потім пішли справжні кулі, справжня кров, вони женуться за людьми по провулках… 

— Ґунчжуфень? 

— Не знаю, не знаю. 

Ноги Ай-мін рухалися далі, велосипед гнав уперед, але в неї було таке відчуття, ніби вона падає. 

— Мені потрібно назад. Мій батько на Ґунчжуфень. 

— Ти здуріла? — Ївень так ридала, що, напевно, нічого перед собою не бачила. — Вони стріляють. Народно-визвольна армія стріляє. Я бачила, як застрелили трьох чи чотирьох людей, які стояли просто переді мною. Кулі, вони немов розриваються вже всередині людини… 

— Ні, військові не посміли б. Це, напевно, гумові кулі. 

— Не посміли б? — істерично закричала Ївень. — Люди кричали: «Чому вони по нас стріляють? Чому вони стріляють?» І вони не могли втекти, бо всюди барикади. Наші барикади. Усі ті барикади, які ми побудували. Вони не змогли через них перелізти. 

На Площі біля підніжжя Пам’ятника народним героям досі юрмився величезний натовп студентів. Ївень загальмувала. 

— Але що тепер? — прошепотіла Ай-мін. 

Ївень дивилася просто на неї, але в Ай-мін було тривожне відчуття, що її, Ай-мін, тут наче й не було. Вона побачила плями на сукні Ївень, болотисто-темну кров. То не її кров? — подумала вона; серце несамовито гупало. Авжеж, когось іншого. 

— Що ми накоїли? — мовила Ївень. — Що ми наробили? 

Іноді військові вантажівки несподівано рушали вперед, анітрохи не зважаючи на людей на дорозі. Щохвилини з’являлося ще більше солдат і ще більше людей, і ті, хто намагався утекти, знай врізалися в тих, що просто стояли і дивилися, або тих, що стояли біля своїх домівок, чи тих, що йшли на роботу чи з роботи. Горобчик і Фань майже всю дорогу назад до Мусіді бігли, і вони обоє тепер ледве переводили дух. У провулку немов із-під землі вигулькнули солдати. Натовп не втікав, а лише бігав туди-сюди, туди-сюди, як іграшки на шворці. Електроавтобуси, з яких раніше була утворена барикада, перетворилися на обгорілий брухт. 

— Не дайте їм пройти, — говорила Фань. — Вони вбивці. Не пропускайте їх на Площу. 

Мимо пройшли, спотикаючись, якісь підлітки, несучи на руках поранену дівчину. 

«Йдіть додому, йдіть додому», — лунав голос із репродуктора. Хтось кричав про допомогу. 

Танки знову під’їхали. Він почув глухі удари цегли об метал. 

— Фашисти, фашисти… — Горобчик озирнувся. Це була Фань? Він не міг її розгледіти. Як тихо й акуратно з’явилися у нього за спиною солдати, вони йшли пліч-о-пліч, тримаючи зброю напоготові. Але вони пройшли повз Горобчика, ніби його там і не було. Позаду них на дорозі лежала поранена жінка. До неї підбігли двоє чоловіків і почали відтягувати назад. Солдати раз по раз стріляли в когось, кого Горобчик усе ніяк не міг розгледіти. 

Фань кричала: 

— Звірі! Нелюди! 

Дим опускався, немов із дерев. 

Крізь шум прорізався гучномовець: 

— Ідіть додому, йдіть додому, йдіть додому. 

— Малюк Ґо, ти де? Малюк Ґо! 

— Він поранений, поранений! Допоможіть! 

Фань підтримувала чоловіка, який важко оперся їй на плече; він був високий, кремезний і вдягнений у синю робочу уніформу, і коли Горобчик підбіг допомогти, той упав усією вагою на нього, як стовп. Горобчик ледве переставляв ноги, він боявся, що всіх повалить. Тоді за щось схопився — якийсь шматок металу — але відразу ж відпустив, бо обпік долоню. 

— Обережно, обережно, — немов уві сні бурмотіла Фань, так ніби переводила через дорогу малих дітей. — Не дайте їм дістатися до студентів. 

Горобчикова рука немов танула. Чоловік, який опирався на нього, сказав: 

— Прошу вас, не кидайте мене. Пообіцяйте мені, прошу вас. Ви не можете мене покинути. 

— Я вас не покину. Як вас звуть? — Рівний Горобчиків голос видавався фантастичним і звучав, немов звіддаля. — Куди вас поранило? — Сама рана була залита кров’ю. 

— Воно всередині, — відповів чоловік, зайшовшись слізьми. — Це вони мені таке зробили. 

Під’їхав іще хтось із триколісним вантажним велосипедом, усі кричали, дерево платформи було аж слизьке від крові та грубого шару бруду. Кремезного пораненого чоловіка закинули на платформу поруч із жінкою, яку Горобчик бачив раніше. Її очі були розплющені, і вона запитально на нього дивилася. Водій почав крутити педалями, і вони намагалися йому допомогти, штовхаючи платформу з обох боків. 

— Куди? — закричав водій. — Куди? 

— На захід, у лікарню Фусін. 

— Ні-ні, везіть його краще в центр на Чжушикоу… 

— Чекайте, чекайте, тут іще люди… 

На платформу поспіхом завантажили ще два тіла. 

— Рятуйтеся самі! — в гарячці простогнав поранений чоловік. — Ви що, не бачите? Вони стріляють. 

Горобчик подумав про свій велосипед — він йому знадобиться, але де ж він його покинув? Якийсь чоловік обливав величезний шматок металу бензином і кричав: «Звірі! Кати! Комуністичну партію геть!» Дим влетів у Горобчикові груди, наповнив йому горло і потьмарив зір. Його охопив гнів, що, як йому здавалося, вже давно погас або ж узагалі ще ніколи у ньому не поселявся. Горобчику видалося, що в гущі натовпу він помітив Фань, і пішов до неї. 

На перехресті Мусіді Горобчик опинився на знайомих вулицях, він упізнав довколишні будівлі й сусідські будинки, тож попри загрозу, почувався в цілковитій безпеці. Стояв оглушливий шум — вибухали каністри зі сльозогінним газом, люди кричали, вздовж доріг летіли коктейлі Молотова, а язики полум’я охоплювали танки. Раптом усе затремтіло, і десь неподалік щось вибухнуло. Якщо він вирішить заплющити очі надовше, то за цей час можуть стертися цілі ряди будівель, як і шереги людей, що поступово зникали. Солдати співали слова вождя Мао: «Мене не атакують — я не атакую, на мене нападуть — відплачу я сповна». Горобчик підійшов до броньованих вантажівок, де солдати мали крижані пози, які танули і переходили одна в одну: На коліно. Вогонь. Стояти. Уперед. Оливково-зелена уніформа і тверді панцирі касок анітрохи не пасували до їхніх молодих облич. Вони були надто юні — не старші, ніж багато років тому Кай і Чжулі. Солдати йшли нестерпно повільно, так ніби їхні тіла були повітряними кульками, а зброя вилита зі свинцю. До нього долетів плаский звук, коли броньований танк врізався в бетонний блок. Звук пришвидшився. Один танк швидко під’їхав на те саме місце, де щойно стояв Горобчик. Йому здавалося, що він іще там і дивиться, як танк стає дедалі більший. Люди, які розбігалися навсібіч, раптом застигли. Усі обриси, які він бачив, перетворилися на звук — потріскування дерев, розмахування гвинтівки, краї багнета. Він чув свист куль, які десь близько пролітали повз нього, але тріск вистрілів барився й лунав лише через секунду, дві, три. 

Горобчик і гадки не мав, де Фань. Упізнав зачинену залізничну касу і побачив поруч принишклу пару. Гучномовці над головами продовжували закликати: Ідіть додому, йдіть додому… Але солдати Народно-визвольної армії вистрибували з вантажівок і просочувалися у вулички і провулки. Чоловік був добре вбраний, мав хвилясте волосся й вузьке обличчя, а жінка тримала на руках маленьку дитину. 

— Треба йти, — сказав чоловік. 

— Ні, ні, — прошепотіла вона. 

— Ми в пастці, там стріляють. 

Звідкілясь згори просочувався мотив популярної пісні, який тепер звучав достоту сюрреалістично — хтось не вимкнув радіо чи телевізора. 

Автоматні постріли пронизали провулок, спалахуючи іскрами світла. Горобчикові хотілося їх захистити, але він не знав, як поділитися з ними тією страшною невидимістю, якою, схоже, був наділений сам. Жінчине темне волосся волого виблискувало, і він допіру помітив довгу криваву пляму, що розходилася по її волоссі, вбранні, по дитині в неї на руках, і зрештою скапувала на тротуар. Чоловік обливався потом. Його костюмна сорочка здавалася м’якою, як стара газета. 

— Дай її мені, — заблагав чоловік. Жінка відмовилася, ще міцніше притискаючи дитину до себе. — Чому вони стріляють? — запитав чоловік надламаним голосом. — Як вони можуть? 

Проспектом Чан’ань поспіхом котилося ще більше броньованих вантажівок, так ніби запізнювалися на заплановану зустріч. 

— Не бійся, — сказала жінка нерухомій дитині. — Ми вже майже прийшли, не плач. Ми вже майже прийшли. 

Вантажівки загальмували, і з них повистрибувало ще більше солдат. 

— Фашисти, фашисти! — кричав якийсь старий чоловік. На ньому були шорти і біла майка. Його відразу ж оточили троє солдатів. Горобчик побачив підлітка з фотокамерою, яка завмерла у нього перед обличчям. Солдати обернулися й вистрілили в нього. Горобчик закричав і кинувся до підлітка. Солдати продовжували стріляти. Один із них підійшов уперед й одним жорстоким рухом встромив хлопцеві в живіт багнет. Підліток закричав і схопився за багнет обіруч, намагаючись його витягнути. Поки Горобчик до нього добіг, за солдатом уже й слід прочах, а хлопець лежав долі, посеред калюжі крові та нутрощів. Лямка від фотоапарата, обвита навколо зап’ястя, химерно рухалася. На солдатів посипався град цеглин, один із них упав, натовп миттю подвоївся, потроївся й оточив беззахисного солдата. Немов у сповільненій зйомці, на одну з вантажівок залетів палаючий матрац. Хтось скинув його зверху з вікна квартири, і матрац, приземлившись, вибухнув. 

— Нащо ви сюди приперлися? — ридала якась жінка. — Вас сюди не кликали. Хіба ви не розумієте? Вас надурили. Це все брехня! 

Мене не атакують — я не атакую! 

— Як ви можете по нас стріляти? 

— Ми більше не станемо на коліна! 

На мене нападуть, відплачу я сповна. 

— Убивці, вбивці… 

— Вам має бути соромно! Ганьба! 

Горобчик присів поруч із підлітком. Той витріщився на нього так, ніби знав його, ніби Горобчик був єдиний, кого він бачив. 

— Як тебе звати? — Горобчик кричав і відчайдушно намагався зупинити кровотечу спочатку руками, а потім сорочкою. Хлопець сказав, що його звуть Ґуотін, і що він вчиться в Народному університеті. 

— Що вони мені зробили? — зацікавлено запитав він. У Горобчика не було слів. Здавалося, лише вчора він гуляв зі своєю новонародженою донькою колами на подвір’ї їхнього дому на Півдні, нашіптуючи колискові: Ай-мін, на небо дивись, не на землю, Ай-мін, не дивися униз... Але цього року йому виповнилося сорок дев’ять, і час, що так довго здавався нестерпно розтягнутим, тепер стискався. Він узяв хлопця за руку і побачив, як до нього тече кров. 

— Ґуотін, — твердо заговорив він. — Не бійся. Я тебе не покину. Дивись на небо. Бачиш, воно все наше… 

Солдати не залишали людям місця, щоб розвернутися чи відступити. Гул натовпу трощив його думки. Солдат, який потрапив у руки юрбі, благав про помилування. Хлопець на землі помирав. Чи могло таке бути, що середина його життя настала тепер, із запізненням, і знову обвивалася навколо, забираючи його назад? Декілька хвилин опісля Горобчик підвівся, а мертве хлопчикове тіло відвезли на візку. Вулиці видавалися водночас спорожнілими і залюдненими. 

Пара, яку він помітив раніше, тепер стояла на перехресті. Їх знайшли прожектори танків, і жінка, яка тримала на руках немовля, стрілою кинулася у провулок. Чоловік, заціпенівши зо страху, залишився на місці. Коханий, у відчаї закричала жінка. Коханий. Коли Горобчик кинувся до колони солдатів, на нього раптом знову ринув весь шум вулиці, він бринів під усіма звуками в його голові. Він більше не почував жодного страху. Йому пригадалися слова Великої Мами: «Запам’ятай: якщо ти заспіваєш красиву пісню, якщо віддано пам’ятатимеш усі слова, наш народ ніколи не покине напризволяще музиканта». У дитинстві він ховався в репетиційних консерваторії, повторюючи канони і фуги Баха, аж поки німіли пальці. Тоді його анітрохи не лякало, що його руки, очі, розум цілковито віддалися чомусь іншому. Чжулі грала для матері вступну арію Ксеркса. Він написав: «Я приїду», — і надіслав листа Каєві. Пригадав залізничні платформи, напхом напхані молоддю, цей масовий виїзд мільйона людей у села, нескінченний потік синіх і сірих пальт. Пригадав, як ніс Чжулі додому. Вагу її тіла, її голову в нього на плечі. Побачив, як за фортеп’яно сидить Кай і грає так ніколи й не закінчену симфонію. Ті слова і пасажі, які він пам’ятав, його здивували. Усі сторінки склеїлися, він зрозумів, що надії дійти до кінця насправді ніколи не було. Фари вантажівок і танків сліпили. Та жінка більше нікого не гукала, і він зрозумів, що чоловік утік, що він у безпеці. Горобчик перестав бігти і підняв руки вгору, щоб вони їх бачили. Його донька, його дружина. Хіба в їхніх учинках було щось злочинне? Хіба вони не намагалися щосили слухати і вірити? Він нічого не мав у руках — ні цієї миті, ні будь-коли раніше. Постріл пролунав із затримкою, і Горобчик почув його надто пізно, але від цього звуку пройняло відчуття, ніби за ним зачинилася тисяча дверей. Прожектори танків знайшли Горобчика, так ніби могли зібрати докупи всі непримиренні частини його життя. Хоч би скільки прожекторів на нього світило, їм однак не вдасться витіснити пітьму. Світло дня осліплювало, але у пітьмі він досі жив. Що вони бачать, думав він, й надалі тримаючи руки вгорі. З усіх тих, кого він любив і хто любив його, з усього, що він на власні очі бачив, заради чого жив і на що сподівався, з усієї тієї музики, яку він створив, — скільки вони бачать? 

Біля підніжжя Пам’ятника народним героям на бетоні лежала Ай-мін, дивлячись на сіре від диму небо. Чиєсь тонке покривало вкривало їй ноги, ще одне було накинуте на плечі. Продовжували приходити розтріпані, доведені до істерики студенти; вони кричали, що армія стріляє на Мусіді, що лікарні в західній частині міста, від Фусіну до Тунженю, переповнені трупами, що лік поранених пішов на тисячі. Вулиця за вулицею, хоч би скільки пекінців стояло на дорозі, Народно-визвольна армія пробивалася в центр. Вона притягнула Ївень ближче до себе. 

— Треба йти, поки ще не пізно. Прошу тебе. 

Ївень гладила волосся Ай-мін з апатичним відчуженим поглядом. 

— Уже надто пізно, — відказала вона. Ївень більше не плакала, а немов сама вже кудись пішла. — Іще декілька годин тому… вже було надто пізно. 

Хвилини спливали, і плітки чимраз множилися. Убиті на Фентай, на Мусіді, на Сідань. Знову ожили гучномовці, от тільки тепер їх контролювали не студенти, а влада: «Безліч днів поспіль Народно-визвольна армія поводилася максимально стримано, але тепер вона рішуче налаштована покласти край цьому контрреволюційному заколоту…» Вона заплющила очі. Як може бути водночас так волого і так холодно? Усе навколо просякнуте відчуттям нереальності, ніби відбувалося не навсправжки. «Громадяни і студенти зобов’язані негайно покинути Площу. Ми не можемо гарантувати безпеки порушникам, які одноосібно нестимуть відповідальність за всі наслідки…» Бетон здригнувся, немов від вибуху просто під ними. 

— Котра година? — запитала Ай-мін, не звертаючись до когось конкретного, і декілька голосів відповіло. «Третя, дві хвилини по третій, майже третя». Вона не помітила, коли почалася пожежа в північно-західному кутку Площі, але тепер полум’я здіймалося високо в небо, кидаючи відсвіти на завмерлих в очікуванні солдатів. Воно поглинуло обнишпорені намети, саморобні столи і всі документи незалежної профспілки. 

— Сподіваюся, спалили всі списки, — сказала Ай-мін. — Сподіваюся, вони не забули подбати, щоб усі імена зникли. 

«Заколотники по-звірячому напали на військовиків Народно-визвольної армії. Закликаємо до співпраці з Народно-визвольною армією, щоб захистити Конституцію й безпеку країни…» 

Із намету під крики виволокли якогось хлопця з величезною гвинтівкою. Той ридав: солдати застрелили його старшого брата в спину. 

— Мій брат мертвий! — кричав він. — Він мертвий, мертвий! Я їх уб’ю! Пустіть мене, я їх уб’ю! 

Студент-маршал раз по раз гатив гвинтівкою по бетону, аж поки та не розламалася на друзки. 

— Ти що, хочеш, щоб нас усіх теж убили? — запитав він. Іще хтось обійняв хлопця за плечі й повів звідтіля. 

Що тут можна було сказати? Пальці Ївень повільно рухалися волоссям Ай-мін, немов відпочивали. 

Тепер війська повністю їх оточили. Професор Лю Сяобо і музикант Хоу Децзянь голодували на підтримку студентів, а тепер вискочили з наметів і бігали туди-сюди, до полку солдатів, що стояв за декілька футів від них. Вони намагалися домовитися про відступ. За ними ходили групки людей, то відколюючись, то знову приєднуючись. Тим часом лідери виголошували промови про необхідність мирного спротиву і чистоту самопожертви. 

— Мені не страшно, — знай шепотіла Ївень, тремтячи всім тілом. 

Під шквал вигуків вийшли солдати, які весь цей час ховалися в Національному Музеї — тисячі чоловіків із лискучими довгими багнетами на гвинтівках, які височіли над строєм. Обводячи поглядом периметр Площі, Ай-мін бачила лише танки. Вона відчула щось схоже на вдячність, коли ліхтарі на Площі погасли, гучномовці вимкнулися, й ця нова тиша зусібіч оточила їх, мов тунель. Було надто пізно іти, надто пізно повертатися назад. 

Серед студентів, які збилися докупи на першому рівні Пам’ятника, панував хаос: вони кричали в гучномовці, намагаючись організувати в темряві голосування. 

— Хто збирається залишатися, а хто хоче піти? 

Хоу Децзяневі вдалося перехопити гучномовець. 

— Студенти, мирна евакуація досі можлива. — Він сказав, що армія погодилася відкрити коридор і випустити їх через південно-східний куток Площі. Ніхто не постраждає. 

— Ганьба! Ганьба вам, боягузи! — Шипіння навколо Ай-мін майже заглушувало його слова. 

Хтось кричав, що армія повстанців під командуванням Чжао Цзияна вже вирушила їм на допомогу. 

Студент поруч з Ай-мін підвівся. 

— Треба протриматися до шостої ранку. Тоді втрутяться Збройні Сили Сполучених Штатів. 

— Хоу Децзянь, ганьба! Ганьба! 

— Ми повинні залишатися. Із нашої жертви народиться новий Китай! 

По північному периметру Площі солдати відкрили вогонь у повітря. Від залпів сотень гвинтівок здавалося, ніби саме повітря розривається. Ліхтар над ними прострелили. Якийсь хлопець поруч з Ай-мін зомлів зі страху. Його відразу ж затермосили, щоб привести до пам’яті. 

Почалося голосування. Усі одночасно мали викрикнути своє рішення. Сама вона вигукнула: «Іти!», а поруч із нею Ївень заперечила: «Залишитися!» 

Голоси стихли. До неї долинало дзижчання ліхтарів, уже погаслих, але ще не вигорілих, і виснажений, майже нечутний голос Ївень. 

— Стояти твердо, стояти твердо. Як можна допустити, щоб отак усе закінчилося? 

Солдати рухалися швидко. Вона побачила, як колони невпинно наближаються до них. 

— Ми відходимо! — закричала дівчина, що стояла попереду. — Проголосували йти. 

Від її слів усі залютували. 

— Неправда! 

— Ми хочемо залишитися! 

— Більшість проголосувала залишитися! 

Ївень ледве зіп’ялася на ноги. 

— Інші за нас віддали життя! — закричала вона. — А ми тепер станемо колаборантами, співпрацюватимемо з їхніми вбивцями? У нас уже взагалі совісті нема? — Інші вигукували майже те саме, але крики переросли у виснажений плач. Вони сиділи на Площі вже понад п’ять годин, але Ай-мін усвідомила, що почала розклеюватися саме зараз — вона пригадала обіцянку, яку дала батькові, і не могла збагнути, як Ївень може бути готова пожертвувати своїм життям і життями інших. Заради чого? Щоб утримати площу Тяньаньмень, яка ніколи їм і не належала. 

— Шикуймося, шикуймося у шеренги по десятеро… 

— Станьте до своїх батальйонів! Візьміться попід руки! 

Вона взялася за руки з Ївень і з тендітною дівчиною, що стояла поруч. На Площі ще залишалася тисяча, може, кілька тисяч, студентів. 

Знамена університетів незграбно піднялися над головами, вони тремтіли так, ніби вже падали. Ївень і Ай-мін потрапили не у свою колону й опинилися під прапором Бейда. Це вперше і востаннє, подумала Ай-мін, я в лавах Пекінського університету. Ті досягнення, яких вона колись так прагла, тепер видавалися нескінченно далекими, це були прагнення цілковито іншої людини. 

На Площу заїхали танки, і від них усе навколо почало здригатися. Люди закричали, Ай-мін озирнулася й побачила місце, де раніше стояла Богиня Демократії. Статуя була легенька, майже повітряна. Армії, заціпеніло подумала Ай-мін, не потрібні були танки, щоб її перекинути. Вони могли б це утнути і голіруч. Від танків і гелікоптерів усе й надалі здригалося, так ніби сам бетон розривався на шматки. Цікаво, вони тепер тут улаштують парад, подумала вона. Тим часом солдати почали натискати з обох боків, зганяючи студентів у вузький живий коридор. Вона побачила, як якогось хлопця перед нею б’є кийком вояк. Дівчина позаду розвернулася й плюнула військовикові в обличчя. Але процесія невблаганно рухалася вперед. Люди навколо неї ридали. Попереду колони студенти, які очолювали демонстрантів, почали співати «Інтернаціонал»: 

Вставайте, раби, вставайте! 

Не кажіть, що в нас нічого немає. 

Опиниться біля наших ніг весь світ!61 

Солдати витріщилися. 

Студенти покинули Площу. Вони з Ївень відкололися від процесії й подалися додому. Немов у трансі, пробиралися бічними вуличками, тримаючись якнайдалі від звуків пострілів. Коли вони знову опинилися у провулку, сонце вже зійшло і небо побіліло. 

1 

День за днем вони ходили по лікарнях у пошуках Горобчика, та зрештою, три тижні опісля, Ай-мін відмовилася вдавати. Вона дозволила матері ходити самій, а тим часом сиділа у своїй маленькій кімнатці й не зводила погляду зі стосу склеєних по краях і складених, як акордеон, аркушів. У розгорнутому вигляді Горобчикова композиція звисала по обидва боки столу і торкалася долівки. Ця музика, думала вона, це запис чогось такого, що батько ніколи не чув на власні вуха, у нього не було доступу до скрипки, а тим паче до фортеп’яно. Ця музика існувала лише в його уяві, а тепер і тут, беззвучно, на папері. На звороті він вивів цитату: «Краса залишає відбитки на пам’яті. За всю історію не одна мить уже безповоротно канула у вічність, але ми з тобою знаємо, що вони існували».62 Пообіддя промайнуло, сутінки перейшли в темряву. Хтось постукав у шибку, й Ай-мін звела погляд, сподіваючись побачити матір, але це виявилася Ївень — нестерпно бліда, нестерпно вродлива. 

— Ай-мін, пані Сунь послала мене по тебе. Хтось шукає твого батька, подзвонили до сусідів. 

Обличчя Ївень нагадало їй чи то когось, чи щось. Але що саме? Ходімо зі мною! Я візьму тебе за руку. Ходімо зі мною… 

— Ай-мін, давай руку. Підемо разом. 

Ай-мін почала було складати батькову композицію, та враз припинила і так її й залишила. Віконна рама шкребла її по голих ногах, поки вона вилазила, й Ай-мін подумала, чи не розрослася вона до велетенських розмірів. Усе, чого вона торкалася, видавалося непропорційним порівняно з формою її тіла. Назовні бетон під босими ногами виявився теплий — жар обпалював її тіло і розчинявся в повітрі. 

Вони пішли до пані Сунь, яка зазвичай тримала телефон у вікні квартири. Тепер його перенесли всередину. «Задля безпеки», — пояснювала пані Сунь, затягуючи Ай-мін у кімнату. Там тіснилося занадто багато меблів, а ще дідусь Сунь і бабуся Сунь, небожі, син, онуки, але всі вони подалися назад, подалі від Ай-мін, так ніби та була неприємним пустельним вітром. Увійшла пані Сунь і рішуче повела Ай-мін до телефона. Слухавка в руках Ай-мін була слизька, наче зіпріла. Ай-мін піднесла її до вуха і сказала: 

— Слухаю. 

— Алло? — У чоловіка, який телефонував, був приємний, мелодійний голос. А ще незвичний, ледь плескатий шанхайський акцент. — Я шукаю товариша Горобчика. 

У неї виникло відчуття, ніби на стінах повиростало п’ятдесят пар очей. Наймолодший з онуків пані Сунь непомітно підкрався до неї й тепер обіймав Ай-мін за коліна. 

— Батька немає. Перепрошую, а хто це телефонує? 

Співрозмовник сказав, що його звуть Цзян Кай, що він телефонує з Гонконґу і що він піаніст. Із таким самим успіхом він міг говорити закодованою мовою — його слова не справили на Ай-мін жодного враження. 

— Коли батько буде вдома? — запитав він. — Мені терміново потрібно з ним поговорити. 

Вона впізнала чоловікове ім’я, але в сум’ятті, яке панувало довкола, її незначні спогади про нього розсипалися, як грудка землі в руці. 

— Не знаю. 

— Завтра? — з надією запитав Цзян Кай. — Я боявся… Я бачив новини по телевізору. — Його голос то з’являвся, то зникав. — Ви не підкажете, коли я зможу з ним поговорити? 

— Не знаю. 

— Ви пані Ай-мін? — запитав він. — Це Ай-мін? 

— Так. 

— Ай-мін, мені потрібно поговорити з вашим батьком. Усе добре? Ви можете мені довіряти, прошу вас… 

— Ми перевірили всі лікарні, — сказала Ай-мін. 

— Лікарні? 

— Не знаю. — Вона боялася, що її голос надламається, і якщо вона знову розридається, то вже ніколи не зможе зупинитися. Слухавка біля вуха здавалася безглуздо великою. — Краще напишіть моїй мамі. Я не знаю. 

— Що сталося? Я приятель вашого батька, Горобчик був моїм викладачем у Шанхайській консерваторії. Я живу в Канаді й можу допомогти, прошу вас, дозвольте мені допомогти. 

Її знудило. Усі ті листи, іноземні марки, програвач, незнайомець у білосніжній сорочці. Ім’я «Кай» може писатися або ж вимовлятися настільки по-різному. Вона й не здогадувалася, що весь цей час то була та сама людина. 

— Краще напишіть мамі. Я не… я не можу. — Тепер вона вже плакала від розгубленості. — Він завжди хотів грати на фортеп’яно. 

— Що? — запала мовчанка, а потім: — Ай-мін, ви ще тут? Прошу вас, не кладіть слухавку! 

Він кричав, і Ай-мін була певна, що Ївень і родина Сунь чують, як із телефона вихлюпується паніка, і від цього усвідомлення її проймав жах. 

— Я не знаю, чи найближчим часом ви зможете з ним побачитися, — сказала Ай-мін. — Його нема. Я не знаю. Його нема. 

— Ай-мін, — звернувся чоловік. 

— Мені треба йти. 

— Зачекайте, прошу вас… 

— Вибачте, мені дуже шкода, що я не можу вам допомогти. Мені шкода, що ви не можете допомогти йому. 

Вона відвела слухавку від вуха і простягнула її в порожнечу. 

До неї підійшла пані Сунь. Її очі були червоні, так ніби вона щосили їх заплющувала. Взяла слухавку. Цзян Кай досі щось говорив. Пані Сунь вклинилася у тріскотливий шум: 

— Товариш Горобчик не повернувся додому після ночі третього червня. Не засмучуйте його доньку. Бідолашка справді нічого не знає. Вона ще зовсім дитина… 

Ївень тримала її за руку. Хто тремтів? Вона чи Ївень? Чому їх так часто трясло? 

Стіна родини Сунь роздрібнилася на суперечливі голоси. 

— Хіба ви не чули, що вони закопують трупи на шкільному подвір’ї недалеко звідси? Школа скаржиться на сморід… 

— Що за нісенітниці! Коли ти навчишся... 

Ай-мін обережно переступила через дітей і обійшла бабусю Сунь, яка опустилася ще глибше в крісло. У квартиру набилося ще більше людей, але вони з Ївень проштовхалися між ними назовні, через забитий людьми одвірок і в провулок. Багатоголосе перешіптування голками чіплялося за її одяг, за її руки і ноги. Щоб його позбутися, Ай-мін побігла вперед, із провулка, боячись, що, як вона закричить, як видасть бодай звук, станеться щось жахливе. На вулиці вона зіштовхнулася з парою, що проходила мимо: жінка штовхнула чоловіка, той похитнувся й випустив торбу із фруктами. У неї за спиною вже вибачалася Ївень, а чоловік роздратовано кричав на них, щоб поводилися обережніше. 

— А що якби ми… — Але він не закінчив речення. — Погляньте, — сказав він, піднімаючи з землі сливи. — Вони тепер усі пом’ялися. 

Усе на вулиці відбувалося так звично, аж вражало своїм сюрреалізмом. Хтось прибрав потрощені велосипеди. Нічна зміна прибиральників замітала тротуари, бакалійник опускав металеву віконницю, на дошках оголошень була розвішана «Народна газета». Ай-мін зупинилася почитати: «Згубний уплив буржуазної лібералізації й духовного засмічення — ось винуватці цього контрреволюційного заколоту…» Опісля був репортаж про героїчні жертви Народно-визвольної армії. Але в інших статтях йшлося про важко озброєних солдатів і розстріли з кулеметів, так ніби сама газета розбивалася на різні голоси. Ай-мін відвернулася. Ївень саме розповідала, що в Пекінському університеті, в Цінхуа і в Педагогічному університеті прем’єра Лі Пена оголосили ворогом народу і що десятки тисяч студентів скидали свої посвідчення членів Комуністичного союзу молоді й партквитки в одну купу, а потім її підпалювали. 

— Але ж влада перемогла. Усьому край, — сказала Ївень. — Усе ж закінчилося, хіба ні? 

Ай-мін нічого не могла на це відповісти. Усі говорили, що іноземні газети пишуть про бійню на площі Тяньаньмень, але ж вона була там і бачила все на власні очі. Бачила, як студенти пішли. Хіба вони не знали, що танки приїхали з-за меж Площі? Хіба вони не знали про загиблих батьків, робітників, дітей? 

Вона пригадала, як у квітні їхала велосипедом проспектом Чан’ань, і як ця широка вулиця видавалася дорогою не лише в центр міста, а і в саме серце її життя. Відкритий простір Площі, не оточений стінами. Вона подумала про записи Прокоф’єва, Баха і Шостаковича, які Горобчик ховав під долівкою в Холодній Канаві, подумала про Велику Маму Ніж і Ба Лютню, які вже були в дорозі до Пекіна. Подумала про материне обличчя, колись таке безпристрасне, а тепер нездатне приховати біль. Як це могла бути та сама вулиця? Як це могли бути ті самі стіни? Як вона може вдавати, ніби все так само, як і було? 

Вони повернулися назад провулком. Двері у квартиру були відчинені. Ай-мін зайшла, немов уві сні, думаючи, що повернувся Горобчик. Усі кухонні шафки були відчинені навстіж. Із задньої частини квартири, її кімнати, долітали якісь звуки. 

— Чекай, — сказала Ївень. — Не заходь. 

Ай-мін висмикнула руку з руки Ївень і пішла. Комод у батьківській спальні був перевернутий. 

Тепер долинали голоси — жіночий і чоловічий. 

Вона завернула за кут й увійшла. Усі її книжки валялися розкидані по підлозі. Ні цієї жінки, ні чоловіка, вона не знала, і на них не було уніформи. Жінка просила показати їй Горобчиків дозвіл на проживання й заводське посвідчення. Говорила вона майже лагідно. Ай-мін похитала головою. Чоловік завзято нишпорив у документах. Він порвав її конспекти. І вже було почав рвати ноти, які лежали на столі, батькову композицію. Він робив це втомлено, майже бездумно, принаймні так здавалося Ай-мін, ніби просто складав випраний одяг або мив посуд. Ай-мін загукала про допомогу. Прибігла Ївень, вона кричала на незнайомців, щоб забиралися геть, щоб дали їм спокій. Жінка сказала знайти Горобчикове робоче посвідчення, інакше вони прийдуть знову. Із незрозумілих Ай-мін причин, чоловік і жінка вилізли через вікно і попрямували провулком. Ївень спробувала позбирати залишки композиції, але Ай-мін сказала: «Облиш, облиш». Вона опустилася на коліна. Висмикнула аркуші з рук Ївень і взялася розривати їх на менші й менші клаптики. Їй так хотілося, щоб усе щезло. Ївень знай на неї кричала, кликала на ім’я, намагалася відібрати ноти. Лише потім, коли Ай-мін перестала тремтіти, вона побачила, що накоїла. 

Ївень урятувала, що могла. Та їм з Ай-мін вдалося скласти докупи лише дев’ять сторінок. Решта Горобчикової композиції була втрачена. 

Лін беззвучно відчинила вхідні двері, роззулася й увійшла в кімнату Ай-мін. Блякло світив місяць, ніч була тиха-тихісінька, донька спала, згорнувшись калачиком і випроставши одну руку. Книжка, яку Ай-мін читала ще кілька тижнів тому, «Зібрання листів Чайковського», лежала поруч із нею на підлозі, досі розгорнута. Минуло вже три дні відколи у квартиру приходили офіцери держбезпеки. Ай-мін поприбирала в кімнаті той безлад, що лишили по собі агенти, але Лін досі здавалося, наче вона бачить біля столу сліди їхніх черевиків, так ніби ті були вирізьблені на підлозі. 

Лін опустилася на долівку і сіла біля слідів. 

Ай-мін наче ледь повернулася. Уві сні доньчині страхи розвіювалися, тож вона видавалася молодшою, більше схожою на ту дитину, якою донедавна була. 

Їй так хотілося залізти в ліжко поруч з Ай-мін, заснути і стерти власні думки. Від четвертого червня її колег на «Радіо Пекін» один за одним змушували писати заяви, в яких вони зрікалися студентських демонстрацій; декількох працівників звільнили. Життя тривало; воно ішло у зворотному напрямку. Лін знала, що рано чи пізно вона теж здасться, це було лише питання часу. На нових заняттях із політосвіти, обов’язкових для всіх, від них вимагали засвідчувати свою підтримку Партії. Якщо хтось думав інакше, мріяв інакше, суспільство могло подбати про те, щоб для них уже не було ні роботи ні місця. Як же ж легко відновилося буденне життя. 

Хай там як, а її колеги на власні очі бачили все те саме, що й вона, і теж ходили на демонстрації. Але четвертого червня Лін обходила лікарні сама. Там вона побачила безліч різних людей, вони глумилися з солдатів, кричали, ридали. Бізнесменів у костюмах, кадровиків з офісів і будинкових комітетів, медсестер, будівельників, робітників заводів. У лікарні Фусін, на землі, на подвір’ї й у гаражі для велосипедів лежали тіла вбитих. На стіні висіло два довгі аркуші паперу з переліком упізнаних трупів. Вона бачила тіло юнака з намотаною на зап’ястя лямкою від фотоапарата. Бачила жінок її ж віку. Тіла лежали навіть біля входу. Підбігла медсестра, благаючи її здати кров. Мовляв, у лікарні закінчилася донорська кров, і люди помирали, хоч їх іще можна було врятувати. «На Мусіді. На Сідан…» Люди навколо Лін рухалися надто швидко або надто повільно. Вона здала кров у кімнаті, де панував повний хаос, а потім пішла далі, в Дитячу лікарню, Поштову лікарню, а відтак у Пекінський медичний центр. Кількість поранених збільшувалася, вони прибували нескінченним потоком. Вона заглядала у всі обличчя й вивчала кожен клаптик одягу. Дивилася на ноги і взуття, на роти, на очі, на множинні кульові рани і понівечені тіла. У морзі їх клали на солом’яні матраци або на клапті поплямованої білої тканини. Там була книга записів. Якщо ім’я невідоме, медсестри і лікарі записували стать і приблизний вік померлого, речі, знайдені в кишенях, колір піджака або візерунок на спідниці. Вийшовши з Народної лікарні, вона наткнулася на солдатів. Ті стріляли по цивільних, масово і навмання, викрикуючи, що всі перехожі — контрреволюціонери. Шибеники. Лін сіла на велосипед і поїхала додому, нічого не бачачи перед собою, надто збожеволіла від горя, щоб чогось боятися. Підійшовши до власних дверей, схопилася за клямку, не маючи сили ворухнутися — від самого її серця розійшлося крижане заціпеніння. У ті перші кілька днів вона майже нічого не почувала. 

Тепер, у кімнаті Ай-мін, вона бачила настільки чітко, ніби тримала її у руках, заяву, яку вже написала, але ще не підписала, на підтримку застосування військової сили для придушення демонстрацій. У ній вона засвідчувала свою відданість Денові Сяопіну, прем’єру Лі Пену і Комуністичній партії. Вона бачила лікарні. Подумала про Кая, Професора, Чжулі, Стару Кішку. Вона бачила десятиліття обману і любові, а ще вірність, тривалістю в життя. Бачила фальшиві поверхні, які прорізали все наскрізь, двовимірні леза, які могли пронизати до самого осердя. 

Доньчиним обличчям ковзнуло місячне сяйво, надаючи йому кутастого, гладенького і холодного вигляду. Лін підвелася й вийшла в сусідню кімнату. Горобчиків програвач покрився шаром пилу, який її дратував, і вона інстинктивно взялася ретельно протирати його зусібіч ганчіркою. Закінчивши, відкрила кришку. Платівка, що лежала всередині, була записом Ґленна Ґульда та Ієгуді Менухіна, Четверта соната Баха у до-мінор. Які були останні слова, що сказав їй Горобчик? Який його останній погляд на неї? Їхні життя були переплетені, це Лін добре знала. Вона опустила голку, музика хитнулася й ожила — розмірений потік фортеп’яно, лірична точність скрипки. 

Опісля, коли зняла платівку і запхала в картонний конверт, Лін знайшла листи. Геть усі листи, написані з Канади і Гонконґу. 

Наступного дня на роботі новий директор радіостанції викликав Лін до себе в офіс. Він повідомив, що тіло її чоловіка знайшли вранці четвертого червня і що його вже кремували. 

— Його тіло? — перепитала вона. Вентилятор на стелі крутився так повільно, ніби вся електрика в будівлі поволі закінчувалася. 

— Вам треба забрати його прах із крематорію. У мене тут записана адреса. Якщо впродовж трьох днів прах не забирають, крематорій буде змушений його утилізувати. 

— Як мій чоловік помер? — запитала вона. 

Він втупився поглядом у документи, які лежали перед ним. 

— Інсульт. 

Вони подивилися одне на одного. Лін хотілося заплющити очі, але розум їй не дозволив це зробити. 

— Але де саме у нього стався цей інсульт? 

Директор підсунув їй документи. 

— Удома. 

Вона впилася поглядом у сторінку, в рядок, де мала підписатися, не в змозі бодай якось відреагувати. 

— До речі, раз ви вже тут, — провадив далі він, — у нас виникла проблема ще в одному питанні. Ваша донька зареєстрована на складання вступних іспитів наступного місяця. На жаль, оскільки вона відносно нещодавно отримала пекінську прописку, ми наштовхнулися на певні перепони. Перевірки біографії на предмет політичної благонадійності, самі розумієте... певна річ, я зроблю все, що в моїх силах, щоб забезпечити їй місце. 

Він склав долоні так, ніби в них лежало щось дорогоцінне. 

— Схоже, ваш чоловік підтримував зв’язок з індивідами, які виношували неприязнь до Партії. Будь-яка інформація від вас допоможе нам у роботі. Деяким із них уже висунули обвинувачення й помістили під арешт. Це серйозна класова боротьба, і всі ми повинні внести свою лепту. Партія вас не підведе. Партія розуміє, що багатьох хороших кадрів збила з пуття жменька небезпечних елементів. Партія говорить так: хто у всьому зізнається, на того чекає поблажливе ставлення, а хто відмовиться — на того чекає суворе покарання. 

Найдужче Лін потрясло те, що вона навіть не розгнівалася. Гнів теж міг розсіятися, а ця вихолощеність, яка його замінила, напевно, вже ніколи не зникне. 

— Він уже мертвий, — зрештою вимовила вона. Коли директор нічого не відповів, вона запитала: — Що ще вам від нього треба? Я все життя віддала Партії. Усе життя. Що ще вам треба від мене? Мені більше нема що сказати. 

Коли вона звела погляд, директор видавався щиро засоромленим. Він нічого не відповів. 

Лін узяла ручку і підписалася. 

Опісля світ складався лише з перехресних пласких поверхонь, кут за кутом, злущиш одну — і під нею буде те саме, ще одна поверхня. Ціле життя обачності й жертовності означало, що вона не мала кому довіритися. У крематорії їй видали картонну коробку з прахом. У них закінчилися дерев’яні ящики. Може, в картонці буде ще одна коробка, а потім ще і ще, і так до нескінченності. Тремтячи, вона розв’язала шворку і підняла кришку. Попіл навколо шматочків кісток збився докупи, і від його м’якості й невагомості щось усередині неї безповоротно надламалося. Вона опустила кришку, прив’язала коробку до велосипеда і поїхала додому. 

Ніщо не залишається незмінним, думала вона. Ноги її крутили педалі так швидко, ніби сподівалися покинути позаду її саму. Вона надто багато всього бачила. Так, усе ще могло змінитися, не для неї, не для Горобчика, але для Ай-мін. Її серце розбивалося на друзки, і цьому вже годі було зарадити. Але для її доньки за цією горою була ще одна гора, за цим морем — іще одне море. 

Кода 

У моїй голові історія Ай-мін має сотні ймовірних закінчень. Можливо, вона просто хотіла залишити минуле позаду, взяла нове ім’я й почала нове життя. Можливо, вона вплуталася у щось таке, про що не могла нам розповісти. А може, підроблені документи таки вилізли їй боком. Останні кілька років я могла думати лише про цей останній варіант, оскільки ходило безліч історій про китайських мігрантів, слід яких запав у лабіринтах ізоляторів; багато з них приїхали в Сполучені Штати після демонстрацій на площі Тяньаньмень 1989 року, але так і не отримали потрібних документів. На початку дев’яностих Сполучені Штати прийняли Акт про захист китайських студентів і запропонували постійне місце проживання молоді, яка брала участь у протестах. Щоправда, цей акт поширювався лише на тих, хто прибув в Америку в період з 5 червня 1989-го до 11 квітня 1990-го року. Ай-мін перетнула кордон у травні 1991-го. Десять років потому, 2001-го, коли затримання у Сполучених Штатах різко зросли, проти мігрантів без необхідних документів ужили рішучих заходів. 

Іноді у Ванкувері я приходжу під квартиру, де колись мешкали ми з мамою й татом. І уявляю собі, що ми з Ай-мін, за якимось неймовірним збігом обставин, зустрінемося там. Вулиця та сама, і багатоквартирні будинки майже не змінилися. Іноді людські життя знову складаються разом, іноді єдине, що їм треба, — це місце для зустрічі, фортуна, віра. Багато років тому Ай-мін розповіла мені, що її мати колись часто стояла на перехресті Мусіді, чекаючи на Горобчика і згадуючи, ще довго після того, як його життя обірвалося. 

20 червня 2016 року. В Шанхаї, у вікні, біля якого стояв професор Лю зі скрипкою в руках, світилися дві лампи. Через професорові великі білі брови, він скидався мені на снігову лілію. Піаністка, пані Ван, у темно-синій шовковій сукні, сиділа за фортеп’яно, готова починати. 

Поруч зі мною донька професора Лю, наш звукорежисер, пильно вдивлялася в екран ноутбука. Вона стягнула навушники, потерла чоло і знову їх наділа. Шанхайським діалектом попросила почати саунд-чек. Музиканти зіграли вступ до Четвертої сонати Баха у до-мінор. 

У кімнаті було тридцятеро людей, здебільшого музиканти і композитори, декотрі з них знали Горобчика багато десятків років тому. В першому ряду Ївень притискала до себе доньку. Ліворуч од неї сиділа двоюрідна бабуся Ай-мін, Стара Кішка. 

Кімната завмерла. Професор Лю підняв скрипку. Залунала Горобчикова Соната для фортеп’яно і скрипки, присвячена моєму батькові. 

Спочатку скрипка грала соло — нотний шов, який неквапливо розширювався. Коли вступило фортеп’яно, я побачила чоловіка, який крутиться розміреними, елегантними колами, бачила, як він шукає центр, який знай від нього вислизає, це прекрасне осердя, що обіцяло кінець скорботам і легкість свободи. Фортеп’яно виступило наперед, і партія скрипки піднялася — чоловік перетинав кімнату, і дівчина плакала, підіймаючись сходами; вони грали так, ніби одна сфера могла влитися в іншу, так ніби вони могли прибути вчасно й обоє врятуватися в одну-єдину, однакову для них обох, мить. 

І навіть коли самі ноти, що вони їх грали, були точнісінько однакові, фортеп’яно і скрипка існували незмінно окремо, викристалізувані різними життями і різними часами. І все ж у своїй окремішності, у своїй тиші, вони вміщали в собі одне одного. Колись давно Ай-мін переписала для мене вірша: 

У тихім опівнічнім світі одна одній ми потай сказали, 

Що хочемо разом на землі зростати, 

дві гілки одного дерева. 

Земля й небеса не минають, хоч настане і їхній кінець. 

Звукові хвилі пливли екраном комп’ютера, безустанно з’являючись, і все ж — однаково непередбачувані, постійно повторюючись, і все ж — щоразу інакші. Я бачила, як киває Стара Кішка. Фіранки на вікні продовжували рухатися. 

Тієї миті в кімнаті існувала лише музика, лише Горобчик, Кай і Чжулі. Лише відлік і зворотний відлік, закінчення, якому так і не стати справжнім фіналом. Оте «ще не» тільки мало настати, і книжка залишалася незавершеною. Ми любили і нас любили. 

Ай-мін, подумала я, ми з тобою досі тут. 

Навколо нас розросталася, клубочачись димом, перша частина сонати. 

* * * 

У Дуньхуані, на крайньому заході Китаю, Вихор, Вень Мрійник і Кіномеханік Бан сортували фотокопії. Був 1990-й рік. Ай-мін сиділа навпроти них за столом і дивилася, як ледь похитуються три сиві голови. Усі вони жили в Кіномеханіка Бана і мали кілька тижнів на перепочинок, поки домовлялися про подальшу подорож. Тут літнє небо було глибокого, сріблясто-білого кольору. 

Кіномеханік Бан, що його обличчя скидалося на сушену рожеву сливку, заробляв собі на життя, підмітаючи знамениті печери Моґао. Ай-мін любила слухати про печери, тож вона запитала, яка з них його улюблена. Кіномеханік Бан охоче сприйняв нагоду відволіктися. Він розповів, що деякі печери Моґао розмальовані картинами раю, зображеннями, які датувалися IV століттям. 

— Але художник уявляв собі рай лише як копію земного життя, — сказав він. — Танці, вино, книжки, м’ясо і музика. У раю було вдосталь усього, що ми так і не навчилися як слід розподіляти на землі, попри зразкову роботу будинкових комітетів і народних комун. 

Ґрунтова дорога за його маленьким цегляним будинком вела в сипучі піски пустелі Такла-Макан. Сьогодні вранці тудою проходив караван верблюдів, повертаючись додому після сімдесятивосьмиденного походу через пустелю Ґобі, і спорожнілі горби тварин звисали, як випатрані подушки. Ай-мін ніколи в житті не бачила верблюда і вирішила, що з горбами щось не так, що вони пошкоджені. Почувши це, Кіномеханік Бан так розреготався, аж у нього з вуха випав слуховий апарат. Ай-мін хотілося провалитися крізь землю або канути у ворота Цзяюйгуань, Ворота Скорботи, де закінчувалася західна ділянка Великої Китайської стіни. Колись вона уявляла себе науковицею, але навіть не знала, що верблюжий горб порожнів і ставав м’який, як здута повітряна кулька. 

Втрутилася Вихор, пригадавши верблюда, якого знала, коли їй було за тридцять і вона відбувала термін на «Фермі 835». Того верблюда звали Саша. 

Кіномеханік Бан знову силкувався вставити собі слуховий апарат, і збоку видавалося, наче він намагається заново причепити собі вухо. 

— О, — сказав він, коли нарешті вставив його як слід. — До речі, про фортеп’яно, яким ви цікавились. Я його знайшов. На ньому грає один старий праворадикал, якого заслали в Дуньхуан 1958 року, а колись він був фізик. Торік у нього нарешті закінчився термін, але до повернення додому поки так і не дійшло. Усе точнісінько так, як пишеться у давніх книжках: «На цих запилених дорогах навіть Імператор — скитальник».63 Хай там як, а ми передивилися ті ноти, всі дев’ять сторінок, і він сказав, що за кілька днів їх підготує. Якось зшиє докупи. Принаймні ми будемо мати уявлення, як вони звучали. 

— Кіномеханіку Бан, — сказала Вихор, — якщо ти зіграєш партію скрипки, то, думаю, все складеться. Зможеш зіграти на ерху? 

— Аякже, аякже, — відповів Бан. — У нас же тут цілий чортів оркестр. 

Ай-мін, Вихор і Вень Мрійник подорожували разом ось уже п’ять тижнів, здолавши дві тисячі п’ятсот кілометрів потягом, автобусом, на возі, на мопеді та пішки. Її двоюрідні дідусь і бабуся, що мали вже за шістдесят, були витривалі, як лами. Усі їхні пожитки поміщалися в одну-єдину валізу — про цей багаж надзвичайно ретельно дбали, і все ж він був такий потріпаний, ніби прожив уже десять тисяч життів. Вихор і Вень могли вижити на гарячій воді та редисі, харчуватися сонячним світлом і запилюженим повітрям. Ай-мін навіть не була певна, чи вони колись спали, бо щоразу, коли розплющувала очі, чи то опівночі, чи о третій годині ночі, чи вдосвіта, вони не спали. 

Вень розповідав їй про пустелю, про товариша Скляне Око та її власного батька, Пташку Тиші. Вихор оповідала їй про Велику Маму Ніж, пані Достоєвський і Чжулі. Іноді Ай-мін безпричинно плакала, навіть якщо історія мала щасливий кінець. А іноді, коли історія була сумна, вона не почувала нічогісінько, навіть власного серцебиття. 

Тепер Вихор упорядковувала сторінки чергового примірника Книги записів, тому що вони впали на землю й усе перемішалося. Ай-мін спостерігала за Венем Мрійником. Його обличчя було загострене, безмежно спокійне. У сонячних променях біло-сиве волосся видавалося майже прозорим. 

Вень вирішив переписати останній розділ від руки. Писав він курсивом і, виводячи ієрогліфи, майже не відривав пензлика від паперу. В цьому всьому проглядалося щось циклічне, водянисте і вічне. 

Він звів на неї погляд і відклав пензлик. Слово, яке він щойно написав, було (юй), і воно означало і «кімната», і «всесвіт». 

— Дитино, ти знаєш, куди хочеш? 

Вона пригадала, як ішла з батьком на площу Тяньаньмень і як сказала йому: «У Канаду». Тепер же відповіла: 

— Не знаю. Просто хочу залишити все позаду. 

Він сумно на неї подивився. 

— Але навіть усе покинувши, одного дня тобі, напевно, доведеться шукати спосіб жити далі. 

— Як? 

Він не відповів. Узяв пензлик і продовжив писати. Невеличкий стосик записників, що лежав біля нього, немовби ледь піднявся, наче міхи акордеона. Ай-мін розглядала фотокартку, яку він завжди мав поруч. На ній Чжулі тримала скрипку так, ніби то інструмент, дерево і струни — а не її думки, не її майбутнє — потребує захисту. Що, як саме тут я й маю залишитися, замислилася Ай-мін. Що, як я не зможу вижити сама? Вона здавалася сама собі чужою, немовби її тіло було насправді величезним будинком, а вона зохотилася заглянути лише в одну кімнату. 

— Як жити далі, — озвався Вень. — Твій батько теж про це замислювався. Багато років поспіль він узагалі не писав музику. Вождь Мао навчив нас дивитися на світ лише в певний спосіб, як і Маркс, Енґельс і Ленін. Усі поети й письменники, всі філософи. Усі вони погоджувалися щодо проблем, але ніколи щодо їхніх вирішень. Шостакович і Бах навчили твого батька слухати по-іншому. Я думаю про твого батька щодня… Можливо, пізніше, коли Горобчик знову почав писати музику, він намагався чути всі ці різні голоси одночасно із власним, щоб його музика походила зі зламаної музики, щоб істини, які він осягнув, не стирали світу, а ставали його частиною. Коли я був сам, то часто запитував себе: хіба одна-єдина рука здатна затулити все небо? Як можна жити і так мало бачити? Ай-мін… Я про стільки всього шкодую. Усі мені кажуть, як сильно ти схожа на Чжулі. Ніколи не намагайся бути лише чимось одним, незламною людською істотою. Якщо тебе любить стільки людей, то хіба ти можеш щиро бути лише чимсь одним? 

Вона нічого не зрозуміла. 

Пензлик у його руках вималював кінець рядка. Розділ сорок другий, коли Четверте Травня дістається до краю пустелі. Вона сильно постаріла, а її приятель Да-вей уже давно відійшов у засвіти. 

— Дядечку Вень, як ви гадаєте, скільки всього є розділів? 

— Якось я поставив дружині точнісінько таке саме запитання. Вона відповіла: Веню Мрійнику, нерозважливо думати, нібито історія має кінець. Існує стільки ж імовірних кінцівок, скільки й початків. 

Від пустельного повітря в Ай-мін паморочилася голова. Останнім часом вона рано лягала спати, пізно прокидалася і дрімала після обіду й перед вечерею. Щоразу, коли розплющувала очі, їй здавалося, що голова в неї величезна, руки крихітні, а легені розплющені. Якось по обіді прокинулася й почула голоси трьох своїх доглядачів і Великої Мами Ніж, яка приїхала з півдня, щоб жити з ними, і якимось чином зуміла дістати для Ай-мін фальшиві документи. Тепер Велика Мама вже майже нічого не бачила, й іноді, коли надто багато думала про Горобчика і своїх синів, з її зрячого ока — яке вже теж сліпнуло — котилися сльози. Ай-мін ніколи досі не бачила, щоб її бабуся тужила, і вона лагідно витирала їй сльози, а Велика Мама тим часом бурчала: «Хто це там?» «Це я». «А, ти». 

— Якщо моїй онучці вдасться перетнути киргизький кордон, — казала Велика Мама, — то який наступний логічний крок? 

— Та ну, ви що, жартуєте? Якщо вона дістанеться аж туди, то наступний крок — принести щедру пожертву великій Сі Ван Му, правительці Заходу, — так відповів їй Кіномеханік Бан. 

— А що як улаштувати їй проїзд через Стамбул? Вона каже, що хоче в Канаду. 

— У Канаду? 

— У Горобчика там є друг. Музикант. — Велика Мама замовкла. — Був друг. 

Ай-мін, не кліпаючи, дивилася на залиту яскравим світлом кімнату. Правду кажучи, вона страшенно боялася майбутнього. Вона вже ніколи не навчатиметься в Пекінському університеті, ніколи не піде слідом за Ївень, ніколи не вступить у Комуністичну партію й ніколи не зречеться свого членства, ніколи не принесе квітів на площу Тяньаньмень. Ай-мін склала вступні іспити, набрала високий бал, але коли прийшли результати, сказала матері, що не хоче — не може — залишатися. Лін, здавалося, анітрохи не здивувалася. «Твій батько хотів, щоб ти мала вибір», — сказала вона. Але що, як усе це було помилкою? Що, як їй просто бракувало хоробрості? Щоб і надалі жити в Пекіні, потрібно бути хороброю. Мати вже звільнилася з радіостанції й повернулася в Шанхай, щоб жити зі Старою Кішкою. Ай-мін боялася, що життя, яке немовби розширювалося уперед, раптом зупинилося й розвернулося навспак. І що тепер воно нестиме її назад, аж до нескінченності. 

Їй здавалося, що вона плаче беззвучно, але в кімнату зайшла Вихор. Вона була така ж вродлива і граційна, як письмове слово, хоча будь-яке слово так легко можна стерти. Колись, подумала Ай-мін, не в змозі зупинити потік емоцій, я розплющу очі — й нікого з вас не буде, а я залишуся зовсім сама. Вихор погладила її по голові. Коли двоюрідна бабуся дивилася на неї, що вона бачила? Чи я справді конструкція? Невже хтось колись стане конструкцією мене, моєю точною копією? 

— Тітонько Вихор, мені так страшно. Страшно бути самій. 

— Ай-мін, із часом стане легше, обіцяю. 

Вона заснула, і, коли знову прокинулася, було вже темно. Уночі кружляли голови Вихор і Великої Мами. 

— А той табір, із якого втік Вень… 

— Я тобі не розповідала? — здивувалася Вихор. — Він повернувся туди на нього подивитися, а той щез. Цілий табір проковтнула пустеля, так ніби його ніколи й не було. 

— А пам’ятаєш… — Від того, як голос Великої Мами обірвався і знову зазвучав, у Ай-мін защеміло серце. 

— Народний дім відпочинку «Червона гора», — сказала Вихор. 

Велика Мама щось пробурмотіла. 

— Шанхай під час окупації, — провадила далі Вихор. — Ту зелену шапочку, яку ти зв’язала для Горобчика. Слова пісні «Жасмин». Стару Кішку. Да-вея й Четверте Травня. Як Чжулі хропіла в нас у землянці та хвицала ногами, зіштовхуючи тебе з ліжка. 

— Тих чотирьох удів, з якими ти ділила помешкання. 

— Того хлопчика, який вів сліпих музикантів, рука до ліктя, лікоть до руки. Як ми троє пройшли країну вздовж і впоперек. 

— Стільки дітей, — сказала Велика Мама. 

Ай-мін почула, як на стіл поставили горнятко. 

— Ви ж повернетеся жити до мене, правда? Ви з Венем. 

— Ти від нас не відкараскаєшся, — відповіла Вихор. 

— Вона була хороша дівчинка, — сказала Велика Мама. — Хоробра дівчинка. 

Вихор наспівувала уривок мелодії, маленький шматочок нескінченної сонати, написаної Горобчиком. Велика Мама взяла слова з «Пісні холодного дощу» і з «Ген-ген там» і приєдналася, наспівуючи їх під музику Вихор. Ці мелодії були з пісень і віршів, які Ай-мін лише наполовину впізнавала, пісень, які в дитинстві їй співав батько. Гармонія була багата і водночас надломлена, бо ж обидві жінки вже так постаріли, вони вже стільки всього любили і стільки всього відпустили, але музика та її контрапункт залишилися. «Доля твоя — явитись у вихорі пилу, — проспівала Велика Мама. — І піднятись нестримно, як туман над рікою». Ай-мін сіла в ліжку. І слухала. 

* * * 

Ай-мін узяла з собою маленьку валізу. Спочатку вона була важка і переповнена, але поволі порожніла впродовж мандрівки, що тривала понад три місяці. 

Літня жінка, яка колись була перекладачкою, зустріла її на киргизькому кордоні й поїхала з нею у Стамбул. 

Зі Стамбула Ай-мін полетіла в Торонто. 

У валізу вона поклала один комплект одягу, зубну щітку, рушник, мило і термос із чаєм; світлину з зображенням Чжулі, Кая і батька; лист від Ївень. Вона почувалася Да-веєм, який перетинає море, контрабандистом або ж уривком коду. Її батькові так і не випала можливість виїхати за межі своєї країни. Я це зробила заради батьків, думала вона, і заради себе. Чи можливо, що все в цьому житті написане від самого початку? Цього Ай-мін прийняти не могла. Цей запис я забираю з собою, подумала вона. І я його оберігатиму. Навіть якщо все повториться, воно не буде таке саме. Буде так, як і казав Вень Мрійник: вона зможе взяти імена померлих і заховати їх, один за одним, у Книзі записів, пліч-о-пліч із Четверте Травня й Да-веєм. Вона заселить цей вигаданий світ реальними іменами і реальними вчинками. І так вони житимуть далі — небезпечні, мов революціонери, і невловні, наче привиди. 

У Торонто вона чекала, поки моя мама їй подзвонить. 

У Ванкувері я простягнула руку і взяла її валізу. 

Написати книжку просто. Навіть іще простіше, якщо ця книжка вже існує, якщо вона вже давно передається з рук у руки в різних версіях, перестановках і варіаціях. Немає людини, якій було б під силу самотужки розповісти настільки велику історію, і в моїй Книзі записів, певна річ, є пропущені розділи. Життя Ай-мін, останні дні мого батька: день за днем, рік за роком я намагаюся розгледіти ще трішки більше. У Шанхаї Тофу Лю розповідав мені, що Бах переробляв псалми і фольклорні пісні, Малер переробляв Лі Бо і Вана Вея, Горобчик у своїх композиціях цитував Прокоф’єва, а інші, як Чжулі та як мій батько, присвячували себе інтерпретації музики, яка була написана не для них. Уся Книга записів утрачена, але деякі предмети і композиції збереглися. У Дуньхуані, де Ай-мін жила з Вихор і Венем Мрійником, сорок тисяч рукописів знайшли в печері, запломбованій приблизно 1000 року до нашої ери. 1900 року, коли через землетрус скелі розійшлися, абат, хранитель печер, знайшов схованку з цілими горами сторінок, які збереглися в сухому повітрі пустелі. Змішані з китайськими молитвами, лежали документи, написані санскритом, тибетською, уйгурською, согдійською, юдео-перською, сирійською й хотаносакською; а ще уривок парфянською, записаний маніхейським письмом, тантрична інструкція, написана староуйгурською абеткою, прострочений рахунок за верблюда. Балади, описи, циркуляри і пожертви. Лист до чоловіка, у якому було написано: «Та я краще буду за дружину свині, аніж тобі». Астрономічні мапи. Правила настільних ігор. Вибачення гостя за те, що напився й погано поводився. Вірш на честь улюбленого віслюка. Купча на продаж брата. Варіації закінченої Горобчикової композиції, «Сяє сонце на Народну площу», звучать по всьому Китаї. У торгових центрах, міських парках, приватних будинках, на персональних комп’ютерах, у нічних клубах; у навушниках на площі Тяньаньмень — у місці, яке китайські архітектори колись задумували точкою нуль, місцем, яке визначає всі інші місця. Можливо, ніхто не знає, звідки взявся оригінальний запис чи, може, він з’явився, як вірус, через інтернет. Можливо, ім’я композитора втрачене раз і назавжди. Математика навчила мене, що щось маленьке може стати чимсь великим дуже швидко, а ще — що щось маленьке ніколи повністю не зникає. Або, іншими словами, ділення на нуль дорівнює нескінченність: виносити нічого з чогось можна нескінченну кількість разів.64 

Ми з Ївень залишили незліченну кількість копій Книги записів онлайн і навіть у книжкових крамницях Пекіна, Шанхая, Дуньхуана і Гонконґу. Коли я зустрілася в Шанхаї зі Старою Кішкою, вона показала мені свій примірник на тридцять один розділ Книги записів, що його переписав Вень Мрійник іще 1950-го року. 

Стара Кішка розповіла мені, що одного дня, в найближчому майбутньому, ця бібліотека, яка сама вже пережила стільки трансформацій, перейде від неї до Ай-мін. Вона сказала: 

— Я із самого малку зрозуміла, що неозорий краєвид відкривається лише з небезпечних висот. — А потім, немов звертаючись до когось іншого, додала: — Лін, передай від мене вітання майбутньому. — А потім Стара Кішка, яка навіть у інвалідному візку сиділа в костюмі й носила в нагрудній кишеньці яскраву срібну ручку, всміхнулася до мене і сказала: — Ах, яка ж ти схожа на свого батька. 

Коли вона це сказала, я збагнула, що і ці сторінки — лиш одна з варіацій. Деякі розділи так і мають залишитися неповними, у них немає ні кінцівки, ні початку. 

Я продовжую жити своє життя, відпускати батьків і шукати власну свободу. Я чекатиму, поки Ай-мін мене знайде, й надалі віритиму, що знайду її — можливо, завтра, або, може, через десять років. Вона потягнеться до книжки на полиці. Або ввімкне радіо і почує композицію, яку впізнає, яку знала завжди. Вона підійде ближче. Спочатку не повірить, а потім їй пригадається один рядок, слова, які вона випадково почула на вулиці давним-давно, але так ніколи і не забула. 

Завтра почнеться з світанку, коли всі ми ще будемо спати. 

Запам’ятайте мої слова: не все, не все на цім світі мина. 

Подяки 

Чарльзу Бакену і Сарі Чалфант — моя любов і вдячність. Ваша впевненість і мудрість давали мені сили. 

Дякую Лінн Генрі з Knopf Canada, Беллі Лейсі з Granta Books і Крістін Попп з Luchterhand Literaturverlag за їхню незвичайну проникливість, щедрість і відданість цій Книзі записів. Мені надзвичайно пощастило пройти цей шлях разом із вами. 

Я вдячна за фінансову підтримку Університету Саймона Фрейзера, Ґуелфському університетові, Наньянському технологічному університетові в Сінгапурі й Le Conseil des arts et des lettres du Québec. Дякую Катаріні Нарбутовіч і DAAD Berliner Künstlerprogramm, яка прийняла мого партнера і люб’язно прийняла мене не лише як члена сім’ї, а і як самостійну письменницю. «Не кажіть, що в нас нічого немає» розпочалася в атмосфері свободи і відкритості, яку створили для нас у Берліні. 

Моїм студентам і колегам-викладачам із магістерської програми з літературної майстерності в Міському університеті Гонконґу, яку закрили через внутрішню й зовнішню політику, і моїм гонконґзьким друзям — дякую за шість чудових років. 

Невелика групка людей допомогла мені витримати важкі часи — фінансово, творчо і духовно. Дякую Еллен Зеліґман, І-Дан Транґ, Девідові Чаріанді, Софі Макколл, Стівену Ґалловей, Сарі Блекер, Фануель Антві, Джоанні Скібсруд, Аманді Окопскі, Прії Басил, Сюй Сі, Сарі О’Лірі, Аніті Рау Бадамі, Елі Кралджі Ґардінер, Мішелеві Ґарно, Діон Бранд, Ґайлейн Расін, Ціці Данґарембґа, Клаудії Крамачек і Тобіасу Венцель. 

Емілі Вуд і Джонові Асфор, і моїй матері, Матильді Тієн, яка покинула цей світ занадто рано. Як писав Джон: «Коли смерть застане мене на узбіччі вірша, я пошкодую лише про одне — що недостатньо довго тримав тебе у своїх обіймах». 

Моєму батькові й Кетрін Луо — за їхню любов і віру. Раві Хажу — за все. 

Не всіх, хто підтримував і підсилював цю історію, можна перерахувати поіменно. Моїм дорогим друзям у Шанхаї, Ганьчжоу, Пекіні та Дуньхуані — дякую, що супроводжували мене цієї Книгою записів і альтернативними спогадами про історію. Запам’ятайте мої слова: не все, не все на цім світі мина.

[1]Ба — з китайської «батько», «тато» (прим. перекладачки).

[2]«Дивись, як мало-помалу згортається ніч…» Переспів тексту пісні Set the Controls for the Heart of the Sun гурту Pink Floyd, який є переспівом вірша «Без назви (iii)» поета династії Тан Лі Шаньїня з «Поезії пізньої епохи Тан», переклад англійською А. Ч. Ґрегема (Нью-Йорк: New York Review of Books, 2008), с. 147 (тут і далі — примітки авторки, якщо не вказано інше).

[3]«Ріка назавжди розділила нас із тобою…» «Поїздка в Сіньцзян», News Plus, Міжнародне радіо Китаю, Пекін. 1 листопада 2013 року, радіоефір. 

Текст народної пісні, перекладеної з російської на китайську, яку записав музикант Вань Лобінь, що колись мріяв навчатися в Паризькій консерваторії. У двадцять п’ять років він познайомився з сіньцзянською музикою, закохався в неї й упродовж десятків років мандрував регіоном, збираючи і переспівуючи понад 700 пісень для вісьмох альбомів. Дев’ятнадцять років свого життя він збув у в’язниці.

[4]«Моя юність відлетіла, наче птах у вирій…», «Поїздка в Сіньцзян».

[5]«Я волів би також бути мудрим…» Бертольд Брехт «До нащадків», переклад англійською Джона Віллетта, The Faber Book of Twentieth-Century German Poems (Лондон: Faber and Faber, 2005), с. 71.

[6]Переклад з німецької Петра Рихла (прим. перекладачки).

[7]Кан — традиційна система опалення в Китаї; широка цегляна лежанка, всередину якої проходило гаряче повітря від печі (прим. перекладачки).

[8]«Видати дівчину заміж далеко від батьків…» Переспів вірша Вей Їн’у «Моїй доньці в день її весілля з сином сімейства Ян», див. Witte Bynner, The Jade Mountain: A Chinese Anthology, Being Three Hundred Poems of the T’and Dynasty, 618–906 (Нью-Йорк: Knopf, 1930), с. 212.

[9]«Коли розум піднесений…» Переспів вірша Вей Їн’у «Розважаючи літератів у моїй резиденції одного дощового дня», див. The Jade Mountain, с. 208.

[10]«Як можна не зважати на голку, яка пронизує тобі серце?..» З пісні місіонера-єзуїта, китаїста і музиканта Маттео Річчі (1552–1610 рр.), див. Rhapsody in Red: How Western Classical Music Became Chinese (Нью-Йорк: Algora Publishing, 2004), с. 59.

[11]«Та цим дітлахам музичні інструменти й уві сні не снилися!» Лі Делунь, який приніс пожертвувані музичні інструменти в штаб комуністів в Яньань 1946 року і став засновником, художнім керівником і диригентом оркестру. Див. Sheila Melvin and Jindong Cai, Rhapsody in Red, с. 176.

[12]Переклад Юрія Костецького і Христини Радченко (прим. перекладачки).

[13]«У тихім опівнічнім світі…» Переспів вірша Бай Цзюї «Пісня вічної скорботи», див. Witter Bynner, The Jade Mountain, с. 120.

[14]«Утраченого раю я шукаю…» переспів вірша Чу Тцу, або «Пісень Чу», «Далека мандрівка», переклад англійською Дж. П. Гобсона, див. Studies in Comparative Religion, випуск 14, номер 1 і 2 (зима-весна 1983 р.).

[15]«Розкидані у світі, дорогами блукають рідні…» Переспів вірша Бай Цзюї «Відчуття від споглядання місяця» http://www.chinese-poems.com/b03.html

[16]«Внизу перед ліжком побачив місячне сяйво…» Лі Бо «Думи тихої ночі», переклад англійською Бертона Вотсона, див. Columbia Anthology of Traditional Chinese Literature (Нью-Йорк: Columbia University Press, 1996), с. 204.

[17]Переклад з китайської Геннадія Туркова (прим. перекладачки).

[18]«Вулиці — наші пензлі…» Володимир Маяковський «Наказ по армії мистецтва», грудень 1918 р. Переклад англійською Анни Босток, див. John Berger, Art and Revolution: Ernst Neizvestny, Endurance, and the Role of the Artist (Нью-Йорк: Vintage, 2011), с. 44.

[19]«Жовтий пил, під трьома горами, чистії води…» Лі Хе «Сон про небо», див. Tony Barnstone and Ping Chou, The Anchor Book of Chinese Poetry (Нью-Йорк: Anchor, 2005), с. 199.

[20]«Ми не маємо боятися власних голосів…» Адаптовано з інтерв’ю Чинь-чинь Япа з Ай Вейвей, див. Ai Weiwei: Beijing-Works, 1993–2003 (Гонконґ, Timezone 8, 2003), с. 41.

[21]Друга книга царів 20:1 (прим. перекладачки).

[22]Євангеліє від Луки 23:43 (прим. перекладачки).

[23]«Краса — у структурі…» Проф. Генрик Іванец, див. Alec Wilkinson, «The Pursuit of Beauty: Yitang Zhang solves a pure-math mystery», The New Yorker, 2 лютого 2015 р.

[24]«...видаляє 16 % усіх переписок у китайському інтернеті…» Див. David Bammam, Brendan O’Connor and Noah A. Sing, «Censorship and Deletion Practices in Chinese Social Media», First Monday, 17.3 (березень 2012 р.).

[25]Переклад з німецької Юрія Рибачука (прим. перекладачки).

[26]«Чи можу я зараз прокинутися й перейти до Ай-мін?» Навіяно словами «Отже, непритомніючи, ми юньґуоцюй, «непритомніємо і переходимо по той бік», а прокидаючись, ми сінґолай, «прокидаємося і повертаємося сюди»». Див. Perry Link, An Anatomy of Chinese: Rhythm, Metaphor, Politics (Кембридж: Harvard University Press, 2013), с. 9.

[27]«Навіть красиві помирають…» Фрідріх Шиллер, див. Jan Swafford, Johannes Brahms: A Biography (Нью-Йорк: Knopf, 2012), c. 463.

[28]«Береза, ялина, тополя красиві…» Уривок із листа Шиллера Кернеру від 23 лютого 1783 р. із назвою «Свобода вигляду — це краса». Переклад англійською узятий з Friedrich Schiller, Poet of Freedom, Vol. II, Schiller Institute, Washington D.C., 1988, c. 512–519. Див. http://schillerinstitute.org/transl/trans_schil_essay.html

[29]«Ті представники буржуазії, які по-змовницькому проникли в партію…» Мао Цзедун «Циркуляр 16 травня», див. Michael Lynch, Mao (Лондон: Routledge, 2004), c. 181.

[30]«...покинути виділений їм простір і промаршувати на центр сцени…» Адаптовано з Jonathan D. Spence, The Gate of Heavenly Peace (Лондон: Faber and Faber, 1982), c. 22.

[31]Переклад з німецької Миколи Лукаша (прим. перекладачки).

[32]«Усій революційній інтелігенції пора йти в бій…» Див. Nie Yuanzi, «What have Song Shuo, Lu Ping, and Peng Peiyun Done in the Cultural Revolution?», Peking Review, Volume 10, 25 травня 1966 р.

[33]«Комах зметемо, сильні ми», Мао Цзедун, «До Ґо Моруо», див. The Anchor Book of Chinese Poetry, c. 360.

[34]Переклад з німецької Миколи Лукаша (прим. перекладачки).

[35]«...Води соціалізму життя мені дали…» Слова пісні «Прагнення Мао Цзедуна в аранжуванні Лі Цзєфу. Hongweibing gesheng [Голос хунвейбінів] (Пекін: Houdu dazhuan xuexiao Hongweibing daibiao dahui, 1969), c. 99.

[36]«Старий перевізник не міг збагнути, в чому заковика…» Шень Цунвень «Прикордонне містечко» (Нью-Йорк: Harper Collins, 2009), c. 96.

[37]«Вітчизна славная моя…» З відомої патріотичної пісні «Моя Вітчизна», слова Цяо Юй, музика Лу Чі.

[38]«Хай будуть гості за столом…» Він цитує високопоставленого чиновника Кон Рона з одинадцятого розділу класичного твору тринадцятого століття «Троєцарство», авторства Ло Ґуаньчжуна у перекладі С. Г. Бревітт-Тейлора. Електронна версія видана eBooks@Adelaide, http://ebooks.adelaide.edu. au/l/literature/chinese/romance-of-the-three-kingdoms/index.html

[39]«Свіжа й запашна росте у нас трава…» Ibid. Дитяча пісенька з «Троєцарства», розділ дев’ятий.

[40]«Середнього шляху бути не може». Передовиця газети «Визвольна армія» (Цзефанцзюнь Бао): «Постулати Мао Цзедуна — телескоп і мікроскоп нашої революції», 7 червня 1966 р. Див. The Great Socialist Cultural Revolution in China (Пекін: Foreign Languages Press, 1966), III, c. 11–17.

[41]«У мене є два передсмертних бажання…» На основі життя Хе Лутіна, описаного Шейлою Мелвіл і Цзіньдоном Каєм у Rhapsody in Red: How Western Classical Music Became Chinese (Нью-Йорк: Algora Publishing, 2004), c. 238 і згаданого Алексом Россом у The Rest in Noise: Listening to the 20 th Century (Нью-Йорк: Macmillan, 2007), c. 256.

[42]«Формою каяття, що повертала приватне назад у колективне…» Слова Кан Шена, ката і високопоставленого члена військової розвідки вождя Мао. Див. David Ernest Apter, Tony Saich, Revolutionary Discourse in Mao’s Republic (Кембридж: Harvard University Press, 1994), с. 288. Кан Шен відіграв ключову роль у тому, що Китай підтримав Пол Пота і «червоних кхмерів» у Камбоджі.

[43]«Нуль — визначена точка, від якої…» Цитата адаптована з «Діалектики природи» Фрідріха Енґельса, див. Wu Hang, Remaking Beijing: Tiananmen Square and the Making of a Political Space (Лондон: Reaktion Books, 2005), c. 8.

[44]Студенти Чжан Чжиюн, Ґо Хайфен і Чжоу Юнцзюнь стоять на колінах на сходах Великої народної зали, 22 квітня 1989 р. Між 1989 і 2002 роках Чжоу, студент Китайського університету політології і права, п’ять років провів за ґратами. 2008-го, коли Чжоу намагався знову в’їхати в Китай, щоб навідати хворого батька, його арештувала гонконґзька поліція й видала Китаю. Хоч спочатку його обвинувачували в політичних злочинах, зрештою засудили до дев’яти років позбавлення волі за фінансові махінації. З 2014 року від нього не надходило жодної звістки. До пошуку першоджерела цієї відомої фотографії було докладено всіх зусиль, але марно. Просимо зв’язатися з видавцем, якщо ви маєте будь-яку інформацію про фотографа чи про права на цей знімок.

[45]Метод Тофу Лю переховування артефактів, на основі фоторепортажу Лі Чженьшен Red-Color News Soldier (Лондон: Phaidon, 2003).

[46]«На кожен насущний порух у світі довкола знаходиться порух — емоція — в нас у душі…» Див. Philipp Spitta, Johann Sebastian Bach, His Work and Influence on the Music of Germany, 1685–1750, Volume 2 (Лондон: Novello, Ewer & Company, 1884), с. 602.

[47]«Світе, кажу тобі, я не вірю…» Бей Дао «Відповідь», переклад англійською Бонні С. Макдуґалл, див. The August Sleepwalker (Нью-Йорк: New Directions Publishing, 1990), с. 33.

[48]«Хоч ми й не одного роду чи навіть походження…» з «Троєцарства», розділ одинадцятий, Ibid.

[49]«Я прийшла в цей світ, принісши з собою лиш аркуш й мотузку, лиш тінь…» Див. The August Sleepwalker, с. 33.

[50]«Усі бойові дії побудовані на обмані…» Сунь-дзи, «Мистецтво війни» (Стокгольм: Chiron Academic Press), с. 33.

[51]«Нам більше не треба ніяких богів та імператорів…» Скорочена цитата з «П’ятої модернізації» Вея Цзіншена. Див. George Black and Robin Munro, Black Hands of Beijing: Lives of Defiance in China’s Democracy Movement (Нью-Йорк: Wylie, 1993), c. 50.

[52]«Я шукав себе…» Гадаю, це цитата Сі Чуана, з передмови до «Глибини і поверхні», але першоджерело вже не можна встановити.

[53]«Суспільство, яке говорить лиш одним голосом…» Слова Чжен Ї під час демонстрацій 1989 року. Див. George Black and Robin Munro, Black Hands of Beijing: Lives of Defiance in China’s Democracy Movement (Нью-Йорк: Wylie, 1993), c. 177.

[54]Тору Такеміцу, процитований у Alex Ross, The Rest is Noise, c. 564.

[55]Студентська радіопередача, див. Chai Ling «Declaration of a Hunger Strike», див. Liang Zhang, Andrew J. Nathan, Perry Link, Orville Schell, The Tiananmen Papers (Нью-Йорк: Public Affairs, 2008), c. 154.

[56]«Влада чинить таке, з чим я не можу змиритися…» Адаптовано з цитати Лян Сяоюаня з документального фільму «Ворота Небесного спокою» (1995 р.), режисери Річард Ґордон і Карма Гінтон, Бостон: Long Bow Productions.

[57]Промова Чжао Цзияна до студентів на площі Тяньаньмень, 19 травня 1989 р. Зі статті у Вікіпедії про Чжао Цзияна. http://en.wikipedia.org/wiki/Zhao-Ziyang

[58]Слова продавчині локшини адаптовані з інтерв’ю з У Дінфу в «Батько з Тяньаньмень» Див. Liao Yiwu, The Corpse Walker (Нью-Йорк: Anchor, 2009), c. 217.

[59]«Що буде завтра, годі знати. Завтра почнеться з світанку…» Бей Дао «Простягни до мене руки...», The August Sleepwalker, c. 55.

[60]«Я тримав лист із повідомленням у руках і ридма ридав…» Слова Чжу адаптовані з інтерв’ю Ляо Їу з У Дінфу в «Батько з Тяньаньмень», The Corpse Walker, с. 217.

[61]Це переклад китайської версії «Інтернаціоналу», яка відрізняється як від французького оригіналу, так і від усталеного українського й англійського перекладів (прим. перекладачки).

[62]«Краса залишає відбитки на пам’яті…» Першоджерело втрачене.

[63]«Навіть Імператор…» Кіномеханік Бан цитує «Троєцарство», розділ чотирнадцятий.

[64]«Змішані з китайськими молитвами лежали документи, написані санскритом, тибетською…» Частково адаптовано з «Привид Шовкового шляху» Коліна Таброна (Нью-Йорк: HarperCollins, 2009), c. 94. Далі доповнено на основі даних Проєкту Дуньхуан (The Dunhuang Project), які є у відкритому доступі. «Біля численних китайських молитов лежали документи, написані санскритом, тибетською, уйгурською, согдійською, хотаносакською й ілі-тюркською; лист юдео-перською, уривок парфянською, записаний маніхейським письмом, ілі-тюркський тантричний трактат, написаний староуйгурською абеткою, несторіанські писання. Балади, описи, заповіти і купчі. Особисті листи, випадкові зв’язки. Хтось написав ексцентричний діалог — перепалку вина і чаю. Вибачення гостя за те, що напередодні напився й нечемно поводився. Адреса похорону мертвого віслюка».